Справа № 753/14011/16-а
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2016-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

02 вересня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Вівдиченко Т.Р.,
Суддів:Петрика І.Й.
Сорочко Є.О.,
За участю секретаря:Хмарської К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Дарницького районного відділу Головного управління міграційної служби України в місті Києві на постанову Дарницького районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом Дарницького районного відділу Головного управління міграційної служби України в місті Києві до ОСОБА_5 - громадянки Республіки Узбекистан, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_7, про примусове видворення з України, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Дарницький районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_5 - громадянки Республіки Узбекистан, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, про затримання та примусове видворення з України.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду, позивач - Дарницький районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Як вбачається з матеріалів справ та встановлено судом першої інстанції, громадянка Республіки Узбекистан ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (відповідачка) - згідно національного паспорта НОМЕР_1 (термін дії з 05.05.2012 р. до 22.04.2018 року), 22 лютого 2016 року прибула на територію України через КПП «Бориспіль» в приватних цілях; на даний час проживає на території України - в м. Києві; ІНФОРМАЦІЯ_3 року у м. Львові відповідачка ОСОБА_5 народила дитину - доньку ОСОБА_7, яка на даний час перебуває на території України разом з матір'ю.

Так, 15.07.2016 року на громадянку Республіки Узбекистан ОСОБА_5 було складено протокол ПР МКМ 075803 за ч. 1 ст. 203 КУпАП, постановою від 15.07.2016 року ОСОБА_5 було притягнено до адміністративної відповідальності із накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 510,00 грн., який станом на день подання позовної заяви не сплачено.

15.07.2016 року завідувачем сектору у справах іноземців та осіб без громадянства Дарницького районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві Лопатинським Ю.М. було прийняте рішення про примусове повернення громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 за межі України та зобов'язання її покинути територію України до 18.07.2016 року.

Оскільки вказане рішення відповідачем добровільно не виконане, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду та виїзду з України регулюється Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Зокрема, відповідно до ч.15 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно статті 9 Закону, іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов'язані подати свої біометричні дані для їх фіксації.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частинами 1, 5, 8 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їхні дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно ч.2 ст.25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов'язок виїзду з України у зв'язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Судом встановлено, що громадянка Республіки Узбекистан - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно пояснень відповідачки ОСОБА_5, на територію України вона прибула, маючи на меті отримати дозвіл на постійне проживання, кошти на повернення в країну походження відсутні.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, донька позивачки - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, є малолітньою дитиною, яка не підлягає примусовому поверненню, відповідно до статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Пунктом 27 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25.06.2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (далі - Постанова Пленуму), роз'яснено, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про видворення за межі України; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про видворення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що такі особи будуть ухилятися від виїзду.

Надана представником позивача копія постанови про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, на підставі ч. 1 ст. 203 КУпАП від 15 липня 2016 року, не є доказом невиконання відповідачем рішення від 15.07.2016р., на які він посилається в позові, оскільки рішенням № 16 про примусове повернення зобов'язано відповідача покинути території України до 18.07.2016 року.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог позивача та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновки суду першої інстанції та не знайшли свого належного підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Дарницького районного відділу Головного управління міграційної служби України в місті Києві на постанову Дарницького районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року залишити без задоволення.

Постанову Дарницького районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: Вівдиченко Т.Р.

Судді: Петрик І. Й.

Сорочко Є.О.

Повний текст ухвали виготовлено 02.09.2016 року

Головуючий суддя Вівдиченко Т.Р.

Судді: Петрик І.Й.

Сорочко Є.О.