Справа № 820/3084/16
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2016-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2016 р. Справа № 820/3084/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Калиновського В.А. , Філатова Ю.М.

за участю секретаря судового засідання Тітової А.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду у м.Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства "Завод імені ОСОБА_3" на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2016р. по справі №820/3084/16

за позовом ОСОБА_4

до Державного підприємства "Завод імені ОСОБА_3"

про зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_4, звернувся до суду із адміністративним позовом до Державного підприємства "Завод імені ОСОБА_3", в якому просить зобов'язати надати відповідь на запит про отримання публічної інформації від 26.04.2016 року.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що звернувся до державного підприємства "Завод імені ОСОБА_3" із запитом про надання публічної інформації, однак відповідач на запит по суті не відповів. Таким чином, керівництво ДП "Завод імені ОСОБА_3" грубо порушує право позивача на доступ до публічної інформації, передбачений та охоронюваний чинним законодавством України.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2016 року адміністративний позов задоволено.

Зобов'язано ДП "Завод імені ОСОБА_3" надати відповідь на запит позивача про отримання публічної інформації від 26.04.2016 року, з урахуванням висновків суду у даній справі.

Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2016 року та закрити провадження у справі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач посилається на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку про їх обґрунтованість. Зазначив, що оскільки відповідач не є розпорядником інформації в розумінні Закону України "Про доступ до публічної інформації", а запитувана позивачем інформація не є публічною, то в даному випадку відсутній публічно-правовий спір, в звязку з чим, справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Позивач правом надання письмових заперечень на апеляційну скаргу не скористався.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача заперечував проти апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 26.04.2016 року ОСОБА_4 звернувся до державного підприємства "Завод імені ОСОБА_3" із запитом на отримання публічної інформації, в якому просив письмово надати інформацію:

«- чи було складено посадовими особами ДП "Завод імені ОСОБА_3" такий документ, як ОСОБА_2 (проміжний) від 02.09.2014? Чи існує такий документ? Наявність такого документу прошу підтвердити, надати можливість із ним ознайомитись або надати його копію;

- чи вказано у змісті цього документа моє імя, якщо так, то у якому контексті?

- яка наступна доля цього документа та які в подальшому вчинялись дії, у звязку із цим документом? Яке рішення по ньому прийнято?

- які наслідки наступають для мене у звязку із висновками цього ОСОБА_2 та прийнятому по ньому рішенню?».

Згідно повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, даний запит отримано відповідачем 27.04.2016 року.

Листом від 10.05.2016 року №2132/16 відповідач надав відповідь на зазначений запит, в якій повідомив, що ДП "Завод імені ОСОБА_3" не є розпорядником публічної інформації в розумінні Закону України Про доступ до публічної інформації".

Листом від 19.07.2016 року №3226/16 відповідач, в доповнення до листа №2132/16 від 10.05.2016 року, повідомив про можливості надати інформацію стосовно того чи існує такий документ, як ОСОБА_2 (проміжний) від 02.09.2014 року, чи вказано у змісті цього документу імя позивача, яка наступна доля цього документу, та які в подальшому вчинялися дії у звязку із цим документом, яке рішення по ньому прийнято, які наслідки настають для позивача у звязку із висновками по цьому ОСОБА_2 та прийнятому по ньому рішенню, оскільки відсутня можливість ідентифікувати вказаний у зверненні документ.

Позивач, не погоджуючись із вказаними діями, звернувся до суду із даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем приписів Закону України "Про доступ до публічної інформації", оскільки не надано відповіді по суті поставлених у запиті питань, а надано відповіді, відповідно до яких відповідач зазначив, що підприємство не є розпорядником публічної інформації та не має можливості надати відповідь на запитувану інформацію.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Визначення порядку здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених законом, та інформації, що становить суспільний інтерес встановлено положеннями Закону України "Про доступ до публічної інформації".

У відповідності до ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно частини 1 статті 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації", право на доступ до публічної інформації, гарантується: 1) обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Положеннями статті 5 Закону України Про доступ до публічної інформації встановлено, що доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

Суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації (ст. 12 Закону України Про доступ до публічної інформації).

До обов'язків розпорядників інформації, зокрема, віднесено надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію (п. 6 ч. 1 ст. 14 Закону України Про доступ до публічної інформації).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України Про доступ до публічної інформації, запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Виходячи з наведених норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що під запитом на інформацію слід вважати прохання надати відомості та/або дані, які перебувають у володінні розпорядників публічної інформації, що відображені та задокументовані будь-якими засобами та на будь-яких носіях.

Визначення розпорядника інформації закріплено стеттею ст. 13 Закону України Про доступ до публічної інформації. Так, згідно ч. 1 вказаної статті Закону вказано, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків; 4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Колегія суддів зазначає, що за змістом пункту 2 частини 1 вищенаведеної статті Закону, віднесення юридичних осіб до розпорядників публічної інформації можливе лише за наявності двох умов: 1) якщо така юридична особа фінансується із державного або місцевого бюджету; 2) у разі якщо запитувана інформація стосується інформації щодо використання бюджетних коштів, які юридична особа отримала із відповідного бюджету.

ДП «Завод імені ОСОБА_3», відповідно до п.1.1 Статуту, є державним комерційним підприємством, заснованим на державній власності, та передане в управління Державного концерну «Укроборонпром».

Згідно ч.ч. 1-2 ст. 74 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що Державне комерційне підприємство є суб'єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу. Майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання.

Держава та орган, до сфери управління якого входить державне комерційне підприємство, не несуть відповідальності за його зобов'язаннями, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами (ч. 5 ст. 74 ГК України).

Згідно наявної в матеріалах справи Довідки №3227/16 від 19.07.2016 р. вказано, що ДП «Завод імені ОСОБА_3» не фінансується з державного, місцевого бюджетів. Основою метою господарської діяльності є отримання прибутку (доходу) в результаті здійснення такої діяльності.

Таким чином враховуючи, що відповідач не фінансується із державного або місцевого бюджету та запитувана інформація не стосується інформації щодо використання бюджетних коштів, які юридична особа отримала із відповідного бюджету, колегія суддів дійшла висновку, що ДП «Завод імені ОСОБА_3» не є розпорядником публічної інформації в розумінні положень ч. 1 ст. 13 Закону України Про доступ до публічної інформації.

Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 13 Закону України Про доступ до публічної інформації, до розпорядників інформації, зобов'язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб'єкти господарювання, які володіють: 1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров'ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач є розпорядником інформації, через те, що позивач є колишнім директором ДП "Завод імені ОСОБА_3", а тому інформація щодо вказаної особи може стати предметом суспільного інтересу.

З даного приводу колегія суддів зазначає, що згідно ч. 2 ст. 29 Закону України «Про інформацію» визначено, що предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Разом з тим, позивачем ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду не було надано належних обґрунтувань відносно того, як інформація з приводу нього, як колишнього директора підприємства, може стати предметом суспільного інтересу.

Виходячи зі змісту запиту, інформація та документ, який просить надати позивач (акт проміжний), носять персональний (особистий) характер.

Судом першої інстанції не було надано визначення та належного обґрунтування, яким чином відомості відносно позивача свідчать про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України чи забезпечують реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків або свідчать про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

На підставі викладеного, відповідач у спірних правовідносинах не прирівняний до розпорядників інформації в розумінні ч. 2 ст. 13 Закону України Про доступ до публічної інформації.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність в діях відповідача порушення прав та законних інтересів позивача на отримання публічної інформації, які передбачені Законом України Про доступ до публічної інформації.

Крім того, згідно частини 5 статті 19 Закону України Про доступ до публічної інформації, запит на інформацію має містити: 1) ім'я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв'язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач додатково повідомив позивача про відсутність можливості надати запитувану інформацію, оскільки відсутня можливість ідентифікувати вказаний у зверненні документ.

Відповідно до частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно із статтею 86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Колегія суддів зазначає, що позивачем, як під час розгляду справи у суді першої інстанції так і під час її апеляційного перегляду, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вищезазначеними діями відповідача було порушено права та охоронювані законом інтереси позивача у сфері публічно-правових відносин.

Натомість, відповідач, заперечуючи проти позову, довів правомірність власних дій.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що, у спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

Враховуючи наведене, приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку щодо порушення відповідачем приписів Закону України "Про доступ до публічної інформації", оскільки не надано відповіді по суті поставлених у запиті питань.

Відповідно до правової позиції Вищого адміністративного суду України, яка викладена в постанові Пленуму від 30.09.2013 року №11 «Про практику застосування адміністративними судами положень Закону України від 13.01.2011 року №2939-VI «Про доступ до публічної інформації», юрисдикція адміністративних судів поширюється на будь-які спори про оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників публічної інформації, які виникають у правовідносинах, врегульованих Законом України «Про доступ до публічної інформації», в тому числі якщо й відповідачем у такому спорі є не субєкт владних повноважень, оскільки частиною третьою статті 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України. На стадії відкриття провадження в такій справі необхідно зясувати, яку інформацію не надано позивачу і, якщо ця інформація є публічною, то такий спір в будь-якому разі належить до юрисдикції адміністративних судів незалежно від відповідача у спорі, навіть якщо інформація не є публічною, але позивач субєктивно уявляє її такою. Тому суд, встановивши, що запитувана інформація не є публічною в розумінні Закону або відповідач не є розпорядником такої інформації, повинен відмовити в позові.

Таким чином, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо закриття провадження, оскільки в даному випадку необхідно відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

З урахуванням встановлених обставин у справі та допущених судом першої інстанції порушень норм матеріального права, колегія суддів вважає, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2016 року по справі №820/3084/16 не відповідає вимогам ст.159 КАС України, а тому відповідно до вимог ст. 202, ч.2 ст. 205 КАС України підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Завод імені ОСОБА_3" задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2016р. по справі №820/3084/16 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_5
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_6 ОСОБА_7

Повний текст постанови виготовлений 02.09.2016 р.