Справа № 2а/0570/3188/2011
Суддя: Чумак Сергій Юрійович
Дата ухвалення: 2011-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Савченко С.В.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2011 року справа №2а/0570/3188/2011 приміщення суду за адресою:83017, м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Чумака С.Ю.

суддів

ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

при секретарі Копиці С.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_4 та представника відповідача ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Донецьку апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 та Ясинуватської обєднаної державної податкової інспекції на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 10 червня 2011 року у справі № 2а/0570/3188/2011 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 до Ясинуватської обєднаної державної податкової інспекції про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення від 26.07.2010 року № /0, яким визначено податкове зобовязання з податку на додану вартість у сумі 664324,5 грн, у тому числі за основним платежем 442883 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями 221441,5 грн.

В обґрунтування заявлених вимог послався на те, що податковим органом неправомірно зроблено висновок про те, що договори, які укладені між позивачем та ТОВ «Макоптторг» мають ознаки нікчемності. Вважала, що порушення податкового законодавства з її боку не мали місця, оскільки нею дійсно було здійснено придбання продукції (пшениці) та подальший продаж цієї продукції покупцям. Первинні документи на придбання продукції є в наявності, були надані податковому органу під час проведення перевірки. Оскільки вимоги Закону України «Про податок на додану вартість» в частині підтвердження права на податковий кредит позивачем виконані, то нарахування податкових зобовязань з боку відповідача є неправомірним.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 10 червня 2011 року позовні вимоги задоволені частково, визнано частково недійсним оскаржуване податкове повідомлення-рішення в частині нарахування податкового зобовязання в розмірі 560848,5 грн, в іншій частині позовних вимог відмовлено. При прийнятті постанови суд першої інстанції виходив з того, що відповідач довів правомірність нарахування податкового зобовязання з ПДВ за господарськими операціями по отриманню послуг з навантаження-розвантаження товару в сумі 68984 гривні та штрафних санкцій в розмірі 34492 гривні, оскільки судом встановлено, що ці послуги фактично не надавались. В частині поставки товару пшениці суд першої інстанції дійшов висновку, що ця господарська операція мала місце, що підтверджується наданими позивачем первинними документами, а тому в цій частині позивачем податковий кредит сформований правомірно.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач та відповідач подали апеляційні скарги.

Позивач просив постанову суду скасувати, а його позовні вимоги задовольнити повністю з підстав, зазначених в позові, а відповідач просив постанову суду скасувати та постановити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі, оскільки операція з поставки товару фактично не відбувалась і позивачем податковий кредит по взаємовідносинах з ТОВ «Макоптторг» сформований безпідставно.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає останні необґрунтованими, а постанову суду такою, що підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що відповідачем проведено документальну невиїзну перевірку позивача з питань правильності визначення повноти нарахування податку на додану вартість при здійсненні правових відносин з ТОВ «Макоптторг» за період з 1 січня по 31 грудня 2009 року, за наслідками якої складено акт від 14.07.2009 року № 276/17-013/НОМЕР_1. / т. № 1 а.с. 9-24/.

Згідно висновків вказаного Акту в ході перевірки відповідачем встановлені порушення ч. 1 ст. 203, ст. 215, п. 1 ст. 216, ст. 228 ЦК України, а також статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», що призвело до завищення ФОП ОСОБА_6 податкового кредиту у загальній сумі 442883 гривні за результатами укладення правочинів з ТОВ «Макоптторг». / т. № 1 а.с. 24/.

На підставі даного акту відповідачем прийняте податкове повідомлення-рішення від 26.07.2010 р. № /0, яким визначено податкове зобовязання з податку на додану вартість у сумі 664324,5 грн, у тому числі за основним платежем 442883 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями 221441,5 грн. / т. № 1 а.с. 8/.

Спірним питанням цієї справи є правомірність визначення позивачем суми податкового кредиту за за січень 2009 року у розмірі 10913,33 грн., за лютий 2009 року у розмірі 17323,27 грн., за березень 2009 року у розмірі 3467,97 грн., за квітень 2009 року у розмірі 91964,75 грн., за травень 2009 року у розмірі 9621,24 грн., за червень 2009 року у розмірі 46628,22 грн., за липень 2009 року у розмірі 174256,78 грн., за серпень 2009 року 64377,72 грн., за вересень 2009 року у розмірі 7085,95 грн., за жовтень 2009 року у розмірі 6851,25 грн., за листопад 2009 року у розмірі 6670,95 грн., за грудень 2009 року у розмірі 3721,72 грн., який був сформований позивачем за наслідками виконання договорів купівлі-продажу та поставки товарів, укладених позивачем із ТОВ «Макоптторг».

З аналізу пункту 7.4 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість вбачається, що визначальним фактором для формування податкового кредиту платником податку на додану вартість є використання придбаних товарів в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи платника податку.

Під господарською діяльністю у Господарському кодексі України (стаття 3) розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Позивач на протязі 2009 року мав господарські відносини з товариством з обмеженою відповідальністю «Макоптторг», які стосувались поставки товару (пшениці) для Позивача та надання послуг по навантаженню та розвантаженню товару (пшениці).

Поставка товару здійснювалась ТОВ «Макоптторг» Позивачу на підставі договорів купівлі-продажу зернових від 15.01.09 № 1-15/01, від 01.02.09 № 1-01/02, від 30.03.09 № 1-30/03, від 01.04.09 № 1-01/04, від 16.04.09 № 1-16/04, від 24.04.09 № 1-24/04, від 08.05.09 № 1-08/05, від 30.06.09 № 1-30/06, від 17.06.09 № 1-17/06, та договорів поставки товару від 14.05.09 № М1-14/05, від 01.07.09 № 1-01/07.

Всього за період 2009 року ТОВ «Макоптторг» поставив позивачу товар (пшеницю та висівки) загальною вагою 2149,17 тон на суму 2243397,6 грн, в тому числі ПДВ 373899,22 грн.

Порядок формування податкового кредиту платника податків встановлений підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин). Згідно приписів цього підпункту податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Підпунктом 7.4.5 цієї статті встановлено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Підпунктами 7.2.1, 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (що був чинний на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що платник податку зобовязаний надати покупцю заповнену належним чином податкову накладну. Податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надаються покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Нормами п.п. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" визначено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків, або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно підпункту 7.2.4 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

Згідно пп. 7.2.6 п. 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податкова накладна видається в разі поставки товарів (робіт, послуг) покупцю на його вимогу. У будь-якому випадку видається товарний чек, інший розрахунковий або платіжний документ, що підтверджує передачу товарів (робіт, послуг) та/або прийняття платежу із зазначенням суми податку.

Системний аналіз пп. 7.2, 7.4 та 7.5 даного Закону дає підстави стверджувати, що податкова накладна, яка видається платником податку, котрий поставляє послуги, на вимогу їх отримувача є підставою для нарахування податкового кредиту останнього лише за умови здійснення самої господарської операції.

При цьому перевірці підлягають фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, якт то: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення, приміщень для зберігання товарів тощо; можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.

У звязку з цим судом першої інстанції правильно було здійснено висновок про необхідність окремого дослідження обставин щодо реальності господарських операцій між позивачем та ТОВ «Макоптторг» щодо поставки товару та окремо щодо отримання послуг з навантаження-розвантаження товару.

Судом встановлено, що позивач формував податковий кредит за спірний період 2009 рік по факту отримання актів виконаних робіт по отриманню послуг з навантаження-розвантаження та податкових накладних (з предметом навантажувально-розвантажувальні роботи) від ТОВ «Макопттрог». Проаналізувавши надані акти виконаних послуг, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дані акти не дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у здійсненні господарських операцій (послуг з навантаження-розвантаження), не наведено інформації щодо адреси місця навантаження та розвантаження товару з урахуванням відсутності складських приміщень у ТОВ «Макоптторг». Окрім цього, транспортування товару, який було придбано Позивачем у ТОВ «Макоптторг» здійснювалось позивачем без участі ТОВ «Макоптторг». Суд вірно зазначив, що транспортування товару було здійснено фізичною особою підприємцем ОСОБА_7 відповідно до договору про автомобільні перевезення. При цьому, у актах на отримання транспортних послуг перевізника ОСОБА_7 пункти відправки товару не відповідають юридичній адресі ТОВ «Макоптторг» (м. Макіївка, вул. Репіна, 17), а документи, які свідчать про наявність будь-якого зв'язку між ТОВ «Макоптторг» та цими пунктами відправки товару відсутні.

Крім того, зокрема, товарно-транспортні накладані від 17, 23 та 24 січня 2009 року (т. № 5 а.с. 127, 130, 132) взагалі не містять вказівки на пункти навантаження або розвантаження, в інших товарно-транспортних накладних пунктом навантаження взагалі зазначена «Донецька область» ( т. № 5 а.с. 128-131, 138, 142, 145,147).

Також, в позовній заяві позивачем зазначалось, що ТОВ «Макоптторг» надавав послуги з навантаження-розвантаження саме товару, який він і поставляв на склад позивачу, разом з тим в ході розгляду справи в суді першої інстанції, і в подальшому в суді апеляційної інстанції позивач свою позицію змінив і зазначав, що ТОВ «Макоптторг» надавав ці послуги щодо товару, який позивачем був придбаний у інших осіб, а не у ТОВ «Макоптторг». При цьому раніше позивачем акти виконаних робіт з навантаження-розвантаження товарів надавались в якості доказу реальності відносин з поставки товарів саме від ТОВ «Макоптторг», а не від інших осіб, про що правильно зазначив в постанові суд першої інстанції.

Колегія суддів також приймає до уваги, що ТОВ «Макоптторг» на вимогу суду першої інстанції не були надані документи, які підтверджували б реальне виконання послуг по навантаженню-розвантаженню товару цим підприємством позивачу.

З наданих же суду актів виконаних робіт взагалі не вбачається, в якому саме конкретному місці вони виконувались, в якому складському чи іншому приміщенні ці роботи відбувались, крім того, вказані акти складались за результатами робіт по наслідкам певного місяця і з них взагалі неможливо встановити, який саме товар від якого постачальника чи якому покупцю навантажувався чи розвантажувався / т. № 1 а.с. 152-153, 156-157,163, 164.170, 173, 176, 179, 182/.

З огляду на всі зазначені вище обставини колегія суддів не приймає вказані акти виконаних робіт в якості доказів, які підтверджують реальність виконаних робіт.

Отриманий від ТОВ «Макоптторг» товар позивачем в подальшій господарській діяльності за відповідними договорами було реалізовано кінцевим його споживача, а саме, ДП ДАК «Хліб України «Оленівський комбінат хлібопродуктів», ЗАТ «АПК-Інвест», ЗАО «Ясинуватський КХП», ТОВ «Кернел - Трейд», ВАТ «Волновахський комбінат хлібопродуктів», ТОВ «ВК «Млин». Відповідно до умов цих договорів, транспортування товару здійснюється позивачем до складу покупця. Таким чином, фактично послуги з розвантаження товару не мали місця, оскільки були здійснені самостійно покупцями товару відповідно до умов договорів при його поставці вказаним підприємствам.

Суд першої інстанції також правильно зазначив, що висновки податкового органу щодо відсутності підстав для визначення позивачем суми податкового кредиту з ПДВ по отриманим послугам по навантаженню розвантаженню товару в податкові періоди з січня по грудень 2009 року узгоджуються з наявними в матеріалах справи документами, а саме, актами виконаних робіт, товарно-транспортними накладними, договорами на постачання товару та, зокрема, податковими накладними, які складаються за наслідками здійснення господарських операцій, але сам факт здійснення зазначених операцій матеріалами справи не доведений.

Разом з тим, податковим органом в акті перевірки встановлено порушення порядку формування податкового кредиту з ПДВ позивачем в частині відсутності підтвердження як руху самих товарів, так і послуг з навантаження та розвантаження цих товарів. Позивач скористався своїм правом на оскарження встановленого порушення шляхом подання як скарг до податкових органів усіх рівнів, так і судове оскарження. При цьому підставою подання скарг та адміністративного позову було доведення позивачем реального виконання договорів купівлі-продажу та договорів постачання (відповідно до позовної заяви) наступними документами: товарно-транспортними накладними, актами приймання виконаних робіт по автопослугам, актами приймання навантажувально-розвантажувальних робіт, банківських виписок, документів складського обліку (т. 1 а.с. 7).

Окрім цього, позивачем не надано договорів на придбання такого товару від інших постачальників з зазначенням умов щодо місця постачання такого товару та вартості його розвантаження. Витяг зі складського обліку позивача, який міститься в матеріалах справи, та видаткові та податкові накладні не можуть бути належним доказом розвантаження товару працівниками ТОВ «Макоптторг».

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що акти виконаних робіт не підтверджують формування позивачем податкового кредиту за послугами з навантаження-розвантаження товару з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Крім цього, з урахуванням неможливості ідентифікації осіб, які брали участь у здійсненні господарських операцій (послуг), відсутності інформації щодо адреси місця навантаження та розвантаження товару з урахуванням відсутності складських приміщень у ТОВ «Макоптторг», з огляду на те, що пункти відправки товару не відповідають юридичній адресі ТОВ «Макоптторг» (м. Макіївка, вул. Репіна, 17) та документи, які свідчать про наявність будь-якого зв'язку між ТОВ «Макоптторг» та цими пунктами відправки товару відсутні, враховуючи, що транспортування цього товару здійснювалось іншою особою, ніж ТОВ «Макоптторг» суд першої інстанції вірно дійшов висновку щодо фактичної відсутності наданих послуг по навантаженню розвантаженню товару ТОВ «Макоптторг» позивачу, а тому відмовив в цій частині в задоволенні позовних вимог.

З приводу господарських операцій між позивачем та ТОВ «Макоптторг» по постачанню товарів колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем не доведена правомірність своїх дій з прийняття оскаржуваного повідомлення-рішення, з огляду на наступне.

Так, поставка товару (пшениці) здійснювалась ТОВ «Макоптторг» Позивачу на підставі договорів купівлі-продажу зернових від 15.01.09 № 1-15/01, від 01.02.09 № 1-01/02, від 30.03.09 № 1-30/03, від 01.04.09 № 1-01/04, від 16.04.09 № 1-16/04, від 24.04.09 № 1-24/04, від 08.05.09 № 1-08/05, від 30.06.09 № 1-30/06, від 17.06.09 № 1-17/06, та договорів поставки товару від 14.05.09 № М1-14/05, від 01.07.09 № 1-01/07. / т. № 1 а.с. 233-244/.

Отримання товару підтверджується видатковим накладними та податковими накладними за спірний період, які долучені до матеріалів справи. Сплата цього товару підтвертджується платіжними дорученнями, які долучені до матеріалів справи.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що крім документів, якими оформлюються господарські операції, а саме договори купівлі-продажу товару (пшениці), видаткові та податкові накладні, виписки з розрахункового рахунку, акти виконаних робіт, реєстри отриманих та виданих податкових накладних, які складені між Позивачем та ТОВ «Макоптторг», Позивачем підтверджено рух цих товарів товарно-транспортними накладними та договором про надання автотранспортних послуг з фізичною особою підприємцем ОСОБА_7 Пункти призначення, які вказані у товарно-транспортних накладних, відповідають адресам підприємств покупців цієї продукції, договори з якими містяться в матеріалах справи, а саме ДП ДАК «Хліб України «Оленівський комбінат хлібопродуктів», ЗАТ «АПК-Інвест», ЗАО «Ясинуватський КХП», ТОВ «Кернел - Трейд», ВАТ «Волновахський комбінат хлібопродуктів», ТОВ «ВК «Млин».

Судом першої інстанції також встановлено і це не заперечувалось відповідачем, що розвантаження товару мало місце самостійно кінцевими покупцями цього товару, у звязку з чим наявність товару є безспірною. А тому позивачем було доведено в ході розгляду справи товарність відносин з ТОВ «Макоптторг» стосовно саме поставки товару.

При цьому висновок суду першої інстанції про відсутність надання послуг по навантаженню товару, не може свідчити про відсутність самого товару, який було перевезено та докази в підтвердження цього містяться в матеріалах справи. Суд правильно розділив ці операції і досліджував обставини їх здійснення окремо.

Доводи відповідача з приводу відсутності у ТОВ «Макоптторг» основних засобів та виробничих потужностей колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки спірним договором не передбачено, що продаж пшениці мав бути здійснений саме виробничими потужностях цього підприємства. Відповідачем не доведено, що продаж вказаного товару вимагав від контрагента позивача наявності виробничих потужностей та певних основних засобів.

Так само відповідачем не доведено, що виконання господарських операцій по постачанню товару вимагало наявності певної кількості працівників у штаті контрагента позивача. Відповідачем не встановлювалася відсутність укладених з цим підприємством цивільно-правових договорів з фізичними особами на виконання робіт, повязаних зі спірними операціями. В ході розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що у 2009 році середньо чисельна кількість працівників ТОВ «Макоптторг» становила 8 осіб і відповідачем не доведено, що така кількість працюючих на ТОВ «Макоптторг» є недостатньою для здійснення господарських операцій з позивачем по постачанню товару.

Посилання відповідача на нікчемність даних договорів з підстав ст. 228 Цивільного Кодексу України суперечать положенням вказаної статті, оскільки зазначений в ній перелік нікчемних правочинів є вичерпним і податковий орган не наділений законодавством в односторонньому порядку вирішувати чи є правочин нікчемним, чи ні. Якщо ж податковий орган вважає зазначений договір таким, що вчинений з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства, останній може бути визнаний судом недійсним відповідно до вимог частини 3 статті 228 ЦК України.

Крім того, з розяснень, викладених в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемними правочинами в сенсі статті 228 ЦК України є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Договори між позивачем та ТОВ «Макоптторг» не підпадають під вищезазначені категорії і вимоги частин 1 та 2 статті 228 ЦК України на них розповсюджуватись не можуть, оскільки вони є звичайним господарським договором, а не такими, що спрямовані на порушення публічного порядку.

Відповідач з позовами про визнання вказаних договорів недійсними до суду не звертався, а тому в даному випадку повинна діяти презумпція правомірності цих договорів.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що кваліфікація правочину як нікчемного за статтею 228 Цивільного кодексу України передбачає встановлення протиправної поведінки обох або однієї з сторін договору, наявність спеціальної мети при укладенні договору, а також наявність умислу на заволодіння чужим майном (у даному випадку на ухилення від сплати податків). Відповідачем також не було надано належних та допустимих доказів наявності вини (умислу) в позивача чи ТОВ «Макоптторг».

Таким чином, висновки податкового органу в акті перевірки щодо наслідків недійсності правочину суперечать вимогам діючого законодавства, оскільки останнє передбачає, що недійсність правочину може бути встановлена тільки судом.

Суд зазначає, що за не доведення факту невиконання чи неналежного виконання обовязку позивача по сплаті податків, зборів та інших обовязкових платежів, приховування чи заниження обєктів оподаткування, що виникли внаслідок здійснення господарських операцій за вказаними договорами, у відповідача відсутні підстави стверджувати, що саме ці договори порушують публічний порядок, а отже в силу статті 228 Цивільного кодексу України є нікчемним.

Крім того, законодавством України передбачено персональну відповідальність платника податків за порушення, допущенні при веденні податкового обліку. У разі якщо контрагентом платника податковий облік ведеться із порушенням вимог чинного законодавства, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для притягнення до відповідальності платника податків який має документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту. Отже, за загальним правилом несплата ПДВ продавцем або його постачальниками по ланцюгу сама по собі не є підставою для зменшення податкового кредиту або відмови у відшкодуванні зазначеного податку покупцю, який відніс до податкового кредиту суму ПДВ, сплачену продавцю разом із ціною товару ( послуги). Крім того, добросовісний платник податків, який в силу покладеного на нього законами обовязку щодо сплати податків вступає у звязку з цим у відповідні правовідносини з державою, не може нести відповідальність за невиконання чи неналежне виконання такого обовязку іншими платниками податків, якщо інше прямо не встановлено законом.

За таких обставин позивач як добросовісний платник податків не може нести відповідальність за можливе неналежне ведення податкового обліку та порушення податкового законодавства ТОВ «Макоптторг».

У звязку з цим, враховуючи наведені норми законів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та вважає, що постанова суду першої інстанції винесена з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Повний текст складено 3 серпня 2011 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 КАС України,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 та Ясинуватської обєднаної державної податкової інспекції залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 10 червня 2011 року у справі № 2а/0570/3188/2011 залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя: С.Ю.Чумак

Судді: К.П.Горбенко

ОСОБА_3