Справа № 2-а-2918/11
Суддя: Федоренко О. І.
Дата ухвалення: 2011-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-2918/11
Провадження № 2-а-2918/11
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" серпня 2011 р. Енергодарський міський суд Запорізької області

у складі: головуючого судді: Федоренко О.І.,

при секретарі : Черкашиній О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Енергодарської міської ради Запорізької області, про визнання дій протиправними та про зобовязання вчинення певних дій,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Енергодарської міської ради Запорізької області (надалі УПСЗН) про визнання протиправними дій щодо відмови в проведенні нарахування та виплати одноразової компенсації в розмірі передбаченому ст.48 Закону №796 "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (надалі Закон) та про зобовязання проведення нарахування та виплати недорахованої та невиплаченої одноразової допомоги, як ліквідатору аварії на ЧАЕС, інваліду 3-ї групи, в розмірі ЗО мінімальних заробітних плат, встановлених в Україні на момент нарахування та виплати компенсації станом на травень 2011 року, тобто в розмірах встановлених ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в сумі 28800,00 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що є інвалідом 3-ї групи, як учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, віднесений до 1 категорії, перебуває на обліку в УПСЗН м.Енергодар. Інвалідність встановлена внаслідок захворювання, повязаного з ліквідацією аварії на ЧАЕС безстроково у 2004 р. В травні 2011 року, він дізнався, що має право на .отримання одноразової допомоги відповідно до вимог ст. ст. 48 Закону, відповідно з якою, він повинен отримати від відповідача одноразову компенсацію в розмірі 30 мінімальних заробітних плат. Він звертався до відповідача з заявою про перерахунок розміру компенсації відповідно до вимог ст. 48 Закону, але йому було відмовлено. Вважає дії відповідача протиправними, оскільки, відповідач повинен нараховувати та виплачувати одноразову компенсацію відповідно до ст. 48 Закону.

Ухвалою суду від 08.07.2011 року провадження по справі відкрито (а.с.13).

У судове засідання позивач не зявився, у змісті вимог адміністративного позову зазначив про розгляд справи без участі (а.с.2).

Представник відповідача, що діє на підставі довіреності - ОСОБА_2, у судове засідання не зявилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності та заперечення на позов в яких позовні вимоги не визнала у повному обсязі, просить суд визнати дії УПСЗН правомірними, в задоволенні позову відмовити (а.с. 18-22).

Дослідивши надані сторонами докази, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач має статус учасника ліквідації наслідків аварії та Чорнобильській АЕС, 1-ї категорії та інвалідом НІ групи, що підтверджується копією його посвідчення (а.с.5), копією вкладки до посвідчення (а.с.6), копією довідки МСЕК (а.с.7).

Відповідно до ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-ХІІ, компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, учасникам

ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та сім'ям за втрату годувальника,

одноразова компенсація особам, які стали інвалідами, та сім'ям, які втратили годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, виплачується в таких розмірах:

-інвалідам 1 групи - 60 мінімальних заробітних плат, але не менше 10 тисяч карбованців;

-інвалідам II групи - 45 мінімальних заробітних плат, але не менше 7 тисяч карбованців;

-інвалідам III групи - 30 мінімальних заробітних плат, але не менше 5 тисяч карбованців;

-сім'ям, які втратили годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, - 60 мінімальних заробітних плат, але не менше 10 тисяч карбованців;

-батькам загиблого - 30 мінімальних заробітних плат, але не менше 5 тисяч карбованців.

У разі встановлення інвалідності вищої групи інвалідам виплачується різниця у компенсаціях.

Виплата здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент встановлення інвалідності чи втрати годувальника.

Відповідно до положень частини другої ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не уповноважено Кабінет Міністрів зменшувати конкретні суми компенсацій і допомоги, змінювати розмір допомоги на оздоровлення, встановлений законом.

Частиною 1 статті 67 Закону України, було встановлено, що конкретні розміри всіх доплат пенсій і компенсацій (передбачених цим Законом) підвищуються Кабінетом міністрів відповідно до зміни вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати.

Тобто, відповідно до Закону, позивачу повинна була виплачена одноразова компенсація у розмірі встановленому Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-Х11 у вигляді ЗО мінімальних заробітних плат.

Судом встановлено, що позивачу була виплачена у квітні 1998 року підприємством ВП ЗАЕС, на якому позивач працював, одноразова компенсація за шкоду заподіяну здоровю у розмірі 189 грн. 60 коп., що підтверджується наданою до справи довідкою № 362 від 08.06.2011 року (а.с.11).

Відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», компенсація за шкоду заподіяну здоровю у розмірі 30 мінімальних заробітних плат, виплачується одноразово, тобто позивачу у квітні 1998 року вже була одноразово сплачена сума компенсації, тому зазначена виплата не підлягає сплаті у 2011 році як про це просить позивач.

Крім того, судом встановлено, що позивач звернувся до суду з адміністративним позовом 07.07.201 1 року з вимогою про визнання протиправними дій відповідача та зобовязання вчинення певних дій щодо сплати одноразової компенсації на оздоровлення, яка йому була виплачена у 1998 році, однак позивач, в порушення вимог ст.ст. 100, 102 КАС України, не просить суд поновити йому строк звернення до суду, з наданням до заяви про це підтвердження причин пропуску строку звернення та зазначенням підстав для його поновлення, але позивач посилається на те, що про порушення його прав, йому стало відомо в травні 2011 року. Однак, судом було встановлено, що компенсація за шкоду заподіяну здоровю позивачу була нарахована в квітні 1998 року (а.с.11), тобто позивач саме в квітні 1998 року дізнався або повинен був дізнатися про порушення його прав, однак звернувся до суду лише 07.07.2011 року тобто після закінчення шестимісячного строку звернення до суду передбаченого ч.2 ст.99 КАС України. Позивачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували відсутність у нього можливості дізнатися про порушення своїх прав або можливості звернутися до суду у шестимісячний строк, який передбачено ст.99 КАС України.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (наприклад, справа Стаббігс та інші проти Великобританії- рішення від 22.10.1996 року).

Відповідно до ст. ст. 100 КАС України: адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги адміністративного позову підлягають залишенню без розгляду.

Керуючись ст.ст. 100, 155, 165, 185, 186 КАС України,-

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Енергодарської міської ради Запорізької області, про визнання дій протиправними та про зобовязання вчинення певних дій - залишити без розгляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня

проголошення ухвали. Якщо ухвалу було постановлено у письмовому провадженні або без виклику

особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої

інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається

особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя О. І. Федоренко