Справа № 813/1792/16
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2016-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2016 року № 813/1792/16

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Потабенко В.А.,

за участю секретаря судового засідання Богаченка В.С.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2, згідно договору,

від відповідача 1 ОСОБА_3, згідно довіреності,

від відповідача 2 ОСОБА_4, згідно довіреності,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - ГУ НП у Львівській області, відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі ГУ ПФ України у Львівській області, відповідач 2) з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправним та скасувати наказ № 105 о/с від 30.11.2015 року «Про встановлення стажу служби у поліції та посадових окладів особам молодшого, середнього складу поліції» в частині встановлення стажу для виплат відсоткової надбавки за вислугу років полковнику міліції ОСОБА_1;

- зобов'язати Головне управління Національної поліції у Львівській області зарахувати до загального стажу для виплати відсоткової надбавки за вислугу років весь термін перебування на службі в органах податкової міліції з 28.11.2005 року по 01.02.2010 року та з 09.08.2010 року по 07.06.2012 року та провести перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення та одноразової допомоги;

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок розміру та виплату пенсії позивачу з врахуванням проведеного Головним управлінням Національної поліції у Львівській області перерахунку розміру грошового забезпечення позивача.

При обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначає, що винесений щодо нього відповідачем 1 наказ № 105 о/с від 30.11.2015 року «Про встановлення стажу служби у поліції та посадових окладів особам молодшого, середнього складу поліції» в частині встановлення вислуги років не враховує стажу роботи позивача в податковій міліції, а, отже, є протиправним. Позивач наголошує, що його вислуга років станом на час звільнення становить 26 років 08 місяців 19 днів, а не 18 років 02 місяці 05 днів. ОСОБА_5 підтверджується, зокрема, наказом ГУ НП у Львівській області № 96 о/с від 28.03.2016 року. Крім цього, позивач зазначив, що на підставі оскарженого наказу № 105 о/с від 30.11.2015 року ГУ НП у Львівській області було помилково розраховано грошове забезпечення позивача у нижчому розмірі та, як наслідок, ГУ ПФ України у Львівській області призначено в нижчому розмірі пенсію, а також в меншому розмірі обчислено одноразову грошову допомогу при звільненні. Не погоджуючись із наведеним, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги з підстав, що наведені у позовній заяві та наданих суду поясненнях, підтримали, просили задовольнити.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні проти позову заперечила. Свою позицію висвітлила в письмових запереченнях на адміністративний позов від 15.08.2016 року, суть яких полягає в наступному. Зарахування стажу до стажу роботи в поліції визначається у відповідності до ст. 72 Закону України «Про Національну поліцію». Враховуючи те, що вказаною статтею не передбачено включення до стажу служби в поліції стажу роботи в податковій міліції, ГУ НП у Львівській області не включило позивачу до стажу служби періоду його роботи в податковій міліції та, відповідно, обчислило грошове забезпечення та розмір одноразової грошової допомоги при звільненні виходячи зі стажу 18 років 03 місяці 28 днів. Також представник відповідача зазначив, що у відповідності до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» (з наступними змінами та доповненнями), особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-»д» статті 12 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом, до вислуги років для призначення пенсії, серед іншого зараховуються служба в органах внутрішніх справ, поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального звязку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Державній кримінально-виконавчій службі України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду. Відповідно були внесені зміни і до постанови Кабінету Міністрів України № 393 від 17.07.1992 року «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей та деяких інших осіб». Так, на підставі внесених 02.03.2016 року змін, відповідачем було видано наказ № 96 о/с від 28.03.2016 року в доповнення до наказу № 150 о/с від 30.12.2015 року в частині звільнення полковника поліції ОСОБА_1, в якому зазначено, що вислуга років для призначення пенсії становить 26 років 08 місяців 19 днів. Підсумовуючи наведене, представник відповідача наголосив, що всі дії відповідача ГУ НП України у Львівській області вчинялися на підставі чинного на той час законодавства та в межах наданих йому повноважень. Тому, підстав для перерахунку грошового забезпечення позивача та розміру одноразової грошової допомоги при звільненні виходячи з вислуги 26 років 08 місяців 19 днів немає. Враховуючи наведене, представник відповідача 1 просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, наведених у письмових запереченнях на адміністративний позов від 07.07.2016 року, суть яких полягає в наступному. Формування грошового забезпечення, з якого проводяться призначення (перерахунку) пенсій військовослужбовцям силових відомств, не входить до компетенції ГУ ПФ України у Львівській області. Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 3-1 від 30.01.2007 року, документи для призначення та проведення перерахунку подаються до органів Пенсійного фонду України уповноваженими структурними підрозділами міністерств та відомств, на які покладено функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії документів. Тому, ГУ ПФ України у Львівській області 31.12.2015 року призначило ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» на підставі заяви та наданих уповноваженим структурним підрозділом ГУ НП у Львівській області документів з наступних видів грошового забезпечення з розрахунку 18 років 02 місяці 05 днів. Відповідно до витягу з наказу № 96 о/с від 28.03.2016 року, що є доповненням до наказу ГУ НП у Львівській області № 150 о/с від 30.12.2015 року, вислуга років для призначення пенсії становить 26 років 08 місяців 19 днів. Таким чином, після прийняття змін до постанови Кабінету Міністрів України № 393 від 17.07.1992 року «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей та деяких інших осіб» відбувся перерахунок пенсії позивача в частині вислуги років 26 років 08 місяців 19 днів. Інших документів до ГУ ПФ України у Львівській області не подавалось, тому, на переконання представника відповідача 2, вимога позивача щодо зобов'язання ГУ ПФ України у Львівській області здійснити перерахунок розміру та виплату пенсії позивачу з врахуванням проведеного ГУ НП у Львівській області перерахунку розміру грошового забезпечення позивача, є передчасною, оскільки призначення пенсії підлягає перерахунку лише у зв'язку зі зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій осіб, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» або у зв'язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством. Отже, поки не змінено складові грошового забезпечення ОСОБА_1 жодних підстав для задоволення позовних вимог до ГУ ПФ України у Львівській області немає, у зв'язку з чим у задоволенні даної вимоги слід відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представників відповідачів, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи з наведеного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що позивач з 03.07.1987 року по 15.05.1989 року проходив службу у Збройних силах України.

В подальшому, з 13.07.1993 року по 28.11.2005 року проходив службу в органах внутрішніх справ.

Надалі, наказом заступника начальника УМВС у Львівській області за № 653 о/с від 21.11.2005 року з 28.11.2005 року по 01.02.2010 року був відряджений на службу в державну податкову адміністрацію, де проходив службу в податковій міліції.

З 01.02.2010 року по 09.08.2010 року проходив службу в УМВС у Волинській області.

У період з 07.06.2012 року по 06.11.2015 року проходив службу в податковій міліції ДПА у Львівській області.

З 07.06.2012 року по 06.11.2015 року проходив службу в ГУ МВС України у Львівській області, а з 07.11.2015 року по 30.12.2015 року прийнятий на службу в ГУ НП України у Львівській області.

Слід зазначити, що з послужного списку № С-645943 ОСОБА_1 вбачається, що станом на 25.03.2014 року вислуга років для виплати надбавки за вислугу років та для визначення тривалості чергової відпустки становила 25 років 00 місяців 00 днів.

Відповідно до наказу ГУ МВС України у Львівській області № 940 о/с від 06.11.2015 року відповідно до п. 9 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справи, позивач звільнений з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу у Національну поліцію.

Згідно п. 353.1 ст. 353 Податкового кодексу України особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Пунктом 356 ст. 356 Податкового кодексу встановлено, що держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені статтями 20 - 23 Закону України «Про міліцію» та Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Отже, до вислуги років в органах внутрішніх справи зараховується служба в податковій міліції.

Факт проходження ОСОБА_1 служби у податковій міліції у відповідні періоди сторонами не заперечується.

Таким чином, суд вважає, що позивач станом на момент звільнення з ОВС набув право на вислугу років в розмірі більше 26 років, тобто з урахуванням його служби в податковій поліції.

Наказом НП України у Львівській області № 77 о/с від 07.11.2015 року позивача було призначено як такого, що прибув з МВС України, на посаду начальника Червоноградського відділу поліції ГУ НП України у Львівській області.

У відповідності до наказу ГУ НП України у Львівській області № 105 о/с від 30.11.2015 року «Про встановлення стажу служби у поліції та посадових окладів особам молодшого, середнього складу поліції» позивачу було визначено вислугу років як 18 років 02 місяці 05 днів, встановлено посадовий оклад в розмірі 3600,00 грн. та надбавку за стаж служби у поліції у розмірі 35 %.

На підставі вказаного наказу, позивачу було нараховано надбавку за вислугу років у розмірі 35 % та встановлено розмір грошового забезпечення в сумі 8100,00 грн.

30.12.2015 року позивача було звільнено зі служби в ГУНП України у Львівській області про що було винесено наказ № 150. У вказаному наказі також було визначено вислугу років 18 років 03 місяці 28 днів.

В подальшому, ГУ ПФ України у Львівській області здійснено розрахунок пенсії позивача, виходячи з грошового забезпечення, яке було розраховане виходячи із вислуги років, 18 років 03 місяці 28 днів.

А ГУ НП України у Львівській області здійснено розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні, і теж виходячи з 18 років 03 місяці 28 днів (8100,00 грн. * 50% * 18 років = 72900,00 грн.).

На думку позивача, його загальний стаж роботи становить 26 років 08 місяців 19 днів, тобто як для обчислення надбавки за вислугу років, так і для обчислення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні, повинен братись стаж служби з врахуванням служби в податкові міліції, чого зроблено не було. Неправильний розрахунок вислуги років позивача, на його думку, призвів до зменшення розміру грошового забезпечення за грудень 2015 року, зменшення розміру пенсії та одноразової грошової допомоги при звільненні, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Суд при вирішенні спору у даній справі, керувався наступним.

Спірні правовідносини у даній адміністративній справі врегульовані Законом України «Про Національну поліцію» № 508-VIII від 02.07.2015 року, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та іншими нормативно правовими актами.

У відповідності до ст. 78 Закону України «Про Національну поліцію», стаж служби в поліції дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.

Так, у відповідності до ч. 2 наведеної вище статті, до стажу служби в поліції зараховуються:

1) служба в поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду;

2) військова служба в Збройних Силах України, Державній прикордонній службі України, Національній гвардії України, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній спеціальній службі транспорту;

3) служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду;

4) час роботи у ОСОБА_6 України, місцевих радах, центральних і місцевих органах виконавчої влади із залишенням на військовій службі, на службі в органах внутрішніх справ України або на службі в поліції;

5) час роботи в органах прокуратури і суду осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих;

6) дійсна військова служба в ОСОБА_7 та ОСОБА_8, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР.

Частиною 3 ст. 78 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що під час обчислення стажу служби в поліції враховуються тільки повні роки вислуги років без округлення фактичного розміру вислуги років у бік збільшення.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 Закону України «Про Національну поліцію», порядок обчислення вислуги років у поліції встановлює Кабінет Міністрів України.

Згідно п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 988 від 11.11.2015 року «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Приписами п.п. 3-6 ч. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» зобовязано Кабінет Міністрів України в місячний строк, крім іншого, прийняти нормативно-правові акти, що випливають із цього Закону та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, ужити заходів щодо фінансового та матеріально-технічного забезпечення поліції України.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_6 України, є частиною національного законодавства України.

Україна 17.07.1997 року прийняла ОСОБА_5 України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» за № 475/97-ВР.

Пунктом 1 цього Закону визначено, що Україна повністю визначає на своїй території дію ст. 46 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року щодо визнання обовязковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

23.02.2006 року Верховна ОСОБА_6 України прийняла ОСОБА_5 України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини». Згідно з цим законом, при розгляді справ судами України, Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та практика Європейського суду з прав людини повинні використовуватися як джерела права. Дане положення спрямоване на реалізацію вищевказаної конституційної норми і норм Закону України «Про міжнародні договори та угоди».

Відтак, Конвенція є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України. При цьому на законодавчому рівні діє принцип примату норм міжнародного права у випадку, якщо вони суперечать нормам національного законодавства України.

Таким чином, норми Конвенції та практика Європейського суду з прав людини повинні застосовуватися національними судами, так само, як внутрішнє законодавство, і як норми прямої дії.

Частиною 1 ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 13 Конвенції гарантує кожному право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо порушення передбаченого Конвенцією права було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження;

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 8 КАС України під час вирішення справи суд керується принципом верховенства права, відповідно до якого права людини визнаються найвищими соціальними цінностями, вони визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Цей принцип застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, згідно з якою:

а) конвенційне поняття «майно» являє собою «існуюче майно» або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності (справа «ОСОБА_9 Ганс-Адам ІІ проти Німеччини», заява № 42527/98, рішення від 12.07.2001 року п. 83); та

б) засоби юридичного захисту ефективними є тоді, коли вони можуть запобігти виникненню умов, які становлять порушення, або не допустити подальшого існування таких умов (справа «Мельник проти України», заява № 72286/01, рішення від 28.03.2006 р., щодо статті 13);

в) принцип верховенства права зобовязує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа «Броньовський проти Польщі», заява № 31443/96, рішення від 22.06.2004 р., п. 184).

В справі «Будченко проти України» у своїх зауваженнях заявник доводив, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини концепція «майна» не обмежувалась існуючим майном, але також могла охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність (див. рішення у справі «ОСОБА_9 Ганс-Адам II проти Німеччини». Суд нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам. У цій справі заявник працював у гірничій промисловості приблизно тринадцять років. Чинне на час подій законодавство звільняло його від оплати за спожиту електроенергію та природний газ. Суд зазначає, що право заявника на таке звільнення було підтверджено національними органами влади та, зокрема, національними судами. Отже, заявник мав визнаний майновий інтерес за статтею 1 Першого протоколу. Суд також зазначав, що, тим не менш, у задоволенні вимог заявника щодо звільнення його від сплати було відмовлено, оскільки не існувало механізму реалізації відповідного законодавчого положення, а це становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Суд нагадав, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії»). Питання тлумачення та застосовування національного законодавства є, перш за все, компетенцією національних органів влади. Проте Суд повинен перевірити, чи породжує спосіб тлумачення та застосування національного законодавства наслідки, що відповідають принципам Конвенції, як вони тлумачаться у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії (№ 1)».

У справі «Клаус і ОСОБА_10 проти Грузії» Європейський суд з прав людини встановив, що основною причиною виникнення спорів є недосконалість законодавчого регулювання соціального захисту осіб, зокрема, складнощі у визначенні пріоритетності закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин у звязку з поширенням на них дії нормативних актів однакової юридичної сили.

У справі «Кечко проти України» Суд зауважив, що скарга заявника до національних органів влади щодо періоду між 1 січня та 23 червня 1999 року базувалась на спеціальних та чинних на той період часу положеннях національного законодавства. Надбавка до заробітної плати повинна була бути виплаченою відповідно до єдиної об'єктивної умови - період часу, протягом якого заявник працював вчителем. Оскільки заявником була дотримана умова 10-річного стажу, то можна сказати, що він має якщо не право, то законні сподівання на отримання зазначених коштів.

У справі «Суханов та Ільченко проти України» Суд, який є керівним у інтерпретації закону, відповідно до обставин справи зясував, що скарги мають бути розглянуті відповідно до 1 статті першого Протоколу, а саме: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Окремо посилаючись на виплати соціальної допомоги, стаття 1 першого Протоколу не обмежує держав-учасників щодо наявності або конкретної форми схеми соціального захисту, або вибору типу чи розміру пільг, що надаються за цими схемами. Однак, якщо у державі - учаснику існує законодавство, що передбачає виплати у вигляді пільг на соціальне забезпечення, незважаючи на те, чи виплачуються такі пільги за певних умов або у вигляді попередніх виплат, таке законодавство має розглядатись як таке, що формує майнове право, яке гарантується статтею 1 першого протоколу для осіб, які задовольняють його вимоги. Суд визначив, що заяву заявників із вимогою виплати доплати до пенсії, яку не оскаржує відповідач, необхідно розглядати у рамках 1 статті першого протоколу. Доплата до пенсії у даному випадку може розглядатись як «майно» у розумінні відповідного положення Протоколу. Питанням залишається той факт чи заяви заявників стосовно того, що вони мають право на відповідний розмір доплати складають право власності у розумінні даного положення, і якщо так, то чи порушує невиплата доплати право власності заявників. Водночас, Суд нагадав, що за певних обставин «законні очікування» стосовно отримання «власності» можуть гарантуватись 1 статтею першого Протоколу. Хоча, у випадках, коли заява стосується права власності, особу, якій воно гарантовано, можна вважати як таку, як має «законні очікування», якщо у національному законодавстві існують достатні підстави для таких очікувань, наприклад якщо існує прецедент національних судів, що підтверджує їх існування (див. Копецьки проти Словаччини). Однак законні очікування не виникають у випадках, коли існує суперечливість стосовно інтерпретації та застосування національного законодавства і скарги заявників постійно відхиляються національними судами (див. Анхойзер-Буш Інк проти Португалії). Суд також відзначив, що перша і найбільш важлива вимога 1 статті першого Протоколу полягає у тому, що будь-яке втручання органів влади у право мирно володіти своїм майном має бути законним, і переслідувати законну мету «в інтересах суспільства». Будь яке втручання має бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має бути досягнуто «справедливого співвідношення» між інтересами суспільства і вимогами щодо захисту прав людини. Суд зазначив, що у період між квітнем і груднем 2006 року Кабінет міністрів мав визначити розмір пенсійної надбавки, що має бути виплачена заявникам. Таке рішення прийняте не було, тому у даній справі бездіяльність держави спричинила порушення прав заявників відповідно до 1 статті першого Протоколу. Урядом не було надано пояснень такої бездіяльності, що передбачало невизначеність для заявників. Таким чином, Суд не бачить причин того, чому держава не визначила розмір надбавки до пенсії заявників і вважає таке втручання незаконним (див., mutatis mutandis, Клаус і ОСОБА_10 проти Грузії, заява № 7975/06, від 2 лютого 2010; Будченко проти України, заява № 38677/06, від 24 квітня 2014). Відповідно, мало місце порушення прав заявників відповідно до 1 статті Першого Протоколу у період від 2 квітня і 31 грудня 2006 року.

Аналізуючи наведені вище рішення Європейського суду з прав людини, суд дійшов наступного висновку.

По-перше, надбавка за вислугу років є майном ОСОБА_1 в розумінні п. 1 ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

По-друге, позивач, отримуючи надбавку за вислугу років 26 і більше років під час проходження служби в ОВС, мав якщо не право, то законні сподівання на одержання такої ж в Національній поліції України.

По-третє, Кабінетом Міністрів України в місячний строк не прийнято нормативно-правових актів, що випливають із Закону України «Про національну поліцію» та не приведено своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом, не вжито заходів щодо фінансового та матеріально-технічного забезпечення поліції України.

Тому, у даній справі бездіяльність відповідача 1 спричинила порушення прав ОСОБА_1 відповідно до 1 статті першого Протоколу Конвенції.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що ч. 3 ст. 22 Конституції України встановлено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Таким чином, судом встановлено право позивача на одержання надбавки за вислугу років в розмірі більшому, ніж передбачено оскаржуваним наказом № 105 о/с від 30.11.2015 року «Про встановлення стажу служби у поліції та посадових окладів особам молодшого, середнього складу поліції».

Звідси, наказ № 105 о/с від 30.11.2015 року «Про встановлення стажу служби у поліції та посадових окладів особам молодшого, середнього складу поліції» в частині встановлення стажу для виплат відсоткової надбавки за вислугу років полковнику міліції ОСОБА_1 є протиправним і підлягає скасуванню.

Статтею 102 Закону України «Про Національну поліції» передбачено, що пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

ОСОБА_5 визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які, зокрема, перебували на службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції.

Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п'яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України «Про державну службу», а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв'язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Таким чином, розмір грошового забезпечення, складовою частиною якого є і надбавка за вислугу років, напряму повязаний із розміром одноразової грошової допомоги при звільненні.

Тому, обираючи механізм захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобов'язати ГУ НП у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до загального стажу для виплати відсоткової надбавки за вислугу років весь термін перебування на службі в органах податкової міліції з 28.11.2005 року по 01.02.2010 року та з 09.08.2010 року по 07.06.2012 року та провести перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення та одноразової допомоги.

При вирішенні вказаної справи судом, окрім посилання на наведені рішення Європейського суду з прав людини, було також застосовано позицію даного суду, відповідно до якої держава не має права посилатись на відсутність певного нормативного акту, що визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, а громадяни повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії при врегулюванні спірних правовідносин.

Тому судом не береться до уваги покликання представника відповідача 2 щодо відсутності станом як на момент призначення ОСОБА_1 оскаржуваним наказом № 105 о/с від 30.11.2015 року «Про встановлення стажу служби у поліції та посадових окладів особам молодшого, середнього складу поліції» відсоткової надбавки за вислугу років, так і на момент звільнення останнього через хворобу норми, які б дозволяла зараховувати стаж служби в податковій міліції до стажу служби в Національній поліції України.

Щодо вимоги позивача, яка полягає у зобов'язанні ГУ ПФ України у Львівській області здійснити перерахунок розміру та виплату пенсії позивачу з врахуванням проведеного ГУ НП у Львівській області перерахунку розміру грошового забезпечення позивача, суд зазначає наступне.

Проведення розрахунку розміру пенсії за вислугу років проводиться на підставі заяви та наданих уповноваженим структурним підрозділом ГУ НП у Львівській області документів з наступних видів грошового забезпечення.

Виходячи з наведеного, вимога про зобов'язання ГУ ПФ України у Львівській області здійснити перерахунок розміру та виплату пенсії позивачу до проведення такого перерахунку розмірів грошового забезпечення позивача ГУ НП у Львівській області є передчасною, у зв'язку з чим, суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні даної вимоги.

Тому, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно вимог ст. 94 КАС України судовий збір в цій справі слід розподілити пропорційно задоволеним вимогам і стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області (, місцезнаходження: 79007, м. Львів, пл. Генерала Григоренка, 3) в користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1, місце проживання: 80100, Львівська область, м. Червоноград, вул. С. Бандери, 19/4) 1102,42 грн. сплаченого при подачі до суду судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 18-19, 33-35, 69-71, 72, 86, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ № 105 о/с від 30.11.2015 року «Про встановлення стажу служби у поліції та посадових окладів особам молодшого, середнього складу поліції» в частині встановлення стажу для виплат відсоткової надбавки за вислугу років полковнику міліції ОСОБА_1.

Зобов'язати Головне управління Національної поліції у Львівській області зарахувати до загального стажу для виплати відсоткової надбавки за вислугу років весь термін перебування ОСОБА_1 на службі в органах податкової міліції з 28.11.2005 року по 01.02.2010 року та з 09.08.2010 року по 07.06.2012 року та провести перерахунок та виплату останньому грошового забезпечення та одноразової допомоги при звільненні зі служби.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області (, місцезнаходження: 79007, м. Львів, пл. Григоренка, 3) в користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1, місце проживання: 80100, Львівська область, м. Червоноград, вул. С. Бандери, 19/4) 1102 (одну тисячу сто дві) гривні 42 коп. сплаченого при подачі до суду судового збору.

Постанова може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст.ст. 186, 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом 10 десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлений 29.08.2016 року.

Суддя Потабенко В.А.