Справа № 522/11090/16-а
Суддя: Кічмаренко С. М.
Дата ухвалення: 2016-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2а/522/634/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2016 року суддя Приморського районного суду м. Одеси Кічмаренко С.М. у порядку скороченого провадження розглянувши матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, по якому просить суд визнати незаконним і скасувати рішення №136 від 26.05.2016 року управління Пенсійного фонду України в Приморському районі міста Одеси про відмову ОСОБА_1 у перерахунку щомісячного довічного утримання, як судді у відставці протиправним; зобовязати управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси перерахувати та виплачувати судді у відставці ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 72 % заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді, виходячи з заробітної плати розміром 24 722, 50 грн., відповідно до довідки Одеського апеляційного адміністративного суду № 229 від 16.05.2016 року про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного утримання судді у відставці, починаючи з 26.05.2016 року.

22.06.2016 року відповідачем було отримано ухвалу про відкриття скороченого провадження по справі, однак заперечення проти позову відповідач, у встановлений законом строк, до суду не надав.

Сторони в судове засідання не викликались, оскільки справа розглядається в порядку скороченого провадження без присутності сторін відповідно до ст. 183-2 КАС України.

Розглянувши справу в порядку скороченого провадження одноособово, дослідивши повідомлені позивачем у матеріалах справи письмові докази, проаналізувавши приписи чинного законодавства України, за внутрішнім переконанням та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, суд, з посиланням на чинне національне законодавство, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав

Правовідносини між сторонами є адміністративно-правовими та врегульовані положеннями КАС України.

Судом встановлено, що з 21 червня 1982 року по 13 лютого 1987 року позивач обіймав посаду народного судді Малиновського районного суду м. Одеси. З 16 лютого 1987 року по 26 квітня 1990 року позивач працював на посаді судді Одеського обласного суду.

В подальшому, з 03 жовтня 2005 року по 30 березня 2007 року позивач знову працював на посаді судді апеляційного суду Одеської області. З 02 квітня 2007 року по 01 грудня 2015 року обіймав посаду судді Одеського апеляційного адміністративного суду.

Згідно довідки до акта огляду МСЕК від 17 червня 2015 року ОСОБА_1 була встановлена IIгрупа інвалідності безстроково з причин загального захворювання.

Постановою Верховної ОСОБА_2 України від 12 листопада 2015 року за №788-VIII позивача було звільнено з посади судді апеляційного суду Одеської області у зв'язку з неможливістю виконувати свої повноваження за станом здоров'я.

Відповідно до вищевказаної Постанови, наказом голови апеляційного суду Одеської області за №188-к від 01 грудня 2015 року позивача було звільнено з посади судді апеляційного суду Одеської області та відраховано зі штату цього суду.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2015 року, яка набрала законної сили 23.02.2016 року, визнано протиправною відмову управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси у призначені, нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 щомісячного довічного утримання, як судді у відставці.

Зобов'язано управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси призначити, нарахувати та виплачувати судді у відставці ОСОБА_1 Вікторовічу щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 72% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді, відповідно довідки Одеського апеляційного адміністративного суду про заробітну плату.

Заробітна плата позивача, згідно довідки ОААС від 02.12.2015 року для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, складала 23494 гривні 90 копійок.

На підставі Закону України « Про державний бюджет України на 2016 рік» № 9258-VIIIвід 25.12.2015 року з 01.05.2016 року в Україні була збільшена мінімальна заробітна плата. У зв'язку з цим я 16.05.2016 року отримав в ОААС довідку №229 про те, що заробітна плата, яка враховується при призначенні (перерахунку) щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці склала 24722 гривні 50 копійок ( а не 23494 гривні 90 копійок, як було на час мого звільнення).

26 травня 2016 року позивач звернувся до УПФ України у Приморському районі м.Одеси з заявою про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання, як судді у відставці.

26 травня 2016 року УПФ України у Приморському районі м. Одеси прийняло рішення №136 про відмову у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1, посилаючись на п.5 прикінцевих положень Закону України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII.

Суд не може погодитися з обґрунтованістю такого мотивування оскаржуваного рішення з огляду на наступне:

Статтею 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень у тому числі органів державної влади.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

Відповідно до ст. 8 ОСОБА_3 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_3 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_3 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

Згідно ст. 22 ОСОБА_3 України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією ОСОБА_3, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Положеннями ст. 126 ОСОБА_3 України закріплені основоположні принципи здійснення правосуддя в Україні - незалежність і недоторканність суддів.

В пункті 7 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року №8-рп/2005 зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів.

Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі, після звільнення від виконання обов'язків судді.

Також у цьому рішенні Конституційний Суд України вказав, що надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага.

В рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2007 року № 4-рп/2007 також зазначено, що довічне грошове утримання судді це особлива форма забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній, звільненій від сплати податків, грошовій виплаті, що забезпечує їх належним матеріальним утриманням. Особливість щомісячного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування, які визначені у ОСОБА_3 України та спеціальному законі України «Про статус суддів». Не можуть бути скасовані чи звужені іншими нормативними актами України гарантії незалежності суддів, в тому числі гарантії їх матеріального та соціального забезпечення. Це положення узгоджується ч. 3 ст. 22 ОСОБА_3 України.

Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обовязків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Це підтверджується й міжнародними стандартами у сфері судочинства, зокрема, згідно з п. 54 Рекомендацій СМ/Rec (2010) 12 Комітету ОСОБА_2 Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки (Рекомендація № CM/REC(2010)12) "оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці."

Зазначений підхід щодо забезпечення незалежності суддів закріплено також у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (4 листопада 1950 року), ратифікованій Верховною ОСОБА_2 України 17 липня 1997 року, та в низці інших міжнародних документів, а саме: Основні принципи незалежності судових органів, ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї ООН, Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів, затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 Економічної і ОСОБА_4 ООН.

Цей підхід підтверджується і практикою Європейського суду з прав людини.

Тож, щомісячне довічне грошове утримання є не тільки соціальною виплатою /пенсією/ , але й конституційною гарантією незалежності судді у відставці, є складовою його правового статусу як діючого судді з урахуванням правомірних /законних/ очікувань на майбутнє щодо захищеного соціального статусу при видаленні його з посади /відставки/, яке у своєму розмірі має бути максимально наближеним до рівня грошового утримання судді, який перебуває на відповідній посаді.

Починаючи з 1992 року держава Україна понад 20 років на конституційному (п.п.2,9, ч 5 ст. 126 Основного Закону України) та законодавчому (ст. 43 Закону України № 2862-ХII, ст. 138 Закону № 2453 VI, ст. 141 Закону № 2453-VI у редакції Закону 192-VIII) рівнях гарантувала право судді на відставку та отримання суддями за наявності стажу на посаді судді не менше 20 років, виплати щомісячного довічного грошового утримання в розмірі максимально наближеному до розміру суддівської винагороди.

Судді, у свою чергу, мали законні правомірні очікування отримувати задекларований державою розмір щомісячного довічного грошового утримання, як один з елементів гарантій їх незалежності.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2007 року № 4-рп/2007, довічне грошове утримання судді - це особлива форма забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній, звільненій від сплати податків, грошовій виплаті, що забезпечує їх належним матеріальним утриманням. Особливість щомісячного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування, які визначені у ОСОБА_3 України та спеціальному законі України «Про статус суддів». Не можуть бути скасовані чи звужені іншими нормативними актами України гарантії незалежності суддів, в тому числі гарантії їх матеріального та соціального забезпечення. Це положення узгоджується ч. З ст. 22 ОСОБА_3 України.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року №3- рп/2013 частина третя, речення перше, друге, третє частини п'ятої статті 138 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-УІ "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 8 липня 2011 року №3668-УІ "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", стаття 2 Закону України №3668-УІ у частині поширення її дії на Закон України від 7 липня 2010 року №2453-УІ "Про судоустрій і статус суддів"; абзац другий пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №3668-УІ, зі змісту якого видно, що виплата суддям пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої, третьої статті 42 Закону України від 9 липня 2003 року №1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та без проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, - визнані неконституційними.

Водночас у Рішенні Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року №3-рп/2013 зазначено, що Конституційний Суд вже неодноразово висловлював позиції стосовно гарантій незалежності суддів, зокрема суддів у відставці, які викладено ним у рішеннях від 20 березня 2002 року №5- рп/2002, від 1 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8- рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008.

Пунктом 14 ч. 1 ст. 92 ОСОБА_3 України статус суддів визначається виключно законами України.

Частиною першою статті 126 ОСОБА_3 України передбачено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються ОСОБА_3 і законами України. У пунктах 8, 11 частини четвертої статті 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI у редакції Закону №192- VIII зазначено, що незалежність судді у тому числі, забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням та правом судді на відставку.

Крім того, частиною шостою статті 48 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VIII передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених ОСОБА_3 України (ст.22) гарантій незалежності судді.

Тобто гарантії незалежності суддів не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів і внесення змін до чинних, про що неодноразово було наголошено у правових позиціях Конституційного Суду України (зокрема, у рішеннях від 3 червня 2013 року №3-рп/2013, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005.

Приписами Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213 -VIII внесено зміни до спеціального Закону «Про судоустрій і статус суддів» у частині щодо обмеження граничного розміру довічного грошового утримання суддів у відставці та зміни відсотку, з якого обчислюється розмір довічного грошового утримання, які неодноразово були визнані рішеннями Конституційного Суду України неконституційними.

Правовий акт або його окремі положення, що визнані неконституційними, не можуть бути прийняті повторно в тій самій редакції. Відхилення від такого підходу свідчить про порушення конституційних приписів щодо обов'язковості виконання рішень Конституційного Суду України.

Крім того, що до суддів у ч. 2 ст. 127 ОСОБА_3 України окремо визначено вимоги щодо несумісності. Так, відповідно до положень цієї статті, професійні судді не можуть належати до політичних партій і профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької та творчої. Зазначені конституційні положення щодо несумісності суддів законодавець також відобразив у ч.ч. 2 і 3 статті 54 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» 192-VІІІ.

За рахунок заборони займатися іншою оплачуваною роботою суддям установлюються належні умови матеріального та соціально-побутового забезпечення, у тому числі гарантується високий рівень щомісячного довічного грошового утримання, який має бути наближений до рівня суддівської винагороди. Збереження наявного статусу суді, недопущення його скасування або звуження його змісту та обсягу є однією з основоположних гарантій незалежності судді.

Конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді, як під час здійснення своїх повноважень /суддівська винагорода/ так і в майбутньому у звязку з досягненням пенсійного віку /пенсій/ чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці /щомісячне довічне грошове утримання/.

Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обовязків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Це підтверджується й міжнародними стандартами у сфері судочинства, зокрема, згідно з п. 54 Рекомендацій СМ/ІІес (2010) 12 Комітету ОСОБА_2 Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки (Рекомендація № СМ/БІЕС(2010)12) "оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у звязку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці.

Тож щомісячне довічне грошове утримання є не тільки соціальною виплатою, але й конституційною гарантією незалежності судді у відставці, є складовою його правового статусу як діючого судді з урахуванням правомірних /законних/ очікувань на майбутнє щодо захищеного соціального статусу при видаленні його з посади /відставки/, яке у своєму розмірі має бути максимально наближеним до рівня грошового утримання судді, який перебуває на відповідній посаді.

Згідно п. 3 ч. 4 ст. 126 ОСОБА_3 України «суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив у разі: ... неможливості виконувати свої повноваження за станом здоровя». Положеннями ч.ч. 1 та 4 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» (в редакції Закону № 4015-12 від 24.02.1994 року, яка діяла на час мого повернення на посаду судді апеляційного суду Одеської області в жовтні 2005 року) було передбачено, що «суддя також має право на відставку за станом здоровя, що перешкоджає продовженню виконання обовязків (ч. 1), а також що «судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді менше 20 років і досяг 55-річного віку (для жінок - 50 років), розмір щомісячного грошового утримання обчислюється кількості повних років на посаді судді» (ч. 4).

Враховуючи вищевикладене, позивач набув право на відставку з призначенням йому щомісячного довічного грошового утримання.

Розмір такого щомісячного грошового утримання повинен складати 72% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді (пропорційно кількості повних років роботи на посаді судді).

Положення Закону України № 213-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», якими внесені зміни до ч.ч. З, 5 ст. 141 спеціального Закону № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», в редакції Закону № 192-УПІ «Про забезпечення права на справедливий суд» щодо обмеження щомісячного довічного грошового утримання до розміру 60% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді; до десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, вилучення права на перерахунок пенсії суддів загальної юрисдикції, а також п. 5 Прикінцевих положень Закону суперечать конституційним нормам, передбаченим ст.ст. 8, 21, 22, 126 ОСОБА_3 України і грубо порушують конституційні права позивача, як судді у відставці.

Згідно ст. 8 ОСОБА_3 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_3 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_3 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

Таким чином, набуте право не може бути скасоване, оскільки в Україні діє верховенство права, а не закону.

Крім того, в результаті прийняття пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ, яким фактично ліквідовано конституційно закріплений інститут відставки судді, судді, які звернулися до Пенсійного фонду України із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання (пенсії) після 1 червня 2015 року, перебувають у різному правовому становищі порівняно із суддями, які звернулися із аналогічною заявою до 1 червня 2015 року. Вказівка лише на дату звернення до Пенсійного фонду з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання є порушенням принципу правової визначеності та принципу рівності всіх громадян (статті 8, 21 ОСОБА_3 України).

Судді є рівними, адже, здійснюючи правосуддя, мали відповідно до законодавства однаковий статус та гарантії незалежності, що включають і порядок призначення щомісячного довічного грошового утримання. Викладене підтверджує порушення приписами Закону № 213-VІІІ універсального принципу рівності, закріпленого статтею 21 Основного Закону України, а також порушення принципів незалежності суддів, передбачених частиною першою, пунктом 3 частини п'ятої статті 126 ОСОБА_3 України.

Суд критично ставиться до тверджень відповідача, що відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213- VIII у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій на загальних підставах, у тому числі спеціальних, з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія, щомісячне грошове утримання призначаються відповідно до законів України « Про державну службу», « Про судоустрій і статус суддів» та ін.. оскільки, позивач перебуваючи на посаді судді, працював відповідно до законодавства, яке передбачало право судді на отримання щомісячного довічного грошового утримання, при реалізації права на відставку, по суті знаходиться в різному правовому становищі разом зі своїми колегами, які звернулися до пенсійного фонду до 01.06.2015 року.

Управління Пенсійного фонду відмовляючи позивачу у призначенні щомісячного довічного грошового утримання, вказані обставини не врахувало.

Крім того, відповідач не врахував і те, що довічне грошове утримання судді та пенсії мають різнонаправлене призначення і різну правову природу.

Тому вважаю, що при звільненні мене у відставку не може бути замінено довічне грошове утримання на пенсію за віком.

Відповідно до ст. 19 ОСОБА_3 України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 та законами України.

Таким чином, відмовляючи у призначенні, нарахуванні і виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, Пенсійний фонд грубо порушив конституційні права та обмежив конституційні гарантії незалежності позивача.

З наведеного вище вбачається, що дії відповідача є протиправними та такими, що суперечать як нормам ОСОБА_3 України так і нормам спеціального Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суттєво звужують зміст і обсяг права судді.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 01 листопада 1996 року «Про застосування ОСОБА_3 України» передбачено, що відповідно до ст. 8 ОСОБА_3 в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя.

Виходячи із зазначеного принципу та гарантування ОСОБА_3 України судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Відповідно до п.2 вказаної вище постанови, ОСОБА_3 України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідальності ОСОБА_3 і в усіх необхідних випадках застосувати ОСОБА_3 як акт прямої дії.

Суд безпосередньо застосовує ОСОБА_3 у разі коли закон, який був чинним до введення в дію ОСОБА_3 чи прийнятий після цього, суперечить їй.

Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на ОСОБА_3 і не суперечить їй.

Суд також враховує той факт, що дані обставини вже були встановленні рішенням суду.

На підставі викладеного та статей 3, 6, 8, 19, 21, 22, 46, 55, 58, п.14 ч. 1 ст.92, 126 ОСОБА_3 України; рішень Конституційного Суду України: від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, 1 грудня 2004 року №19-рп/20, 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 18.06.2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 03.06.2013 року № 3-рп/213; ч. 1 та ч. 4 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» в редакції Закону № 4015-12 від 24.02.1994 року; ст.ст. 2, 5, 6, 8, 9, 17, 104-105, п. 4 ст. 122 та ст. 162 КАС України,

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати протиправним рішення №136 від 26.05.2016 року управління Пенсійного фонду України в Приморському районі міста Одеси про відмову ОСОБА_1 у перерахунку щомісячного довічного утримання, як судді у відставці.

Зобовязати управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси перерахувати та виплачувати судді у відставці ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 72 % заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді, виходячи з заробітної плати розміром 24 722, 50 грн., відповідно до довідки Одеського апеляційного адміністративного суду № 229 від 16.05.2016 року про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного утримання судді у відставці, починаючи з 26.05.2016 року.

Постанова суду в частині призначення та виплати ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів з дня її отримання. У разі подання апеляційної скарги постанова суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: С.М. Кічмаренко

11.07.2016