Справа № 2а-386/11/1201
Суддя: Чумак Сергій Юрійович
Дата ухвалення: 2011-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції -
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2011 року справа №2а-386/11/1201

приміщення суду за адресою: 83017, м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Чумака С.Ю.

суддів

ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_4 та Управління Пенсійного Фонду України в місті Алчевську Луганської області на постанову Алчевського суду Луганської області від 13 квітня 2011 року у справі № 2а-386/11/1201 за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного Фонду України в місті Алчевську Луганської області про зобовязання нарахувати та виплатити недоплачене підвищення до пенсії, як дитині війни,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про зобовязання нарахувати та виплатити недоплачене підвищення до пенсії, як дитині війни з 2008 по жовтень 2010 року.

Постановою суду першої інстанції від 13 квітня 2011 року позовні вимоги задоволені частково визнано дії відповідача неправомірними, та зобовязано останнього здійснити нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком як дитині війни з серпня 2010 року по 13 квітня 2011 року з урахуванням фактично отриманих виплат.

В апеляційних скаргах позивач просить постанову суду скасувати та задовольнити його вимоги в повному обсязі, оскільки він строк звернення до суду не пропустив, відповідач просить постанову суду також скасувати, а в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, оскільки у позивача немає права на отримання такого підвищення до пенсії.

Згідно частини 1 статті 197 КАС України суд розглянув справу у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів встановила наступне.

Позивач відноситься до категорії „діти війни».

Відповідно до статті 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року № 2195-ІV дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Рішенням Конституційного Суду України N 6-рп/2007 від 9 липня 2007 року у справі N 1-29/2007 про соціальні гарантії громадян був визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) пункт 12 статті 71, стаття 111 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" від 19 грудня 2006 року N 489-V, яким була зупинена на 2007 рік дія статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни".

Підпунктом 2 пункту 41 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008р. та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесені зміни до Закону України «Про соціальний захист дітей інвалідів», а саме, текст ст. 6 викладений в такій редакції: «Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни».

Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп від 22.05.2008 року визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення, зокрема п. 41 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Таким чином, з 22 травня 2008 року остаточно відновлено дію статті 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни» в редакції від 18 листопада 2004 року.

Вказаний висновок колегією суддів зроблений також з урахуванням позиції Конституційного Суду України при прийнятті рішення від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010, який зазначив, що визнання неконституційним Закону № 2222 означає відновлення дії попередньої редакції норм Конституції України, які були змінені, доповнені та виключені Законом N 2222. Це забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії Конституції України, її верховенство як Основного Закону держави на всій території України.

У 2009 та 2010 роках зазначені положення Закону України «Про соціальний захист дітей війни» не зупинялись та не змінювались, у звязку з чим позивач має право на отримання підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком як дитині війни.

Визначення мінімального розміру пенсії за віком встановлено статтею 28 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Колегія суддів не приймає посилання скаржника на те, що на законодавчому рівні не визначено, яким чином обчислюється розмір 30% виплати дітям війни, а мінімальний розмір пенсії за віком визначений Законом України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» застосовується лише при визначенні розмірів пенсій, призначених за цим Законом, з огляду на принцип законності, закріплений статтею 9 КАС України, відповідно до частини 7 якої у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини.

Таким чином, судом першої інстанції правильно не взяті до уваги доводи відповідача про неврегульованість механізму реалізації положень статті 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни», у звязку з чим при визначенні розміру підвищення до пенсії дітям війни відповідно до вказаної статті необхідно застосовувати розмір мінімальної пенсії за віком, який визначений статтею 28 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», оскільки на час існування спірних відносин розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише цією статтею.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що відсутність бюджетного фінансування передбачених Законом України „Про соціальний захист дітей війни» доплат до пенсії не може бути причиною невиконання покладених на відповідача зобовязань, оскільки реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена в залежність від бюджетних асигнувань.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню з 22 травня 2008 року.

Разом з тим, судом першої інстанції в постанові зроблено хибний висновок щодо пропущення позивачем строку звернення до суду за період до серпня 2010 року. До таких висновків колегія суддів приходить з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 5 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Зазначена редакція ч. 2 ст. 99 КАС України набрала чинності з 30.07.2010 року, у звязку з чим колегія суддів вважає, що строк на звернення до суду з адміністративним позовом, якщо право на звернення до суду виникло до цієї дати, повинен обчислюватись саме з цієї дати, за умови, якщо станом на 30.07.2010 року не сплив строк на звернення до суду, встановлений чинним законодавством, що регулювало дані відносини до набрання чинності вказаними змінами.

Разом з тим, оскільки станом на 30.07.2010 року справи, повязані із соціальними виплатами, розглядались в порядку цивільного судочинства і лише рішенням Конституційного Суду України від 9 вересня 2010 року у справі № 1-40/2010 було визнано, що вони повинні розглядатися в порядку адміністративного судочинства, то передбачений ч. 2 ст. 99 КАС України шестимісячний строк звернення до суду для цієї категорії справ повинен обчислюватись саме з 9 вересня 2010 року.

Оскільки до рішення Конституційного Суду України від 9 вересня 2010 року справи щодо перерахунку пенсії «дітям війни» розглядались в порядку цивільного судочинства, то на них розповсюджувався передбачений статтею 257 ЦК України трирічний строк позовної давності. У звязку з цим колегія суддів вважає, що у разі звернення з позовом в період з 9 вересня 2010 року по 9 березня 2011 року для звернення до суду з вимогами щодо перерахунку пенсії повинен діяти трирічний строк і лише з 9 березня 2011 року шестимісячний.

Позивач подав позов 27.01.2011 року, тобто в межах шестимісячного строку, а тому для позовних вимог за період з 22 травня 2008 року він строк звернення до суду не пропустив.

Зазначені висновки щодо строків звернення до суду судом апеляційної інстанції зроблені з урахуванням рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України».

Крім того, судом першої інстанції в цій частині також порушені положення статей 100 та 102 КАС України, згідно яких пропуск строку звернення до суду є підставою для залишення позову без розгляду відповідною ухвалою на етапі відкриття провадження у справі і є в такому випадку перешкодою для розгляду цього питання по суті в постанові суду.

При цьому суд першої інстанції лише в мотивувальній частині постанови зазначив про пропуск позивачем шестимісячного строку звернення до суду, але процесуального рішення щодо цих вимог взагалі не прийняв.

Таким чином, постанова суду першої інстанції винесена з порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, у звязку з чим постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови, якою позовні вимоги позивачки необхідно задовольнити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 195, 197, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного Фонду України в місті Алчевську Луганської області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Алчевського суду Луганської області від 13 квітня 2011 року у справі № 2а-386/11/1201 скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до Управління Пенсійного Фонду України в місті Алчевську Луганської області про зобовязання нарахувати та виплатити недоплачене підвищення до пенсії, як дитині війни задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного Фонду України в місті Алчевську Луганської області щодо невиконання з 22.05.2008 року приписів статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в частині не нарахування щомісячного підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Зобовязати Управління Пенсійного Фонду України в місті Алчевську Луганської області здійснити ОСОБА_4 з 22 травня 2008 року нарахування та виплатити підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком як дитині війни відповідно до ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни», виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», і встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням фактично отриманих сум.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі до Вищого адміністративного суду України.

Колегія суддів С.Ю.Чумак

ОСОБА_2

ОСОБА_3