Справа № 6/543/08/5016
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2016-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2016 року м. Київ К/800/16276/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Олендера І.Я., Лосєва А.М.,

за участю: секретаря Шевчук П.О.,

представника позивача Філевського Р.М.,

представника відповідача Макаренка С.В.,

прокурора Кузнецової Ю.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Миколаєві Державної податкової служби на постанову Господарського суду Миколаївської області від 29.04.2010 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2013 у справі №6/543/08 за позовом Відкритого акціонерного товариства «Суднобудівний завод «Лиман» до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Миколаєві Державної податкової служби, за участю Прокуратури Миколаївської області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної Т.М., пояснення представників сторін та прокурора, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Господарського суду Миколаївської області від 29.04.2010, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2013, позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства «Суднобудівний завод «Лиман» до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Миколаєві Державної податкової служби, за участю Прокуратури Миколаївської області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задоволено повністю. Визнано протиправними і скасовано податкові повідомлення-рішення від 23.07.2008 №00008236/0, від 23.07.2008 №00007936/0, від 23.07.2008 №00008136/0.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Спеціалізована державна податкова інспекція по роботі з великими платниками податків у місті Миколаєві Державної податкової служби 20.03.2013 звернулась з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 04.06.2013 прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Господарського суду Миколаївської області від 29.04.2010 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2013, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами норм матеріального права, зокрема, пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.4.8 пункту 5.4, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5, підпункту 11.2.4 пункту 11.2, підпункту 11.3.7 пункту 11.3 статті 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», підпунктів 7.7.1, 7.7.2 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», підпункту 4.2.9 пункту 4.2 статті 4, підпункту 9.12.1 пункту 9.12 статті 9 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Перевіривши матеріалами справи наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Спеціалізованою державною податковою інспекцією у місті Миколаєві було проведено виїзну планову перевірку Відкритого акціонерного товариства «Суднобудівний завод «Лиман» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2007 по 31.03.2008.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог пункту 3.1. статті 3, підпункту 4.1.1 пункту 4.1 статті 4, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3, підпункту 5.4.8 пункту 5.4, статті 5, підпункту 11.2.4. пункту 11.2, підпункту 11.3.7. пункту 11.3 статті 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»; підпункту «г» підпункту 4.2.9 пункту 4.2 статті 4, підпункту 9.12.1 пункту 9.12 статті 9 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»; підпункту 7.2.3 пункту 7.2, підпунктів 7.4.1 та 7.4.5 пункту 7.4, підпунктів 7.7.1, 7.7.2 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

За результатами перевірки Спеціалізованою державною податковою інспекцією у місті Миколаєві складено акт від 11.07.2008 №554/36/01373890 та прийнято податкові повідомлення-рішення від 23.07.2008 №00007936/0, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 68143,00грн. та застосовано штрафну санкцію в розмірі 16329,00грн.; від 23.07.2008 №00008136/0, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 1878,33грн. та застосовано штрафну санкцію в розмірі 3756,66грн.; від 23.07.2008 №00008236/0, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування на суму 866994,00грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 383397,06грн.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 23.07.2008 №00007936/0 колегія суддів звертає увагу на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивачем завищено валові доходи у І кварталі 2007 року на суму 1105000,00грн., у ІІ кварталі 2007 року на суму 351433,75грн. та у ІІІ кварталі 2007 року на суму 349931,17грн., а всього за період, що перевіряється, на 1806364,92грн.

У зв'язку із завищенням валових доходів позивачем не було допущено заниження податкового зобов'язання з податку на прибуток, а тому донарахування податковим органом основного зобов'язання та нарахування штрафних санкцій є необґрунтованим.

Щодо посилань відповідача на неправомірність включення підприємством до валових витрат витрат на проживання працівників у відрядженні з огляду на те, що ФОП ОСОБА_3 має статус платника єдиного податку та згідно з свідоцтвом про сплату єдиного податку не має права на такий вид діяльності як послуги з розміщення та проживання фізичних осіб, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до підпункту 5.4.8. пункту 5.4 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до валових витрат включаються витрати на відрядження фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку або є членами керівних органів платника податку, у межах фактичних витрат особи, яка відряджена, на проїзд (включаючи перевезення багажу) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження, оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чистка, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), найм інших жилих приміщень, телефонних рахунків, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в'їзд (віз), обов'язкового страхування, витрат на усний та письмовий переклади, інших документально оформлених витрат, пов'язаних з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження, включаючи будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв'язку зі здійсненням таких витрат.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, понесення позивачем витрат на проживання працівників у відряджені підтверджується належним чином оформленими первинними документами, а саме авансовими звітами від 26.06.2007 б/н, від 25.06.2007 б/н, від 26.07.2007 б/н, від 31.07.07 б/н та квитанціями до прибуткових ордерів від 23.06.2007 №73, від 23.06.2007 №74, від 23.06.2007 №75, від 25.07.2007 №152, від 30.07.2007 №158 .

Посилання відповідача на те, що ФОП ОСОБА_3 не має права на такий вид діяльності як послуги з розміщення та проживання фізичних осіб обґрунтовано відхилено судами попередніх інстанцій, оскільки суб'єкт підприємництва має право займатись будь-якими видами підприємницької діяльності, за винятком тих, що не можуть здійснюватись в силу прямої законодавчої заборони.

Щодо висновків відповідача на неправомірність включення підприємством до валових витрат сум сплачених як комісія за договорами про надання документарного безвідкличного акредитиву, витрат по сплаті комісії за розгляд кредитної заяви та видачу кредиту і витрат по сплаті відсотків за отримані кредитні кошти, колегія суддів звертає увагу на наступне.

За змістом підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 зазначеного Закону до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Відповідно до підпункту 5.5.1. пункту 5.5. статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до складу валових витрат відносяться будь-які витрати, пов'язані з виплатою або нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (у тому числі за будь-якими кредитами, депозитами) протягом звітного періоду, якщо такі виплати або нарахування здійснюються у зв'язку з веденням господарської діяльності платника податку.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, зазначені вище витрати були понесені позивачем у зв'язку з організацією власної господарської діяльності, кредитні кошти отримувалися для поповнення обігових коштів підприємства

Посилання відповідача на обмеження, визначені підпунктом 11.2.4. пункту 11.2. статті 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», обґрунтовано відхилені судами попередніх інстанцій, оскільки отриманні позивачем кредитні кошти підпадають під ознаки коштів, визначених статтею 1 Закону України «Про заходи щодо державної підтримки суднобудівної промисловості в Україні» і не мають відношення до окремих рахунків, відкритих по кожному контракту суднобудівної промисловості, а проведені виключно з основного рахунку підприємства, з якого проводиться фінансування інших видів діяльності.

Що стосується віднесення до валових витрат коштів, сплачених як комісії за договорами акредитиву (договори про надання документарного безвідкличного акредитиву від 08.11.2007 №0IL07В135 та від 23.11.2007 №0IL07В137) за 2007 рік на суму 1400,90грн., судами попередніх інстанцій встановлено, що підприємством ця сума до валових витрат не включалась, а накопичувалась у податковому обліку за правилами статті 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до дати підписання акта про передачу морських, річкових суден замовнику, а відповідно і не могла бути виключена перевіркою зі складу валових витрат позивача.

Щодо висновків відповідача про неправомірність формування позивачем валових витрат та податкового кредиту за операціями з Товариством з обмеженою відповідальністю «Левер», Товариством з обмеженою відповідальністю «Агуті інвест», Товариством з обмеженою відповідальністю «Андрей-Строй» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Контрактстрой», колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

За змістом підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 зазначеного Закону до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Відповідно до підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 зазначеного Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на податковий кредит, а також на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства.

Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування валових витрат та податкового кредиту.

Разом з тим, реальність спірних господарських операцій позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «Левер», Товариством з обмеженою відповідальністю «Агуті інвест», Товариством з обмеженою відповідальністю «Андрей-Строй» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Контрактстрой» підтверджується належними первинними документами, які за своєю формою та змістом відповідають вимогам податкового законодавства, зокрема, договорами, податковими накладними, актами здачі-прийняття робіт (арк.с. 87, 89, 90,91, 93, 95, 100, 108, 110, том 4), платіжними дорученнями, що містяться в матеріалах справи. Матеріалами справи також підтверджено зв'язок придбаних інформаційних послуг, послуг з ремонту та перевезень з господарською діяльністю позивача.

Таким чином, досліджені в процесі розгляду справи первинні документи розкривають зміст господарської операції, підтверджують рух активів позивача, зміни у власному капіталі підприємства та отримання ним реального результату в процесі господарської діяльності з контрагентами.

Натомість, відповідачем не надано належних доказів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірних дій при формуванні валових витрат та податкового кредиту за господарськими операціями з контрагентами.

Щодо висновку податкового органу про завищення позивачем суми бюджетного відшкодування колегія суддів звертає увагу на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивача включено до Переліку суднобудівних підприємств, для яких запроваджуються заходи державної підтримки суднобудівної промисловості, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 №1256.

Відповідно до пункту 13 «Перехідні положення» розділу 2 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» та деяких інших законодавчих актів України» при від'ємному значенні сум податку на додану вартість, обрахованого в порядку, передбаченому в пункті 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», по підприємствах суднобудування і літакобудування, відшкодування з бюджету здійснюється в податковому періоді, наступному за звітним періодом, в якому виникло від'ємне сальдо податку у порядку і строки, передбачені у пункті 7.7 статті 7 цього Закону.

На виконання вищенаведених вимог Закону пунктом 6 Порядку заповнення та подання податкової декларації з податку на додану вартість, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 30.05.1997 №166 (у редакції від 15.06.2005), запроваджено особливі правила для підприємств суднобудування і літакобудування, а саме викладена у пункті 5.11 цього Порядку загальна процедура не поширюється на підприємства суднобудування і літакобудування. При від'ємному значенні сум податку на додану вартість, обрахованих у порядку, передбаченому в підпункті 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону, таким підприємствам відшкодування з бюджету здійснюється в податковому періоді, наступному за звітним періодом, у якому виникло від'ємне сальдо податку, у порядку і строки, передбачені у пункті 7.7 статті 7 Закону. При цьому сума, відображена в рядку 22.2 податкової декларації поточного звітного податкового періоду зазначених підприємств, переноситься до рядка 23.1 податкової декларації цього самого звітного періоду. Розрахунок суми бюджетного відшкодування здійснюється у загальновстановленому порядку.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, податковим органом застосовано до позивача загальний порядок визначення сум податку на додану вартість, що підлягали бюджетному відшкодуванню, замість передбаченого законодавством спеціального порядку, що і вплинуло на результати перевірки.

Враховуючи викладене, висновки відповідача про завищення підприємством сум до бюджетного відшкодування є безпідставними.

За таких обставин, висновки судів попередніх інстанцій про неправомірність податкових повідомлень-рішень від 23.07.2008 №00007936/0 та від 23.07.2008 №00008136/0 є правильними.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 23.07.2008 №00008136/0 колегія суддів звертає увагу на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, за висновками податкового органу позивачем занижено податок з доходів фізичних осіб у зв'язку з неоподаткування як додаткового блага витрат на проживання при відрядженні працівників з огляду на неподання одержувачем коштів платіжного документу, який би підтверджував сплату покупцем готівкових коштів за проживання у місті Яремча та у місті Ялта.

Разом з тим, за результатами розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено подання працівниками підприємства з авансовими звітами квитанцій до прибуткових ордерів, які підтверджують сплату готівкових коштів за проживання відповідних працівників, що підтверджується матеріалами справи.

Посилання відповідача на пояснення ФОП ОСОБА_3 про ненадання ним в оренду для проживання приміщень Відкритому акціонерному товариству «Суднобудівний завод «Лиман» є необґрунтованим, адже приміщення для проживання надавалися не підприємству, а фізичним особам - працівникам позивача.

Крім того, за висновками податкового органу підприємством не утримано та не перераховано до бюджету податок з доходів фізичних осіб від надання додаткового блага в негрошовій формі, а саме відшкодування ОСОБА_4 згідно з авансовим звітом від 18.04.2007 вартості оформлення закордонного паспорту для відрядження за кордон на суму 543,83грн.

Разом з тим, як правильно зазначено судами попередніх інстанцій, компенсація витрат на оформлення закордонного паспорту на суму 543,83грн. є наданням підприємством своєму працівнику додаткового блага у грошовій формі, а тому застосування податковим органом коефіцієнту при розрахунку суми податку на доходи фізичних осіб, який підлягав сплаті до бюджету, є необґрунтованим, а грошове зобов'язання за спірним рішенням розраховане неправильно.

За таких обставин, суди дійшли обґрунтованого висновку про скасування податкового повідомлення-рішення від 23.07.2008 №00008136/0 вцілому.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог є правильними.

Відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 160, 210, 220, 221, 223, 224, 230, 231, та частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Миколаєві Державної податкової служби залишити без задоволення.

Постанову Господарського суду Миколаївської області від 29.04.2010 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2013 у справі №6/543/08 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, на підставі та у строки, передбачені статтями 235 - 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: __________________ Т.М. Шипуліна

Судді: __________________ І.Я. Олендер

__________________ А.М. Лосєв