Справа № 2а/0570/314/2011
Суддя: Бадахова Т.П.
Дата ухвалення: 2011-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Лазарєв В.В.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2011 року справа №2а/0570/314/2011 приміщення суду за адресою:83017, м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Бадахової Т.П.

суддів Ханової Р.Ф. , Яковенка М.М.

при секретарі судового засідання Марциновському А.К.

за участю сторін:

позивач: ОСОБА_2,

представник позивача: ОСОБА_3 за довір.,

представники відповідача: ОСОБА_4С, ОСОБА_5

від третіх осіб: 1) ОСОБА_6, ОСОБА_7, 2) ОСОБА_8

розглянувши в судовому засіданні апеляційні скарги Донецької обласної державної адміністрації, Релігійної громади Вознесіння Господнього парафії Української православної церкви Київського патріархату с. Камянка Тельманівського району Донецької області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 15 лютого 2011 року по справі №2а/0570/314/2011 за позовом ОСОБА_2 до Донецької обласної державної адміністрації, треті особи: Релігійна громада Вознесіння Господнього парафії Української православної церкви Київського патріархату с. Камянка Тельманівського району Донецької області, Тельманівська районна державна адміністрація Донецької області про визнання недійсним розпорядження від 09.02.1996 року № 64,-

ВСТАНОВИЛА:

10 січня 2011 року ОСОБА_2 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Донецької обласної державної адміністрації, третя особа Релігійна громада Вознесіння Господнього парафії Української православної церкви Київського патріархату с. Камянка Тельманівського району Донецької області про визнання недійсним розпорядження Донецької обласної державної адміністрації від 09.02.1996 року № 64 «Про передачу Релігійній громаді Вознесіння Господнього парафії Української православної церкви Київського патріархату с. Камянка Тельманівського району Донецької області у власність культової будівлі».

Ухвалою суду першої інстанції від 01 лютого 2011 року у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, було залучено Тельманівську районну державну адміністрацію Донецької області.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 15 лютого 2011 року позовні вимоги були задоволені у повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Донецька обласна державна адміністрація оскаржила його в апеляційному порядку і просила апеляційний суд скасувати це рішення і прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зроблено посилання на те, що спірне розпорядження було прийняте на виконання Розпорядження Президента України від 22.06.94 № 53/94-рп «Про повернення релігійним організаціям культового майна» (далі - Розпорядження Президента України), яким місцевим органам державної виконавчої влади доручено забезпечити до 01.12.1997 року передачу у безоплатне користування або повернення безоплатно у власність релігійних організацій культових будівель і майна, які перебувають у державній власності та використовуються не за призначенням.

Факт знаходження у державній власності спірної будівлі підтверджується, на думку апелянта, ст.366 Адміністративного кодексу Української РСР в редакції 1927 року, де визначено, що все майно церковних та релігійних громад в Україні визнано державною власністю до введення в дію Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Крім цього, апелянт зазначив, що відповідно до розяснень Арбітражного суду України «Про деякі питання, що виникають при застосуванні Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» від 29.02.1996 № 02-5/109, передача культових будівель у власність релігійних громад, які не були власниками, можлива за умови, якщо в населеному пункті немає законного претендента на ці будівлі.

Також апелянт зазначив, що при прийнятті спірного розпорядження враховувався лист Тельманівської райдержадміністрації Донецької області від 24 листопада 1995 року № 1224 про перебування будівлі на її балансі.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Релігійна громада Вознесіння Господнього парафії Української православної церкви Київського патріархату с. Камянка Тельманівського району Донецької області також оскаржила рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку і просила апеляційний суд скасувати це рішення і прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зроблено посилання на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права. На думку апелянта, спірне розпорядження не стосується особистих прав, свобод чи інтересів позивачки, тому не надає їй права на звернення до суду з данним позовом.

Крім цього, апелянт вважає, що позивачкою пропущено шестимісячний строк звернення до суду з адміністративним позовом.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення представників сторін, вважає що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Розпорядженням голови Донецької обласної державної адміністрації Донецької області від 09 лютого 1996 року № 64 було передано у власність релігійної громади Вознесіння Господнього парафії Української Православної Церкви - Київського патріархату с. Камянка Тельманівського району Донецької області безоплатно культову будівлю, розташовану в с. Камянка Тельманівського району Донецької області з урахуванням статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» та розпорядження Президента України «Про повернення релігійним організаціям культового майна» № 53/94-рп від 22 червня 1994 року (а.с. 30).

Підставою для прийняття спірного розпорядження, був інформаційний лист Тельманівської райдержадміністрації Донецької області та клопотання Релігійної громади Вознесіння Господнього парафії Української православної церкви Київського патріархату с. Камянка Тельманівського району Донецької області про передачу безоплатно їй у власність спірної будівлі.

Згідно статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» культові будівлі і майно, які складають державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - Уряду цієї Республіки.

На виконання ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» розпорядженням Президента України № 53/94-рп від 22 червня 1994 року «Про повернення релігійним організаціям культового майна» було зобовязано місцеві органи державної виконавчої влади забезпечити до 1 грудня 1997 року передачу у безоплатне користування або повернення безоплатно у власність релігійних організацій культових будівель і майна, які перебувають у державній власності та використовуються не за призначенням.

Пунктом 6 Постанови Верховної Ради Української РСР від 23 квітня 1991 року "Про порядок введення в дію Закону "Про свободу совісті та релігійні організації" (у редакції Постанови Верховної Ради України від 23 грудня 1993 року "Про внесення змін до постанови Верховної Ради Української РСР "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про свободу совісті та релігійні організації") визначено, що на відповідні державні органи покладено обов'язок забезпечити згідно із зазначеним Законом повернення у власність релігійним громадам культових будівель і майна з урахуванням:

- прав релігійних громад, яким належали ці будівлі і майно на момент їх переходу у власність держави;

- прав релігійних громад, які користуються цими будівлями і майном в установленому Законом порядку;

- вкладення коштів релігійними громадами у спорудження, переобладнання культової будівлі і тривалості користування нею;

- наявності у даному населеному пункті (місцевості) інших культових будівель та їх використання релігійними громадами відповідних віровизнань;

- інших суттєвих обставин у їх сукупності.

З вищевикладеного вбачається, що діючим законодавством чітко визначено, за яких підстав кульові споруди можуть буди передані у власність.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в суді першої та апеляційної інстанції, враховуючи вищевказані приписи, підстав для передачі у власність спірної споруди Релігійній громаді Вознесіння Господнього парафії Української православної церкви Київського патріархату с. Камянка Тельманівського району Донецької області у Донецької обласної державної адміністрації не було, оскільки приймаючи спірне розпорядження, відповідачем не було встановлено: ким була збудована ця культова споруда і хто відповідно до цього має право володіти нею.

Приймаючи спірне розпорядження, відповідач посилався на лист Тельманівської райдержадміністрації Донецької області від 24 листопада 1995 року № 1224 відповідно до якого, будівля церкви перебувала на його балансі.

Натомість, з наявного в матеріалах справи листа Тельманівської районної державної адміністрації Донецької області від 19.01.2011 року № 01/36-055 вбачається, що документи, які підтверджують знаходження культової будівлі (церкви) на балансі Тельманівської райдержадміністрації у останнього відсутні.

Також згідно з листом начальника архівного відділу Тельманівської райдержадміністрації від 14.02.2011 року № 14, спірна культова будівля, яка розташована в с. Камянка Тельманівського району Донецької області, в річних бухгалтерських звітах про виконання кошторису видатків районної ради та райдержадміністрації за 1995-1996 роки не значиться (а.с. 62, 104).

Ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції відповідачем чи третіми особами не було надано доказів, які б свідчили про перебування культової будівлі (церкви), розташованої в с. Камянка Тельманівського району Донецької області на балансі Тельманівської райдержадміністрації.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що приймаючи спірне рішення відповідач діяв в порушення вищевказаних норм законодавства та з перевищенням власних повноважень.

Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апелянта на приписи статті 366 Адміністративного кодексу УРСР 1927 року, згідно якої до введення в дію Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», тобто до 06.06.1991року, все майно церковних і релігійних громад в Україні було визнано державною власністю.

Статтею 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» визначено, що розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Щодо посилання апелянта на те, що спірне розпорядження не стосується особистих прав, свобод чи інтересів позивачки колегія суддів зазначає наступне:

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно частини 3 статті 8 Кодексу адміністративного суду України, звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до частини 1 статті 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду та віросповідання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» від 23.04. 1991 року № 987-XII завданнями цього Закону, серед інших є: гарантування права на свободу совісті громадянам України та здійснення цього права.

Частиною 1 статті 8 вищевказаного закону передбачено, що релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об'єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», громадяни України реалізують своє право на участь у місцевому самоврядуванні за належністю до відповідних територіальних громад. Будь-які обмеження права громадян України на участь у місцевому самоврядуванні залежно від їх раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, терміну проживання на відповідній території, за мовними чи іншими ознаками забороняються.

Як правильно вставлено судом першої інстанції, позивачка є уроженкою с. Камянка Тельманівського району Донецької області, мешкає в ньому, тобто є членом територіальної громади с. Камянка Тельманівського району Донецької області.

Крім цього, вона є засновником ініціативної групи релігійної православної громади Вознесіння Господнього парафії Донецької єпархії Української православної церкви с. Камянка Тельманівського району Донецької області.

З пояснень позивача в суді апеляційної інстанції, які не спростовані представниками апелянтів, найближча культова будівля, яку вона може відвідувати за своєю конфесійною приналежністю, розташована за сім кілометрів від с. Камянка, що для неї, як для людини похилого віку є дуже незручним.

Таким чином, приймаючи спірне розпорядження, шляхом передачі культової споруди у власність, відповідачем не враховано інтереси та права інших осіб, зокрема позивачки на свободу віросповідання. Обєктом судового захисту позивача є порушене право на віросповідання, шляхом відвідування храму для відправлення богослужіння.

Частиною 2 статті 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Посилання Релігійної громади Вознесіння Господнього парафії Української православної церкви Київського патріархату с. Камянка Тельманівського району Донецької області на пропуск позивачкою строку звернення до адміністративного суду без поважних причин, не може бути прийнято до уваги колегією суддів, оскільки факт того, що позивачка дізналась про підстави прийняття спірного розпорядження тільки 06 грудня 2010 року, підтверджується копією протоколу № 1 від 06.12.2010 року загальних зборів мешканців с. Камянка Тельманівського району.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про оприлюднення прийнятого у 1996 році спірного розпорядження Донецькою обласною державною адміністрацією. Представники відповідача підтвердили цей факт в суді апеляційної інстанції.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що позивачка не пропустила шестимісячний строк звернення до суду з адміністративним позовом є обґрунтованим.

Щодо посилань апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме: відсутність належним чином завіреної довіреності представника позивача при зверненні до суду з позовом, відсутність ухвали щодо колегіального розгляду справи, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки таке порушення норм процесуального права, не вплинуло на результати розгляду справи по суті.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, що в свою чергу є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційні скарги Донецької обласної державної адміністрації, Релігійної громади Вознесіння Господнього парафії Української православної церкви Київського патріархату с. Камянка Тельманівського району Донецької області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 15 лютого 2011 року по справі №2а/0570/314/2011 залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 15 лютого 2011 року по справі №2а/0570/314/2011 залишити без змін.

Вступна та резолютивна частина ухвали прийняті у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 10 травня 2011 року. Повний текст виготовлено 13 травня 2011 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України безпосередньо протягом 20 днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Т.П.Бадахова

Судді: Р.Ф.Ханова

ОСОБА_9