Справа № 522/11088/16-а
Суддя: Кічмаренко С. М.
Дата ухвалення: 2016-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2а/522/632/16
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 липня 2016 року суддя Приморського районного суду м. Одеси Кічмаренко С.М. у порядку скороченого провадження розглянувши матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовом, по якому просить суд визнати відмову Управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси у призначенні, нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 пенсії за вислугу років неправомірною та скасувати рішення № 91 від 20.04.2016 року; визнати достатнім для призначення пенсії за вислугу років спеціальний стаж роботи ОСОБА_1 21 рік 11 місяців 13 днів, у т.ч. зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих 16 років і 5 днів; зобов`язати Управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років у розмірі 90% від місячного заробітку без обмеження граничного розміру та з урахуванням середньомісячної суми виплат за останніх 24 календарних місяці роботи перед зверненням за призначенням пенсії,яка становить 17 258,6 грн. відповідно до довідки прокуратури Одеської області № 520 від 19.04.2016 року про розмір місячного заробітку, починаючи з 19.04.2016 року ( з дня звернення за пенсією); звернути постанову суду до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць; судові витрати покласти на відповідача.

22.06.2016 року відповідачем було отримано ухвалу про відкриття скороченого провадження по справі, однак заперечення проти позову відповідач, у встановлений законом строк, до суду не надав.

Сторони в судове засідання не викликались, оскільки справа розглядається в порядку скороченого провадження без присутності сторін відповідно до ст. 183-2 КАС України.

Розглянувши справу в порядку скороченого провадження одноособово, дослідивши повідомлені позивачем у матеріалах справи письмові докази, проаналізувавши приписи чинного законодавства України, за внутрішнім переконанням та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, суд, з посиланням на чинне національне законодавство, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Правовідносини між сторонами є адміністративно-правовими та врегульовані положеннями КАС України.

Статтею 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень у тому числі органів державної влади.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Згідно ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді керівника Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області, 19 квітня 2016 року звернувся до управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м.Одеси із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років у відповідності до Закону України «Про прокуратуру».
Рішенням управління Пенсійного фонду в Приморському районі м.Одеси №91 від 20.04.2016 року йому було відмовлено в призначенні пенсії з мотивів відсутності спеціального стажу роботи складає 19 років 8 місяців і до нього не
враховано половину строку навчання з 01.09.1992р. по 31.06.1996р. в
Львівській комерційній академії, так як цей заклад не є вищим юридичним
закладом; відповідно до п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про
внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного
забезпечення» від 02.03.2015р. №213-VIII, у разі неприйняття до 01.06.2015
року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, з
01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким
пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру».
На момент звернення ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду його спеціальний стаж роботи, потрібний для призначення пенсії за вислугу років, складав 21 рік 11 місяців 13 днів, з яких:
*2 місяці 6 днів - строкова військова служба в Збройних Силах України (з
29.12.1991 по 06.03.1992 р.), що підтверджується довідкою
Малиновського військового комісаріату м.Одеси №1/1292 від
25.04.2016;
*1 рік 10 місяців - половина строку навчання у вищому навчальному
юридичному закладі (з 01.09.1992 по 30.06.1996р.), що підтверджується
архівною довідкою Львівського торговельно-економічного університету
№70/021-16 від 18.05.2016;
*3 роки 9 місяців і 13 днів - робота на посаді завідуючого юридичним
відділом Козівської районної державної адміністрації Тернопільської
області (з 01.07.1996 по 14.04.2000р.), що підтверджується трудовою
книжкою серії НОМЕР_1 ;
*16 років і 5 днів - робота в органах прокуратури (з 17.04.2000 по
22.04.2016р.), що підтверджується трудовою книжкою серії
НОМЕР_1 .
Таким чином, при розрахунку спеціального стажу відповідач не врахував ОСОБА_1 2 місяці 6 днів строкової військової служби та 1 рік 10 місяців - половини строку навчання у вищому юридичному закладі.
Доводи відповідача про те, що Львівська комерційна академія, де позивач навчався з 01.09.1992р. по 31.06.1996р., не є вищим юридичним закладом, є надуманими і не відповідають дійсності з наступних підстав.
У 1992 році позивач вступив до юридичної кафедри економічного факультету Львівського торговельно-економічного інституту (який у 1996 році перейменовано у Львівську комерційну академію) і в 1996 році закінчив повний курс названого учбового закладу за спеціальністю «Правознавство», а рішенням Державної екзаменаційної комісії від 21.06.1996 року йому присвоєно кваліфікацію «Юрист», що підтверджується дипломом серії НОМЕР_2 , який виданий 22 червня 1996 року.
Відповідно до ст.25 Закону України «Про вищу освіту», Львівська комерційна академія (на сьогодні - Львівський торговельно-економічний університет) на час навчання позивача була та зараз є вищим навчальним закладом IVрівня акредитації.
Стаття 42 Закону України «Про освіту» передбачає здобуття громадянами вищої освіти відповідного державного стандарту.
Навчання в Львівській комерційній академії за напрямком спеціалізації «правознавство» є беззаперечним фактом, що підтверджується архівною довідкою №70/021-16 від 18.05.2016 та дипломом серії НОМЕР_2 , який виданий 22 червня 1996 року.
У зв`язку з тим, що Львівська комерційна академія є вищим державний навчальним закладом, який акредитований у повному обсязі по IV рівню акредитації, а юридична кафедра економічного факультету є структурним підрозділом вищого навчального закладу, де здобувається вища юридична освіта, то і проходження повного курсу навчання у цьому вищому навчальному закладі є проходженням навчання у вищому юридичному навчальному закладі.
Ужите в Законі України «Про прокуратуру» словосполучення «навчання у вищих юридичних навчальних закладах» слід розуміти як цілеспрямовану пізнавальну діяльність людини з отримання знань, умінь та навичок у таких закладах вищої освіти, після закінчення яких громадянин може обійняти посаду прокурора і слідчого або посаду державного службовця, для зайняття якої вимагається така освіта.
Відразу ж після закінчення вищого навчального закладу з липня 1996 року позивач працював в органах державної виконавчої влади та органах прокуратури на посадах, які вимагали наявності вищої юридичної освіти, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 .
На момент звернення до відповідача за призначенням пенсії ОСОБА_1 працював керівником Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області і цю посаду теж можна обійняти виключно при наявності вищої юридичної освіти.
Таким чином, позивач закінчив вищий навчальний заклад за спеціальністю «правознавство», рішенням Державної екзаменаційної комісії позивачу присвоєно кваліфікацію «юрист», весь свій трудовий шлях займав посади, які вимагають наявності вищої юридичної освіти, а тому є особою, яка закінчила вищий навчальний юридичний заклад.
За таких обставин, Управлінням Пенсійного фонду України у Приморському районі міста Одеси неправомірно не зараховано ОСОБА_1 до загального стажу, який надає йому право на пенсію за вислугу років, половину строку навчання у вищому навчальному юридичному закладі, а саме - у Львівській комерційній академії, який складає 1 рік 10 місяців.
Враховуючи викладене, на момент звернення за призначенням пенсії загальний стаж, який надає позивачу право на пенсію за вислугу років, становив 21 рік 11 місяців 13 днів.
На момент звернення про призначення пенсії і на сьогодні діє Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VIII, відповідно до ст.86 якого прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.
В той же час, частиною 1 ст.86 цього ж Закону передбачено поступове збільшення необхідної для призначення пенсії вислуги років.
Зокрема, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:
по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;
з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;
з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;
з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;
з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;
з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;
з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;
з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;
з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;
з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;
з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.
Таким чином, за нормами цього Закону кожного року погіршуються умови, за якими прокурор може отримувати пенсію.
Як наслідок, для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ч.І ст.86 Закону від 14.10.2014р. №1697-VII позивачу станом на квітень 2016 року потрібно мати спеціальний стаж 22 роки і шість місяців, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.
У той же час, до липня 2011 року діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789-ХІІ, відповідно до статті 50-1 якого (в редакції від 2001 року) право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку мають прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років.
Таким чином, з 2001 по 2011 рік, коли позивач працював на посадах в органах прокуратури, для нього діяли гарантії пенсійного забезпечення як для працівника прокуратури, які суттєво відрізняються від положень, передбачених нині діючим Законом.
Фактично, діючий на сьогодні Закон від 14.10.2014р. №1697-VII суттєво погіршує становище позивача та обмежує в реалізації його законних прав та інтересів, які гарантувалися державою упродовж 10 років Законом від05.11.1991р. №1789-ХІІ, та на які позивач розраховував працюючи в органах прокуратури.
Отже, Закон від 14.10.2014р. №1697-VІІ значно обмежує права, призводить до звуження їх змісту і обсягу, погіршує матеріальне становище позивача та рівень життя.
За таких обставин позивач має право на призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. № 1789-ХІІ в редакції, які діяла до липня 2011 року.
Зазначене право гарантується Конституцією України, рішеннями Конституційного суду України та нормами міжнародного права.
Так, відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Отже, згідно Основного Закону України, вирішальним є право, а не закон.
Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.
Із цього приводу Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними.
Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005, від 29 червня 2010 року №17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011 (рішення № 10-рп/2011)).
Стабільність правового регулювання проявляється, зокрема, у неприпустимості внесення довільних змін до наявної системи норм та є віддзеркаленням підтримання довіри громадян до законів та дій держави. Збереження розумної стабільності означає, серед іншого, обов`язок законодавця при зміні умов набуття права на отримання соціальних благ враховувати законні очікування, пов`язані з виконанням (повністю або частково) умов набуття такого права.
Забезпечення верховенства права має враховуватися законодавцем і при внесенні змін до законів, передусім забезпечувати недопустимість звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22 Конституції України).
Питання недопущення звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод неодноразово було предметом конституційного розгляду.
Зокрема, у абзаці шостому пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 14 червня 2007 року № 3-рп/2007 зазначається, що звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.
Конституційний Суд України в Рішенні № 9-рп/2009 від 28 квітня 2009 року, вказуючи на недопустимість звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод, що об`єктивно призведе до погіршення становища особи в суспільстві через їх обмеження, зробив концептуальне застереження органам державної влади про те, що невиконання державою своїх зобов`язань призводить до порушення принципів правової держави, ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави (абзац п`ятий пункту 5 мотивувальної частини).
У Рішенні від 20 березня 2002 № 5-рп/2002 Конституційний Суд України визначив, що Конституція України відокремлює категорії громадян України, які потребують додаткових гарантій держави, зокрема гарантій соціального захисту. До них, насамперед, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органів, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку. Зупинення пільг, компенсацій і гарантій для зазначених категорій громадян без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їх сімей.
У мотивувальній частині Рішення від 6 липня 1999 року № 8-рп/99
Конституційний Суд України також зазначив: «Служба в міліції, прокуратурі,
державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали
своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини
у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним
ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної
придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно
компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальноїзахищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення».
Оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 46 Конституції України), то, відповідно до статті 22 Конституції України, звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається.
Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій певним категоріям громадян, у тому числі працівникам прокуратури, полягає також у тому що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлено не втратою працездатності, безробіттям або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю професійних обов`язків, пов`язаних з ризиком для життя та здоров`я, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру їх доходів чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер (рішення Конституційного Суду України: від 6 липня 1999 року N 8-рп/99 у справі щодо права на пільги; від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій; від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004 у справі про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів) (Рішення від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004).
Конституційний Суд України вважає, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен ураховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізовуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізовувати інше право (гарантію).
Усупереч викладеному, Законом від 08.07.2011 № 3668-VІ (3668-17) внесено зміни до Закону від 05.11.1991р. № 1789-ХІІ, а потім в Законі України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 викладено такі ж положення, які суттєво звужують зміст і об`єм моїх прав на призначення пенсії, кожного року збільшуючи необхідну вислугу років, що є несправедливим. Більше того, вказаний закон ставить у нерівні умови працівників органів прокуратури, які виконують однакові функціональні обов`язки в однакових умовах та в той же період часу. Як наслідок, прокурори, які працювали в органах прокуратури у той же період що і я, але звернулися за пенсією до 2011 року, опинилися в набагато вигідніших умовах ніж я, хоча ми виконували одинакові функції, мали однакове навантаження і обмеження, пов`язані з виконанням прокурорських функцій тощо.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Європейську конвенцію про захист правлюдини і основоположних свобод та практику європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) - як джерело права.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, відповідно до якої при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань`та захисту прав людини через призму цього принципу.
Згідно з приписами частини першої статті 58 Конституції України, закони й інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Конституція України має вищу юридичну силу, а закони й інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй.
Законодавець, змінюючи чинне законодавство, має балансувати між необхідністю змін у законодавчому регулюванні та збереженням стабільності в суспільстві, однак слід пам`ятати, що першочерговими є інтереси громадян.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13 травня 1997 року № 1-зп зазначив, що стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи в громадян упевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршено прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (абзаци перший і другий пункту 5 мотивувальної частини вказаного Рішення).
Суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності тільки за умови, якщо вони; скасовують або пом`якшують відповідальність особи (абзац другий пункту 2 Рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2000 КСУ від 19 квітня 2000 року). Мета принципу незворотності - блокувати ущемлення прав і свобод людини з боку держави. Така направленість тлумачення цього принципу робить його однією з важливих гарантій захисту від свавілля з боку влади, безпеки людини як громадянина, довіри до державних інституцій. Надання зворотної сили законам суперечить духу правової держави.
Отже, Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року значно звужено обсяг права ОСОБА_1 на соціальний захист як прокурора, установлений Конституцією України та спеціальним законами в частині права на отримання пенсії, яке існувало до 2011 року, що суперечить статті 58 Конституції України.
Фактично Законом від 14.10.2014 №1697-VII установлено менш сприятливі умови соціального захисту прокурорів порівняно з тими умовами, що були законодавче передбачені в період з 2001 по 2011 рік, що означає порушення конституційного принципу рівності всіх перед законом (частина перша статті 24 Конституції України).
Рівність усіх перед законом, що випливає із частини першої статті 24 Конституції України, впливає на регулювання всіх суспільних відносин.
Дотримання цього принципу означає, зокрема, й безпідставну заборону без розумного виправдання запроваджувати різницю в правах осіб, які належать до однієї й тієї самої категорії (заборону відмінного поводження з особами, які знаходяться в однакових чи споріднених ситуаціях).
Рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено в міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статті 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 14), Протоколі № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 1), ратифікованих Україною, та в Загальній декларації прав людини 1948 року (статті 1,2,7).
Враховуючи викладене, суд вважає що Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м.Одеси незаконно відмовило позивачу в призначені пенсії за вислугу років, так як відповідно до поданих ним документів, його загальний стаж роботи для вислуги років склав 21 рік 11 місяців 13 днів, з яких стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури - 16 років і 5 днів.
Частиною 1 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року, передбачено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.
Відповідно до частини 2 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону № 2663-ІІІ) розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини,вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.
Частиною 13 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону № 2663-ІІІ) встановлено, що обчислення (перерахунок) пенсій проводиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.
Відповідно до довідки прокуратури Одеської області від 19.04.2016 № 520 заробітна плата позивача складається: оклад 3393,00 грн., класний чин - 135 грн., вислуга років - 1017,90 (30%). Інші виплати, які передбачені законодавством:
1.161895,17 х1,59=(257413,32+3768,35):24=10882,57
2.43923,19:24=1830,13
Разом сума інших виплат: 10882,57+1830,13=12712,7
Всього: 3393,00 (посадовий оклад) +135 (надбавка за класний чин) +1017,90 (надбавка за вислугу років) +12712,7 (сума інших виплат) =17258,6 грн.
Отже, сума заробітної плати ОСОБА_1 для нарахування пенсії у межах максимальної становить 17258,6 грн.
Вирішуючи питання про задоволення чи відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з положень ст. 22 Конституції України, згідно з якими при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, суд вважає обґрунтованими доводи позивача.
Зміни в законодавстві, які суттєво звужують соціальні права і суперечать Конституції України, а також нормам міжнародного права, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.
Оскільки Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суд при розгляді конкретної справи застосовує Конституцію України, як акт прямої дії, так як рішення суду повинно ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.
За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог щодо визнання відмови Управління пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси, пов`язані з відмовою пенсії позивачу неправомірними.
Керуючись ст.ст. 99, 159-163, 183-2 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,- задовольнити.

Визнати відмову Управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси у призначенні, нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 пенсії за вислугу років неправомірною та скасувати рішення № 91 від 20.04.2016 року; визнати достатнім для призначення пенсії за вислугу років спеціальний стаж роботи ОСОБА_1 21 рік 11 місяців 13 днів, у т.ч. зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих 16 років і 5 днів.

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років у розмірі 90% від місячного заробітку без обмеження граничного розміру та з урахуванням середньомісячної суми виплат за останніх 24 календарних місяці роботи перед зверненням за призначенням пенсії,яка становить 17 258,6 грн. відповідно до довідки прокуратури Одеської області № 520 від 19.04.2016 року про розмір місячного заробітку, починаючи з 19.04.2016 року ( з дня звернення за пенсією).

Постанова суду в частині призначення та виплати ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів з дня її отримання. У разі подання апеляційної скарги постанова суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: С.М. Кічмаренко

11.07.2016