Справа № 22-а/0690/1888/11
Суддя: Миніч Т. І.
Дата ухвалення: 2011-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Апеляційний суд Житомирської області
Справа № 22-а/0690/1888/11
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2011 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

ОСОБА_1,

при секретарі

судового засідання ОСОБА_2,

з участю позивачки

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради м.Житомира на постанову Лугинського районного суду від 10 листопада 2009 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради м.Житомира про стягнення коштів, передбачених Законом України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,

встановив:

У червні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом. Просила стягнути з відповідача на її користь недоплачені за період з 1 вересня 1996 року по 31 січня 2005 року включно кошти, виплата яких передбачена ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (надалі Закону). В обґрунтування позову зазначала, що є потерпілою 1 категорії внаслідок Чорнобильської катастрофи, працювала у смт. Лугини, віднесеному до зони гарантованого добровільного відселення. Всупереч вимогам Закону, який повязує розмір цих виплат із мінімальною заробітною платою, доплату до заробітної плати у вказаний період отримував в розмірах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року за № 836.

Постановою Лугинського районного суду від 10 листопада 2009 року позов задоволено частково. З Управління праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради м.Житомира на користь позивачки стягнуто 17871,19 грн. доплати до заробітної плати як особі, яка працює на території радіоактивного забруднення, передбаченої ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", за період з 1 вересня 1996 року по 30 листопада 2004 року та 541,12 грн. доплати до заробітної плати працюючому пенсіонеру, передбаченої ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", за період з 1 січня 2001 року по 30 червня 2002 року включно. Дії відповідача визнані неправомірними. В задоволенні решти вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі відповідач порушує питання про скасування зазначеної постанови з ухваленням нового рішення про відмову в позові. Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що його дії є правомірними, оскільки він керується положеннями чинної Постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року за № 836 „Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Кошти у розмірах, визначенні Законом з Державного бюджету не фінансуються. На думку апелянта, судом не звернуто уваги на те, що спірні виплати позивачка одержувала за місцем роботи. Апелянт також не вважає себе належним відповідачем у справі.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка має статус потерпілої 1 категорії внаслідок Чорнобильської катастрофи, у спірний період обіймала посаду помічника прокурора Лугинського району у смт. Лугини, віднесеному до зони гарантованого добровільного відселення (а.с. 1,6-10).

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25% від розміру мінімальної заробітної плати.

Всупереч вимог закону зазначена допомога виплачувалась позивачці в розмірі 1,35 грн. (а.с. 10).

Відповідно до ч.1 ст.39 Закону громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати.

Проте в порушення вимог закону позивачка отримувала зазначену доплату у розмірі 10,5 грн. (а.с.9-10).

За наведених обставин та виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при визначенні розміру спірних виплат застосуванню підлягають саме ч. 1 та

2ст.39 Закону № 796-ХІІ, а не постанова Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року за № 836, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав, та правильно вирішив спір..

Оскільки установа, в якій працювала позивачка, знаходиться на території, що обслуговується відповідачем, якому делеговані повноваження щодо виплати спірних коштів, то суд правильно вважав, що саме з останнього слід стягнути заборгованість по невиплачених позивачеві коштах.

Невиконання установою-роботодавцем обовязків, покладених на нього п.6 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, повязаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2005 року №936, не є підставою для відмови в позові.

Спосіб, у який відновлено порушені права позивачки, узгоджується з повноваженнями суду, передбаченими п.п.1,4 ч.2 ст.162 КАС.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Крім того, відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.99 КАС (в редакції на час ухвалення оскаржуваної постанови) за захистом своїх прав, свобод та інтересів особа може звернутися з адміністративним позовом до суду в межах річного строку з дня, коли вона дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст.100 КАС пропущення строку звернення до суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Проте, ні письмове заперечення на позов, ні апеляційна скарга не містять доводів щодо застосування строків звернення до суду.

У звязку з наведеним підстав для скасування постанови суду з них підстав немає.

Оскаржуване судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.195-198,200,205,206,212 КАС України, суд

ухвал и в:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради м.Житомира відхилити.

Постанову Лугинського районного суду від 10 листопада 2009 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: