Справа № 806/1624/16
Суддя: Шуляк Любов Анатоліївна
Дата ухвалення: 2016-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2016 року м.Житомир справа № 806/1624/16

категорія 3.1.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шуляк Л.А.,

секретар судового засідання Грабський А.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 Феріт Ялчин, представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 Ферід Ялчин до Олевського районного сектору державної міграційної служби України в Житомирській області, Провідного спеціалісту Олевського районного сектору державної міграційної служби України в Житомирській області ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування рішення №3 від 12.08.2016 р.,

встановив:

30 серпня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення провідного спеціаліста Олевського районного сектору державної міграційної служби України в Житомирській області ОСОБА_6 № 3 від 12.08.2016 року про примусове повернення за межі України громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_1 Феріта Ялчина ІНФОРМАЦІЯ_1 та заборону в'їзду в Україну строком на 3 роки (з урахуванням об'єднання справ).

На думку позивача, дане рішення є протиправним та таким, що винесено з порушенням вимог чинного законодавства України, оскільки у спірному рішенні не зазначено жодної підстави необхідної для примусового повернення та заборони в'їзду в Україну, визначених ст. ст. 13, 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Крім того зазначає, що працював майстром виробництва ТОВ "Інтервуд-ЛТД", до кримінальної відповідальності не притягувався, під слідством та судом в Україні не перебував. Штраф, накладений за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.203 КУпАП, сплатив добровільно.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали.

В судовому засіданні представники відповідача Олевського РС ДМС в Житомирській області проти позову заперечували з підстав, зазначених у письмових запереченнях.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилась, хоча про час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, надала письмові заперечення на позов.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом, рішенням провідного спеціаліста Олевського районного сектору державної міграційної служби України в Житомирській області ОСОБА_5 від 12 серпня 2016 року №3, вирішено:

1. Примусово повернути за межі України громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_1 Феріт Ялчина , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов'язати його покинути територію України до 31 серпня 2016 року.

2. Заборонити громадянину ОСОБА_7 ОСОБА_1 Феріт Ялчин в'їзд в Україну строком на три роки. Строк заборони в"їзду в Україну до 12.08.2019 року.

Позивач вважає зазначене рішення протиправним у зв'язку із відсутністю правових підстав для примусового повернення іноземця в країну походження, передбачених статтею 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773-VI (далі Закон №3773) іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 (далі по тексту - Інструкція).

Згідно з пунктом 1.5 Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну зокрема на підставі рішення територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, про примусове повернення або примусово видворені на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Пункт 1.6 Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є:

дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;

якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Суд встановив, що оскаржуване рішення прийняте з підстав вчинення позивачем порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, позивачу було видано візу України строком з 01.10.2015 по 14.11.2015, 11.11.2015 посвідку на тимчасове проживання в Україні ТР -113396 з терміном дії 30.07.2016. Також 30.07.2015 його роботодавцю ТОВ "Інтервуд-ЛТД" надано дозвіл на працевлаштування №1101 зі строком дії до 30.07.2016.

Отже, позивач мав законні підстави перебувати на території України до 30.07.2016 року.

Натомість, 12.08.2016 провідним спеціалістом Олевського РС МДС України в Житомирській області виявлено, що з 31.07.2016 громадянин ОСОБА_7 ОСОБА_1 Феріт Ялчина продовжує перебувати на території України по посвідці термін дії якої закінчився, що є порушенням ст.16 Закону №3773, за що його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Суд враховує, що частина 15 статті 4 Закону №3773 встановлює, що іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно з частиною 3 статті 9 Закону №3773 строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до ст.17 Закону №3773 передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Наведені норми Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" встановлюють, що іноземці мають право перебувати на території України у межах строків перебування, встановлених візою, законодавством України чи міжнародним договором України, які, за наявності правових підстав, можуть бути продовжені.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 Феріт Ялчин порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства в частині дозволених строків перебування в Україні, що може бути підставою для примусового повернення в країну походження згідно з частиною першою статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Таким чином, оскаржуване рішення в частині повернення позивача з України прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Що стосується визнання протиправним та скасування пункту 2 рішення №3 від 12.08.2016 щодо заборони громадянину ОСОБА_7 ОСОБА_1 Феріт Ялчин в'їзд в Україну строком на три роки, суд зазначає наступне.

Як зазначили представники відповідача, дану заборону було застосовано у зв'язку з тим, що позивач не вживав заходів щодо продовження дії посвідки, не з'являвся до органу ДМС.

Частиною 2 Закону №3773 визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Вищого адміністративного суду України, висвітленими в п. 18 Постанови № 1 від 25.06.2009 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" ( в редакції Постанови від 16.03.2012 року), при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в'їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". При цьому необхідність заборони в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов'язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в'їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в'їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Крім того, відповідно до частини другої статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, дії яких порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Таке рішення може бути оскаржене разом або окремо від рішення про примусове повернення.

Відповідно до ч. 1 ст.13 Закону №3773 в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну;

якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду - виїзду.

Вказаний перелік підстав для заборони в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Змістовний правовий аналіз вищезазначених норм Закону дає підстави для висновку, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов'язані одночасно приймати рішення й про заборону в'їзду цієї особи на територію України. Встановлена ч.2 ст.26 Закону №3773 можливість прийняття рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень, тобто суб'єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень. Виходячи з конструкції правової норми, закріпленої в ч. 2 ст. 26 Закону №3773 , рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну є не обов'язковою, а являється факультативною санкцією, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав.

При цьому суд зазначає, що статтею 26 Закону №3773 не визначено підстави для заборони в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

Отже, на переконання суду, при прийнятті рішення про заборону в'їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб'єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в'їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які, як вже зазначалось судом, визначені в ст.13 Закону №3773 .

Як слідує з рішення про примусове повернення в країну походження, ОСОБА_1 Ферід Ялчин до кримінальної відповідальності не притягувався, під слідством та судом в Україні не перебуває, відсутні інші підстави стосовно обмеження виїзду за межі України.

Також, як зазначалось, термін тимчасового перебування позивача на території України закінчився 30.07.2016, а 12.08.2016 його було притягнуто до адміністративної відповідальності та прийнято оспорюване рішення, накладений на ОСОБА_1 Феріта Ялчина штраф в розмірі 510 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, був сплачений ним добровільно 12.08.2016 року.

З огляду на встановлені обставини справи, особи позивача, який позитивно характеризується за місцем роботи, має постійне місце проживання, суд вважає, що заборона в'їзду строком на 3 роки є непропорційним втручанням органу державної влади у права позивача на вільне пересування.

Отже, позивачем порушений законодавчо встановлений порядок перебування на території України, що є підставою для застосування заходів примусового повернення у країну походження, та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення.

За таких обставин, враховуючи відсутність доказів, що свідчать про наявність достатніх підстав для застосування до позивача заборони в'їзду в Україну, суд вважає, що рішення в цій частині слід скасувати, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.3 ст.94 КАС України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 551,20 грн.

Керуючись статтями 158-163,167,183-5,186,254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Позов задовольнити частково.

Скасувати п.2 рішення Олевського районного сектору державної міграційної служби України в Житомирській області № 3 від 12.08.2016 року.

Стягнути з Олевського районного сектору державної міграційної служби України в Житомирській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 Феріта Ялчин 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) грн. 20 коп. витрат по сплаті судового збору.

В решті позову відмовити.

Копії судового рішення невідкладно вручити особам, які беруть участь у справі.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 183-5 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 183-5 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення.

Суддя Л.А.Шуляк