Справа № 813/731/13-а
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2016-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АдміністративниЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

Іменем України

16.08.2016 № К/800/10704/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів: головуючого судді Юрченко В.П., суддів: Бухтіярової І.О., Приходько І.В., розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргуСокальської об'єднаної державної податкової інспекції Львівської області Головного управління ДФС у Львівській області
на постановуЛьвівського окружного адміністративного суду від 09.04.2013
та ухвалуЛьвівського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2016
у справі №813/731/13-а (876/7256/13)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Стоянівнасіння»
доСокальської об'єднаної державної податкової інспекції Львівської області Головного управління ДФС у Львівській області
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 09.04.2013 у даній справі, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2016, задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Стоянівнасіння», визнано протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Радехівському районі Львівської області Державної податкової служби від 16.10.2012 № та від 23.11.2012 №.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки вважає, що постанову та ухвалу було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає її розгляду по суті.

З урахуванням відсутності клопотань усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду касаційної скарги в порядку письмового провадження відповідно до пункту 1 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем з 18.09.2012 по 26.09.2012 була проведена позапланова виїзна документальна перевірка ТОВ «Стоянівнасіння» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на прибуток та податку на додану вартість за період з 01.10.2011 до 30.06.2012, за результатами якої складено акт від 03.10.2012 №30/2200/02778330 про порушення позивачем вимог п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України, внаслідок чого завищено від'ємне значення податку на додану вартість 85000,80 грн.

Також з 22.10.2012 по 30.10.2012 відповідачем була проведена повторна позапланова перевірка ТОВ «Стоянівнасіння» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на прибуток та податку на додану вартість за період з 01.10.2011 до 30.06.2012, за результатами якої складено акт від 06.11.2012 № 36/2200/02778330 про порушення позивачем вимог пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено суму податку на прибуток на 89251,00 грн. та п.п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України.

Під час повторної перевірки перевіряючі встановили і відобразили в акті перевірки ті ж фактичні обставини, що й під час попередньої, а додатково було досліджено лише накладні на товар, товарно-транспортні накладні, банківські документи, акти виконаних робіт на перевезення, регістри бухгалтерського обліку по перевізниках, якісні посвідчення на зерно.

На підставі вказаних актів перевірки відповідачем прийнято наступні податкові повідомлення-рішення від 23.11.2012 №, яким ТОВ «Стоянівнасіння» збільшено грошове зобов'язання з податку на прибуток підприємств на 133876,50 грн., з них 89251,00 грн. основний платіж і 44625,50 грн. штрафні (фінансові) санкції та від 16.10.2012 №, яким зменшене від'ємне значення податку на додану вартість на 85000,00 грн.

Внаслідок оскарження прийнятих відповідачем спірних рішень в адміністративному порядку, їх залишено без змін.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій визнали необґрунтованим винесення спірних податкових повідомлень-рішень контролюючим органом, оскільки реальність господарських операцій, проведених позивачем з контрагентами, підтверджується первинними документами.

Судова колегія касаційної інстанції погоджується з позицією судів першої та апеляційної інстанцій, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що реальність господарських операцій позивача з ТОВ «Україна 2001» при виконанні договору поставки від 27.04.2012 № СГ/6/4, підтверджується первинними документами податкового обліку, які характерні для такого роду господарських взаємовідносин та обов'язковість ведення яких передбачена нормами законодавства України, а саме: податковими та видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, актами прийому-передачі робіт (надання послуг) по придбаних транспортних послугах, платіжними дорученнями, даними Книги обліку форми № 40 за 2012 рік, свідоцтвом про атестацію, посвідченнями по аналізу зерна форми № 47 «Аналіз зерна» на кожну отриману і відвантажену партію, приймальними квитанціями на реєстрацію накладних на прийняте зерно та іншу сировину давальців з визначенням якості по середньодобовому зразку, даними лабораторного аналізу та розрахунку ваги.

При укладенні договору сторонами було досягнуто усіх істотних умов, вони спрямовані на реальне настання правових наслідків, відповідають економічному змісту та чинному законодавству.

Оцінюючи правильність врахування позивачем у податковому обліку витрат на оплату придбаного у ТОВ «Україна 2001» зерна пшениці, суди також дослідили товарно-транспортні накладні, згідно яких вказаний товар перевозився від постачальника перевізниками ТОВ «Ірина», ТОВ «Транс-компані» та ПП ОСОБА_1-І., внаслідок чого, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати нереальними операції з придбання зерна пшениці позивачем через помилкове зазначення в деяких товарно-транспортних накладних перевізниками - ТОВ «Ірина» і ТОВ «Транс-Компані», вартість послуг по яким не брала участі у формуванні складу податкового кредиту з податку на додану вартість за квітень-травень 2012 року.

Суди окрім дослідження первинних документів, складених в ході господарських операцій з ТОВ «Україна 2001», також дослідили подальше використання придбаного товару у відповідному податковому періоді та використання їх у власній господарській діяльності, та встановили їх фактичне їх використання у власній господарській діяльності, що підтверджується матеріалами справи.

Так, пунктом 15.1 статті 15 Податкового кодексу України платника податку визначено як особу, на яку згідно із цим Кодексом на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів.

Відповідно до приписів підпункту «а» пункту 198.1 та пунктів 198.2, 198.3 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

В силу положень пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

За вимогами пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Проведення господарських операцій суб'єкта господарювання, за змістом статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Згідно частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» на даних бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інша звітність. Таким чином первинні документи по відображенню господарчих операцій є основою для податкового обліку.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту, наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

В свою чергу, щодо використання факсиміле, слід зазначити, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Статтею 207 Цивільного кодексу України передбачена можливість підписання договорів за допомогою факсимільного відтворення підпису, засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису. Відповідно до частини 3 статті 207 Цивільного кодексу України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Згідно з пунктом 2.5 Положенням про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за N168/704, використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису допускається у порядку, встановленому законом, іншими актами цивільного законодавства.

Судами були досліджені всі первинні документи та встановлено дотримання позивачем спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум, віднесених до податкового кредиту та складу витрат, а також реальне виконання сторонами, укладених правочинів.

Окрім того, колегія суддів вважає цілком обґрунтованими висновки судів про те, що, окремі недоліки в оформленні первинних документів не доводять протиправність правочинів, направлених на купівлю-продаж за умови наявності інших первинних документів, які спростовують факт безтоварності господарських операцій.

Оскільки позивач надав всі первинні документи, що стосуються господарських операцій за участю контрагента, які фактично підтверджують реальне здійснення правочинів і досягнення позивачем законної мети їх здійснення - придбання на підставі цивільно-правових угод товару - для здійснення господарської статутної діяльності, направленої на отримання прибутку та реальне їх використання в господарській діяльності, відтак суди дійшли правильного висновку про правомірність формування позивачем податкового кредиту та складу витрат на підставі розрахунків, проведених за наслідками господарських операцій з контрагентом та, як наслідок, про безпідставність зменшення відповідачем позивачу від'ємного значення суми податку на додану вартість.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, не спростованими доводами касаційної скарги, про те, що спірні податкові повідомлення-рішення є такими, що не ґрунтуються на нормах закону, а тому вони підлягають скасуванню.

За таких обставин та з урахуванням вимог частини 3 статті 2, частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, суди дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності законних підстав для задоволення позову.

Суд касаційної інстанції не вбачає порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують, а зводяться до переоцінки обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, що у відповідності до ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України не віднесено до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваних судових рішень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції Львівської області Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 09.04.2013 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2016 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, що беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.П.Юрченко
Судді І.О.Бухтіярова
І.В.Приходько