Справа № 813/5701/15
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2016 року № 876/1905/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участі секретаря судового засідання: Чопко Ю.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції, орган опіки і піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», управління державної реєстрації Головного управління юстиції у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, визнання протиправними дій,

встановив:

05.10.2015 ОСОБА_2 звернулася в суд із адміністративним позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1, за участю третіх осіб, у якому з уточненням позовних вимог, просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача, як державного реєстратора, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер № 22584599 від 03.07.2015.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач не мав повноважень для здійснення державної реєстрації права власності на майно, яке знаходиться за адресою: вул. Л. Кобилиці, 38/7, м. Львів, оскільки така здійснюється органом державної реєстрації прав. Нотаріус вправі здійснити таку лише тоді, коли права на нерухоме майно виникають в результаті вчинення нотаріальної дії. У даному випадку, державна реєстрація права власності або інших речових прав на нерухоме майно, виникла на підставі договорів іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, а тому такі рішення приймаються державними реєстраторами прав на нерухоме майно Укрдержреєстру. Крім того, постановою Франківського ВДВС ЛМУЮ від 15.03.2012 накладено арешт на зазначену квартиру, про що внесено відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна і є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до моменту зняття такого арешту. Також, державна реєстрація права власності на майно здійснена з порушенням вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку», оскільки письмова вимога про усунення порушення на адресу позивача не надходила. Відповідач, при прийнятті рішення не перевірив прав неповнолітньої дитини на користування відповідною квартирою, оскільки на спірні відносини поширюються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким заборонено примусове звернення стягнення на майно. За таких обставин, позивач вважає, що приватний нотаріус не мав повноважень для винесення рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 22584599 від 03.07.2015, а тому таке рішення є протиправним і підлягає скасуванню.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 11.02.2016 адміністративний позов задоволено повністю.

Із цією постановою не погодився відповідач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на безпідставність посилання суду першої інстанції про відсутність у нотаріуса повноважень державного реєстратора і вчинення нотаріальної дії в силу норми п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат», оскільки ці повноваження прямо передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а тому висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи.

Позивач у судове засідання не прибула, подала письмові заперечення до апеляційної скарги.

Представник третьої ТОВ «ФК «Вектор Плюс» у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав частково та просив закрити провадження у справі, оскільки спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватись за правилами ЦПК.

Представник третьої особи, орган опіки і піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради у судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив та просить залишити її без задоволення.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, а тому у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України апеляційний розгляд справи проведено у їх відсутності.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представників третіх осіб, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір № 1304/0308/98-001 від 03.03.2008 про надання кредиту в сумі 83 000 дол. США. На забезпечення виконання основного зобовязання за вказаним договором між позивачем та ВАТ «Сведбанк» укладено іпотечний договір від 03.03.2008, зареєстрований в реєстрі за № 1717, відповідно до умов якого іпотекодавець (позивач) передає в іпотеку іпотекодержателю (ВАТ «Сведбанк») належне йому на праві власності майно: квартиру № 7 в будинку № 38, яка знаходиться в м. Львові по вул. Л.Кобилиці. Заборона на відчуження зазначеної в договорі квартири зареєстрована в реєстрі для реєстрації заборон приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за № 1718.

20.03.2009 між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» укладено договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 1304/0308/98-001 від 03.03.2008 про зміну графіку погашення боргу.

Відповідно до договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1, зареєстрованого в реєстрі за № 6970, ПАТ «Сведбанк» (правонаступник ВАТ «Сведбанк») та ТзОВ ФК «Вектор Плюс» домовились про відступлення первісним іпотекодержателем (ПАТ «Сведбанк») новому іпотекодержателю (ТзОВ ФК «Вектор Плюс») прав за зазначеним вище іпотечними договорами.

Із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15271158 від 18.07.2007, який виданий на підставі договору купівлі - продажу № 2197 від 16.07.2007, вбачається, що квартира № 7, яка знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Кобилиці Л., буд 38, належала, на момент виникнення спірних правовідносин, на праві приватної власності позивачу ОСОБА_2

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку від 06.11.2015 № 7640, виданої відділом житлового господарства ЛКП «Сонячне» за вказаною вище адресою проживають: позивач ОСОБА_2, дочка ОСОБА_4 (1981 р.н.) та внук ОСОБА_5 (2005 р.н.).

03.07.2015 уповноважена особа ТзОВ ФК «Вектор Плюс» звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 із заявами про реєстрацію за ТзОВ ФК «Вектор Плюс» права власності на квартиру № 7 по вул. Кобилиці Л., 38 в м. Львові та проведення державної реєстрації іншого речового права іпотека нерухомого майна за адресою: м. Львів, вул. Кобилиці Л., буд. 38 за ТзОВ ФК «Вектор Плюс» та виключення іпотеки нерухомого майна з Державного реєстру речових прав нерухомого майна та подав такі документи: виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 13.12.2011; відомості з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) щодо ТзОВ ФК «Вектор Плюс»; статут ТзОВ ФК «Вектор Плюс», зареєстрований 07.07.2014 за № 015313; звіт про оцінку 2-кімнатної житлової квартири № 7, загальною площею 48,3 кв. м., що розташована у Львівській області, м. Львів, вул. Кобилиці Л., 38; додатки до звіту; технічний паспорт на приватизовану квартиру; іпотечний договір від 03.03.2008, зареєстрований приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 в реєстрі за №1717; копію паспорта ОСОБА_2; копію кваліфікаційного свідоцтва оцінювача.

На підставі зазначених документів відповідач прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 22584599 від 03.07.2015 та провів державну реєстрацію іншого речового права іпотека на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ТзОВ «Факторингова компанія «ОСОБА_3 плюс».

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов належить задовольнити, оскільки відповідач, при прийнятті оскарженого рішення № 22584599 від 03.07.2015, вийшов за межі наданих йому законом повноважень, так як державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, які виникли на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, належить до повноважень державних реєстраторів прав на нерухоме майно Укрдержреєстру, а не до компетенції нотаріусів, за місцем розташування такого нерухомого майна на підставі документів, що були видані, оформлені або отримані нотаріусом, які він передає органу державної реєстрації прав у порядку, встановленому Мінюстом. Крім того, на момент вчинення відповідачем дій, діяла заборона відчуження вказаного нерухомого майна, а відомості про зняття такої у зазначеному реєстрі відсутні.

Суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, так як такі зроблені без належного дослідження того, чи цей спір належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно із ч. 4 ст. 13 Основного Закону держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Конституція України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Однак, на думку апеляційного суду, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального і процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України).

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Враховуючи те, що у справі, яка розглядається, спірні правовідносини пов'язані із невиконанням, на думку позивача, умов цивільно-правової угоди, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного зясування всіх обставин у справі і обовязок субєкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають правовій позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 14.06.2016 у справі № 21-41а16.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 198 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову суду і залишити позовну заяву без розгляду або закрити провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Частиною 1 статті 203 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що постанова суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених статтею 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги у разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

З огляду на те, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність виходу за межі доводів апеляційної скарги, скасування постанови суду першої інстанції із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 157, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2016 року у справі № 813/5701/15 скасувати, а провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, після набрання нею законної сили, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

ОСОБА_6

Ухвала у повному обсязі складена та підписана 02.09.2016.