Справа № 820/2879/16
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2016-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2016 р.Справа № 820/2879/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калиновського В.А.

Суддів: Філатова Ю.М. , Бенедик А.П.

за участю секретаря судового засідання Тітової А.В.

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2016р. по справі № 820/2879/16

за позовом ОСОБА_1

до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці, Міністерства внутрішніх справ України

про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці, Міністерства внутрішніх справ України, в якому просила суд: визнати протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці, яка полягає у нездійсненні дій щодо обов'язкового працевлаштування, в порушення вимог частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України, та у звільненні старшого лейтенанта мі ліції ОСОБА_1, зі служби у запас за підпунктом «г» пункту 64 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України», яке затверджене постановою КМУ від 29.07.1991 року № 114, тобто - «через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі»;

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці «По особовому складу» від 15 квітня 2016 року № 236 о/с в частині стосовно звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, зі служби у запас за підпунктом «г» пункту 64 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України», яке затверджене постановою КМУ від 29.07.1991 року № 114, тобто - «через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі»;

- поновити старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 ну, на службі з 07 листопада 2015 року;

- зобов'язати Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці та Міністерство внутрішніх справ України працевлаштувати старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, з 07 листопада 2015 року як особу середнього начальницького складу органів внутрішніх справ України, посаду якої скорочено, але яка є жінкою, що має дитину віком до трьох років і перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, на службі з 07 листопада 2015 року та в частині зобов'язання Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці і Міністерства внутрішніх справ України працевлаштувати мене, старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, з 07 листопада 2015 року як особу середнього начальницького складу органів внутрішніх справ України, посаду якої скорочено, але яка є жінкою, що має дитину віком до трьох років і перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2016 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме: скасовано наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці «По особовому складу» від 15 квітня 2016 року № 236 о/с в частині звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, зі служби у запас за підпунк том «г» пункту 64 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України», яке затверджене постано вою КМУ від 29.07.1991 року № 114, тобто - «через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі».

Поновлено старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, на службі в органах внутрішніх справ на посаді інспектора-чергового чергової частини Лінійного відділення на станції Харків-Пасажирський Управління МВС України на Південній залізниці або іншій рівнозначній посаді з 07 листопада 2015 року.

Постанову в частині поновлення на посаді ОСОБА_3 допущено до негайного виконання.

В іншій частині задоволення позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем, Міністерством внутрішніх справ України, подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 69, 70, 159 КАС України, Закону України «Про Національну поліцію», Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України УРСР від 29.07.1991 р. № 114, ст.ст. 3, 40 КЗпП України, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач подала заперечення на апеляційну скаргу, в яких вона, наполягаючи на законності та обґрунтованості постанови суду першої інстанції, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та представник позивача, наполягаючи на законності та обгрунтованості постанови суду першої інстанції, просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

В судове засідання представники відповідачів не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, справа розглядається за їх відсутності.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що з 01.01.2011 року ОСОБА_3 проходила службу у лінійному відділенні на станції Харків-Пасажирський Управління МВС України на Південній залізниці на посаді інспектора-чергового чергової частини, у спеціальному званні "старший лейтенант міліції" та відносилась до середнього начальницького складу органів внутрішніх справ.

Наказом начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці "По особовому складу" від 16.07.2015 року № 125 о/с з 22.07.2015 року по 29.05.2018 року ОСОБА_3, відповідно до ст.18 Закону України Про відпустки, надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Наказом Управління МВС України на Південній залізниці від 23.09.2015 року № 195 о/с відповідно до пункту 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення), ОСОБА_3, інспектора-чергового чергової частини лінійного відділенні на станції Харків-Пасажирський Управління МВС України на Південній залізниці було звільнено з органів внутрішніх справ у запас через скорочення штатів.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2016 року по справі 820/10799/15 скасовано наказ Управління МВС України на Південній залізниці від 23 вересня 2015 року №195 о/с в частині звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 та поновлено її на посаді інспектора-чергового чергової частини лінійного відділенні на станції Харків-Пасажирський Управління МВС України на Південній залізниці або іншій рівнозначній посаді з 24 вересня 2015 року.

Наказом Управління МВС України на Південній залізниці від 15.04.2016 року № 236 о/с ОСОБА_1 поновлено на посаді та згідно з пунктами 10, 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліції», п.64 «Г» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнено за скороченням штатів у запас Збройних сил України з 06.11.2015 року.

Обґрунтування підстав звільнення наведено у листі Голови ліквідаційної комісії Управління МВС України на Південній залізниці - заступника начальника ГУНП в Харківській області ОСОБА_4 від 18.04.2016 року № 36/8/122, де зазначено, що у зв'язку із набранням чинності з 07.11.2015 року Закону України Про Національну поліцію та з урахуванням того, що на теперішній час такого поняття як органи внутрішніх справ не існує, наказом УМВС України на Південній залізниці від 15.04.2016 року № 236 о/с старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 звільнено з 06.11.2015 року у запас Збройних Сил з 06.11.2015 року за пунктом 64 Г (через скорочення штатів). Також роз'яснено, що згідно з вимогами розділу VI Закону України Про Національну поліцію, у позивача є можливість у подальшому проходити службу в лавах Національної поліції після створення поліцейських комісій та оголошення конкурсу на заміщення вакантних посад.

Позивач, не погодившись з такими діями відповідача, звернулась з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідачем не доведено що при прийнятті оскаржуваного наказу він діяв у спосіб, визначений діючим законодавством, а отже наказ Управління МВС України на Південній залізниці від 15.04.2016 року № 236 о/с в частині звільнення позивача у запас Збройних Сил з 06.11.2015 року за пунктом 64 Г (через скорочення штатів) не відповідає вимогам чинного законодавства України, а тому підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як встановлено судом, правовою підставою для прийняття оскаржуваного наказу від 15.04.2016 року № 236 о/с в частині звільнення позивача послугував Закон України Про Національну поліцію, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про Національну поліцію, останній набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування (закон опублікований 06.08.2015 року)

Згідно статті 47 цього Закону призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року № 730 Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком; ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2.

Відповідно до пунктів 8, 10 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про Національну поліцію з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Згідно з п. 11 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про Національну поліцію перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

Водночас, пунктом 64 г Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року №114 (далі Положення №114) передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Таким чином, вище зазначені норми розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про національну поліцію та Положення № 114, на які йдеться посилання в оскаржуваному наказі, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: відмова працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; відсутність можливості подальшого використання на службі.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, начальник органу зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, яка звільняється.

Відповідно до п. 9 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про Національну поліцію працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Як вбачається з матеріалів справи, жодної вакантної посади як при первинному так і повторному звільненні позивачці не пропонувалось.

Разом з тим, пунктом 10 Положення № 114 визначено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Відповідно до підпункту є пункту 49 Положення №114 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки, зокрема, додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв'язку з навчанням.

Як встановлено судом, на момент прийняття оскаржуваного наказу позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно із пунктом 17 Положення № 114 вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується, зокрема, створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Враховуючи те, що Закон України Про Національну поліцію та Положення №114 не містять положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, суд першої інстанції правомірно вказав на те, що в даному випадку до спірних правовідносин повинні бути застосовані норми Кодексу законів про працю України.

Так, відповідно до частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору.

Таким чином, пряма заборона на звільнення працівників, зазначених у статті 184 Кодексу законів про працю України, протягом встановлених строків означає, що вони взагалі не можуть бути кандидатами на звільнення. Вони мають суб'єктивне право залишитися на роботі (крім випадків повної ліквідації підприємства), відтак вирішення питання про їх звільнення, якщо підприємство не ліквідовується, не допускається. Якщо підприємство ліквідується допускається звільнення таких працівників з обов'язковим працевлаштуванням.

Згідно із частиною другою статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права, а частиною першою статті 1 цього ж Закону визначено значення термінів: Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України; Суд Європейський суд з прав людини; практика Суду практика Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, у рішенні від 22.03.2012 року по справі ОСОБА_5 проти Російської Федерації Європейський суд з прав людини зазначив, що по-перше, право на відпустку по догляду за дитиною належить всім громадянам без будь-яких відмінностей за ознаками статі або професії. Збройні сили, поліція та державні службовці не виключаються з числа користувачів цього фундаментального права. По - друге, право на відпустку по догляду за дитиною має мінімальний зміст. Кінцева мета гармонізації праці, особистого та сімейного життя для працюючих батьків та рівності чоловіків та жінок у відношенні можливостей ринку праці та відношення на роботі повинні враховуватися при встановленні форми, тривалості та умов відпустки по догляду за дитиною. В кінці періоду відпустки по догляду за дитиною працівники мають право повернутися на ту ж роботу або, якщо це неможливо, на еквівалентну роботу, сумісну з їхнім трудовим контрактом або відносинами. Права, придбані або такі, що мають бути придбаними працівником на дату початку відпустки по догляду за дитиною, повинні зберігатися до кінця відпустки по догляду за дитиною.

З матеріалів справи слідує, що на підставі постанови Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2016 року у справі 820/10799/15 наказом від 15.04.2016 року № 236 о/с позивача поновлено на посаді інспектора-чергового чергової частини лінійного відділенні на станції Харків-Пасажирський Управління МВС України на Південній залізниці з 24.09.2015 року. Однак, як слідує з вищезазначеного наказу, згідно з пунктами 10, 11 розділу ХІ Закону України Про Національну поліцію та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ позивача звільнено у запас Збройних Сил з 06.11.2015 року за пунктом 64 Г (через скорочення штатів).

Таким чином, колегія суддів зазначає, що приймаючи наказ від 15.04.2016 року № 236 о/с в частині звільнення позивачки з органів внутрішніх справ з 06.11.2015 року у зв'язку з скороченням штатів, голова ліквідаційної комісії УМВС України на Південній залізниці протиправно повторно звільнив позивача із займаної посади з 06.11.2015 року.

Отже, відповідач при звільненні позивача з органів внутрішніх справ обмежився лише посиланням на Закон України Про Національну поліцію, не врахувавши при цьому вимог частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України щодо обов'язкового працевлаштування позивача при її звільненні.

Щодо посилань голови ліквідаційної комісії УМВС України на Південній залізниці у листі від 18.04.2016 року № 36/8/122 на те, що у зв'язку із набранням чинності з 07.11.2015 року Закону України Про Національну поліцію на теперішній час такого поняття як органи внутрішніх справ колегія суддів зазначає наступне.

Так, у зв'язку із набранням чинності Закону України Про Національну поліцію та прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови від 16.09.2015 року №730 Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ фактично ліквідовано діяльність міліції.

Відповідно до частини першої статті 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Так, у постанові Верховного Суду України від 17.10.2011 р. по справі № 21-327а11 колегія суддів прийшла до висновку, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Невиконання такого зобов'язання порушує трудові гарантії працівника.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що УМВС України на Південній залізниці перебуває в стані припинення, тому його функції та повноваження покладено на ліквідаційну комісію УМВС України на Південній залізниці. Відтак, оскільки відповідна функція держави не ліквідована (не припинена), згідно із вимогами чинного законодавства України позивач повинна бути поновлена в органі, з якого її було незаконно звільнено.

Колегія суддів вважає хибними доводи апелянта про те, що позивач не скористалась наданим їй Законом права на подачу заяви про прийняття на службу в поліцію, оскільки судом встановлено, що останню не повідомляли про можливість подання заяви про прийняття на службу в поліцію та не запрошували для написання такої заяви.

Таких доказів не було надано і відповідачами ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правомірним та обгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено що при прийнятті оскаржуваного наказу він діяв у спосіб, визначений діючим законодавством, а отже наказ Управління МВС України на Південній залізниці від 15.04.2016 року № 236 о/с в частині звільнення позивача у запас Збройних Сил з 06.11.2015 року за пунктом 64 Г (через скорочення штатів) не відповідає вимогам чинного законодавства України, а тому підлягає скасуванню.

З огляду на вищезазначене ОСОБА_1 підлягає поновленню на службі з 07.11.2015 року.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Отже, постанову суду в частині поновлення позивачки на посаді слід звернути до негайного виконання.

Відповідно до ст. 11, 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині скасування наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці «По особовому складу» від 15 квітня 2016 року № 236 о/с в частині звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, зі служби у запас за підпунктом «г» пункту 64 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України», яке затверджене постано вою КМУ від 29.07.1991 року № 114, тобто - «через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі» та поновлення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, на службі в органах внутрішніх справ на посаді інспектора-чергового чергової частини Лінійного відділення на станції Харків-Пасажирський Управління МВС України на Південній залізниці або іншій рівнозначній посаді з 07 листопада 2015 року є законними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з наведених підстав висновків суду не спростовують, оскільки вони дублюють заперечення на позов, які подавались до суду першої інстанції та були враховані ним при вирішення справи по суті.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2016 року по справі № 820/2879/16 в частині задоволених позовних вимог прийнята з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для її скасування не виявлено.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2016р. по справі № 820/2879/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_6
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_7 ОСОБА_8
Повний текст ухвали виготовлений 02.09.2016 р.