Справа № 2а/0570/310/2011
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2011-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Бойко М.І.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2011 року справа №2а/0570/310/2011 приміщення суду за адресою:83017, м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Казначеєва Е.Г.

суддів Яманко В.Г. , Васильєвої І.А.

при секретарі Гудкової К.І., за участю представника позивача ОСОБА_2, за довіреністю від 02.01.2011 року, представника відповідача ОСОБА_3, за довіреністю від 05.01.2011 року, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Комунального підприємства «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» та Донецького обласного центру зайнятості на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 01 березня 2011 року по адміністративній справі № 2-а/0570/310/2011 за позовом Комунального підприємства «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» до Донецького обласного центру зайнятості про скасування припису до акту перевірки додержання законодавства про зайнятість № 265 від 20.12.2010 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Комунальне підприємство «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Інспекції з контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення Донецького обласного центру зайнятості про скасування припису до акту перевірки додержання законодавства про зайнятість № 265 від 20.12.2010 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 04.02.2011 року за заявою Позивача змінено відповідача - Інспекцію з контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення Донецького обласного центру зайнятості на належного відповідача Донецький обласний центр зайнятості.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачем в період з 15.12.2010 року по 20.12.2010 року проведено планову перевірку з додержання законодавства про зайнятість населення Позивача за період з 01.08.2008 р. по 20.12.2010 р. За результатами перевірки складений акт № 265 від 20.12.2010 р. та припис до акту № 265 від 20.12.2010 р. За актом перевірки від 20.12.2010 р. встановлені наступні порушення: 1) позивач без дозволу на працевлаштування використовував працю громадянина ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_5, який у період з 27.10.2001 р. по 28.04.2010 р. не проживав на території України, що є порушенням ст. 8 Закону України «Про зайнятість населення» та Порядку видачі, продовження строку дії та анулювання дозволів на використання праці іноземців та осіб без громадянства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.04.2009 р. № 322; 2) позивачем в десятиденний строк після вивільнення не направлявся до Жовтневої міжрайонної філії Маріупольського міського центру зайнятості список про фактичне вивільнення ОСОБА_6, що є порушенням п.5 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення». За приписом від 20.12.2010 р. позивач зобовязаний за використання праці громадянина ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_5 сплатити штраф у розмірі 18440,00 грн. та за неподання до служби зайнятості списку про вивільнення ОСОБА_6 сплатити штраф у розмірі 5898,58 грн. На думку позивача припис від 20.12.2010 р. підлягає скасуванню, оскільки ОСОБА_5 з 1996 року по теперішній час постійно проживає в Україні, з часу прийняття його на роботу у лютому 1997 року жодним нормативним актом не передбачалась обовязковість отримання дозволу на працевлаштування іноземця в Україні. Припис в частині застосування штрафу за ненадання до державної служби зайнятості списку фактично вивільненого працівника ОСОБА_6 прийнятий в порушення строку, встановленого ст. 250 ГК України для його застосування.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 01 березня 2011 року позовні вимоги задоволено частково. Суд першої інстанції скасував припис до акту перевірки додержання законодавства про зайнятість № 265 від 20.12.2010 р. інспекції по контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення Донецького обласного центру зайнятості в

частині зобовязання сплати штрафу в розмірі 5898,58 грн. за порушення п. 5 ст. 20 порушенням Закону України «Про зайнятість населення» від 1 березня 1993 року № 803-ХІІ. В решті позовних вимог відмовлено.

Позивач та відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нове рішення. Обґрунтовано апеляційну скаргу тим, що вказана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Окрім того, відповідач вважає, що судом першої інстанції неповно зясовано обставини, що мають значення для справи.

Представник позивача вважає, що постанова суду першої інстанції винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу позивача обґрунтованою, апеляційну скаргу відповідача не обґрунтованою та такою що підлягає залишенню без задоволення, а постанову суду першої інстанції частковому скасуванню.

Представник відповідача вважає, що постанова суду першої інстанції винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу відповідача обґрунтованою, апеляційну скаргу позивача не обґрунтованою та такою що підлягає залишенню без задоволення, а постанову суду першої інстанції скасуванню.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, вважає, що останні не підлягають задоволенню, а постанова суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги

Судом апеляційної інстанції встановлено 20 грудня 2010 року Донецьким обласного центром зайнятості була проведена перевірка додержання Комунальним підприємством «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» законодавства про зайнятість за період з 1 липня 2008 року по 20 грудня 2010 року.

За результатами перевірки відповідачем складений акт № 265 перевірки додержання законодавства про зайнятість від 20 грудня 2010 року. За актом перевірки: 1) позивач без дозволу на працевлаштування використовував працю громадянина ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_5, який у період з 27.10.2001 р. по 28.04.2010 р. не проживав на території України, що є порушенням ст. 8 Закону України «Про зайнятість населення» та Порядку видачі, продовження строку дії та анулювання дозволів на використання праці іноземців та осіб без громадянства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.04.2009 р. № 322; 2) позивачем в десятиденний строк після вивільнення не направлявся до Жовтневої міжрайонної філії Маріупольського міського центру зайнятості список про фактичне вивільнення ОСОБА_6, що є порушенням п.5 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення».

На підставі акту перевірки відповідачем 20.12.2010 року прийнятий Припис до акту перевірки додержання законодавства про занятість №265 від 20.12.2010 року за яким приписано сплатити в місячний термін штраф за порушення ст..8 Закону України «Про зайнятість населення» від 1 березня 1993 року № 803-ХІІ в розмірі 18440 грн. та за порушення п. 5 ст. 20 порушенням Закону України «Про зайнятість населення» від 1 березня 1993 року № 803-ХІІ в розмірі 5898,58 грн.

Згідно ст. 34 Закону України "Про зайнятість населення" контроль за додержанням законодавства України про зайнятість населення здійснюється місцевими державними адміністраціями, виконавчими органами відповідних рад, відповідними державними органами, інспекціями служби зайнятості та профспілковими об'єднаннями.

Статтею 35 вказаного Закону визначено, що службові особи, винні у порушенні законодавства України про зайнятість населення, притягуються у зазначеному порядку до відповідальності.

Діяльність Інспекції по контролю за додержанням законодавства про зайнятість визначається Положенням про Інспекцію по контролю за додержанням законодавства про зайнятість, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України N 47 від 24.06.1991.

Відповідно до пп. «а» п. 6 вищеназваного Положення, Інспекція проводить перевірку додержання законодавства про зайнятість населення підприємствами, установами та організаціями усіх форм власності, фермерами та іншими роботодавцями, передусім щодо: працевлаштування громадян, які потребують соціального захисту; організації оплачуваних громадських робіт; забезпечення особливих гарантій працівників, вивільнюваних у зв'язку із змінами в організації

виробництва і праці, в тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ і організацій, скороченням чисельності або штату працівників; подання державній службі зайнятості інформації про наявність вільних робочих місць (вакантних посад), про всіх прийнятих працівників, про наступне вивільнення працівників та фактично вивільнених працівників.

Крім того, відповідно до пп. «б»п.6 Положення Інспекція забезпечує правильність і своєчасність застосування економічних санкцій за порушення законодавства про зайнятість населення підприємствами, установами і організаціями.

Згідно пп. "а", "б", "г" п. 8 Положення, Інспекція по контролю за додержанням законодавства по зайнятість має наступні права: безперешкодно відвідувати підприємства, установи та організації усіх форм власності з метою контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення; безперешкодно відвідувати підприємства, установи та організації усіх форм власності з метою контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення; ознайомлюватися з документами та одержувати від підприємств, установ та організацій копії наказів, розпоряджень, протоколів, дані обліку і звітності та інформацію з питань додержання законодавства про зайнятість населення, інші документи і відомості, необхідні для виконання інспекцією своїх завдань; давати власнику (керівнику) підприємства, установи та організації або уповноваженому ним органу та іншим роботодавцям у разі виявлення порушень законодавства про зайнятість населення приписи про їх усунення.

Статтею 18 Закону України "Про зайнятість населення" встановлено, що для реалізації державної політики зайнятості населення, професійної орієнтації, підготовки і перепідготовки, працевлаштування та соціальної підтримки тимчасово не працюючих громадян у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, створюється державна служба зайнятості, діяльність якої здійснюється під керівництвом Міністерства праці та соціальної політики України, місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування. Державна служба зайнятості складається з: Державного центру зайнятості Міністерства праці та соціальної політики України, центру зайнятості Автономної Республіки Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських, районних, міськрайонних, міських і районних у містах центрів зайнятості, центрів організації професійного навчання незайнятого населення і центрів професійної орієнтації населення, інспекцій по контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення. Регулювання правового становища державних службовців, які працюють у зазначених підрозділах державної служби зайнятості, здійснюється відповідно до Закону України "Про державну службу". До складу державної служби зайнятості входять також навчальні заклади професійної підготовки незайнятого населення, інформаційно-обчислювальні центри, територіальні та спеціалізовані бюро зайнятості, центри реабілітації населення, підприємства, установи і організації, підпорядковані службі зайнятості. Послуги, пов'язані із забезпеченням зайнятості населення, надаються державною службою безплатно. Діяльність державної служби зайнятості фінансується за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, передбачених на ці цілі.

Приписи підлягають обов'язковому виконанню з повідомленням у місячний строк інспекції про вжиті заходи.

Таким чином, відповідач був уповноважений видавати спірний припис.

Стосовно порушення позивачем вимог ст..8 Закону України «Про зайнятість населення» від 1 березня 1993 року № 803-ХІІ колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 8 даного Закону №803 роботодавці мають право на використання праці іноземців та осіб без громадянства на умовах трудового договору лише за наявності виданого роботодавцю державною службою зайнятості дозволу на використання праці іноземців та осіб без громадянства, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Порядок видачі, продовження терміну дії та анулювання дозволів на використання праці іноземців та осіб без громадянства визначається Кабінетом Міністрів України. У разі використання роботодавцем праці іноземців або осіб без громадянства на умовах трудового договору без дозволу на використання праці іноземців та осіб без громадянства державна служба зайнятості стягує з роботодавця штраф за кожну таку особу у двадцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом.

Порядок накладення штрафу визначається центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики. У разі несплати (або відмови від сплати) протягом місяця у добровільному порядку зазначеного штрафу його стягнення провадиться в установленому законом порядку. Кошти від стягнутих штрафів спрямовуються до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Апеляційним судом встановлено, що громадянин ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_5 працював на підприємстві позивача без дозволу на працевлаштування з 25 лютого 1997 року по теперішній час, що не заперечується відповідачем та позивачем.

Відповідно до копії паспорта громадянина ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_5, виданого 25.06.2009 р., копії трудової книжки, яка належить ОСОБА_5, відповідно з якою з 25.02.1997 р. він прийнятий кондуктором до КП «МТТУ».

Відповідно до довідки, за якою громадянин РФ ОСОБА_5 з 16.10.1996 р. проживає в Україні, посвідка на постійне проживання від 29.04.2010 р. з відміткою що місце проживання за реєстровано за адресою пр.. БудівельниківАДРЕСА_1.

Відповідно до довідки відділу СГІРФО Жовтневого РВ Маріупольского МУГУМВС України в Донецькій області, ОСОБА_5 був зареєстрований у м. Маріуполі з 16.10.1996 р. по 26.10.2001 р. та з 06.08.2010 р. по теперішній час.

Вищезазначені факти підтверджують тільки факт проживання зазначеного громадянина на території України але саме факт проживання не надає права роботодавцю використовувати працю іноземних громадян без дозволу на працевлаштування, як це передбачено ст..8 Закону України №803. Зазначена норма закону передбачає можливість використання праці іноземних громадян без дозволу на працевлаштування при умові постійного мешкання на території України тільки якщо це передбачено міжнародними угодами України, проте на час розгляду справи вказані договори відсутні, доказів їх наявності позивачем не надано.

Виходячи із загальних засад права, штрафні санкції застосовуються відповідно до нормативно-правового акту, чинного на момент застосування штрафу.

Відповідно до Тимчасового положення про умови і порядок оформлення іноземним громадянином дозволів на працевлаштування в Україні, яке зареєстроване в Міністерстві юстиції України 09.07.1993р. за №85, зазначено, що підприємства можуть використовувати працю іноземних громадян лише за наявністю у них дозволів на працевлаштування.

Враховуючи викладене посилання позивача на відсутність законодавчого регулювання зазначеного питання є помилковим.

Частина 2 статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що позивачем доказів на яких ґрунтуються зазначені позовні вимоги не надано.

З огляду на викладене колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про скасування припису до акту перевірки додержання законодавства про зайнятість №265 від 20.12.2010 р. в частині зобовязання сплатити штраф у двадцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати за одного іноземного громадянина в розмірі 18440,00 грн. за порушення ст..8 Закону України «Про зайнятість населення» від 1 березня 1993 року № 803-ХІІ.

Щодо позовних вимог про скасування припису до акту перевірки додержання законодавства про зайнятість №265 від 20.12.2010 р. в частині зобовязання сплатити штраф у розмірі 5898,58 грн. за порушення вимог п.5 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення», а саме за неподання до служби зайнятості списку про фактичне вивільнення ОСОБА_6 колегія суддів зазначає наступне.

ОСОБА_6 працював контролером пасажирського транспорту позивача з 05.11.2007 р. по 24.07.2009 року за сумісництвом. 24.07.2009 року був звільнений на підставі ст. 40 КЗпП України в звязку з скороченням штату.

Актом перевірки від 20.12.2010 року встановлено, що позивачем у десятиденний строк після вивільнення не наданий до державної служби зайнятості звіт про фактичне вивільнення ОСОБА_6, проте звіт про заплановане вивільнення працівників станом на 22.05.2009 р., в тому числі ОСОБА_6, до служби зайнятості надавався.

Відповідно до ч. 1 п. 5 ст. 20 Закону України "Про зайнятість населення" при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організації, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації, незалежно від форм власності, повідомляють про це не пізніш як за два місяці у письмовій формі державну службу зайнятості, вказуючи підстави і строки вивільнення, найменування професій, спеціальностей, кваліфікації, розмір оплати праці, а в десятиденний строк після вивільнення направляють списки фактично вивільнених працівників.

У разі неподання або порушення строків подання цих даних стягується штраф у розмірі заробітної плати за кожного вивільненого працівника. Пунктом 6 статті 20 Закону України "Про зайнятість населення" встановлено порядок стягнення та розміри штрафів за невиконання вимог цієї статті з підприємств, установ і організацій встановлюється законодавством України.

Відповідно до ст. 2 ГК України учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділенні господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Згідно ч. 1 ст. 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Відповідно до ст. 7 ГК України відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Законом України "Про зайнятість населення" визначено правові, економічні та організаційні основи зайнятості населення України і його захисту від безробіття, а також соціальні гарантії з боку держави в реалізації громадянами права на працю.

Згідно до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 238 ГК України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Адміністративно-господарський штраф є одним із видів адміністративно-господарської санкції, передбаченої ст. 239 ГК України.

Таким чином, встановлений ст. 20 Закону України "Про зайнятість населення" штраф за своєю правовою природою є адміністративно-господарською санкцією, оскільки він встановлений законом, застосовується уповноваженим державним органом до суб'єктів господарювання, за порушення ними правил здійснення господарської діяльності, встановленими законодавчими актами.

Задовольняючи позовні вимоги про скасування припису до акту перевірки додержання законодавства про зайнятість №265 від 20.12.2010 р. в частині зобовязання сплатити штраф у розмірі 5898,58 грн. за порушення вимог п.5 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення», а

саме за неподання до служби зайнятості списку про фактичне вивільнення ОСОБА_6, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що Комунальне підприємство «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» є суб'єктом господарювання і порушення ч. 1 п. 5 ст. 20 Закону України "Про зайнятість населення" ним вчинено в процесі здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ст. 250 ГК України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 250 ГК України встановлено строки застосування адміністративно-господарських санкцій, а не порядок їх застосування.

Враховуючи те, що штраф, встановлений ст. 20 Закону України "Про зайнятість населення" за своєю природою є адміністративно-господарською санкцією і пропущено строк, встановлений ст. 250 ГК України для його застосування, то суди обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в цій частині.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення постановлене у відповідності із вимогами норм матеріального та процесуального права, порушень зазначених норм при розгляді справи судами допущено не було.

З врахуванням викладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що постанова суду першої інстанції прийнята відповідно до вимог матеріального та процесуального права, тому залишається без змін, а апеляційні скарги - без задоволення з викладених в даній ухвалі підстав.

Керуючись статтями 24, 69, 71, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги Комунального підприємства «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» та Донецького обласного центру зайнятості на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 01 березня 2011 року по адміністративній справі № 2-а/0570/310/2011 залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 01 березня 2011 року по адміністративній справі № 2-а/0570/310/2011 за позовом Комунального підприємства «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» до Донецького обласного центру зайнятості про скасування припису до акту перевірки додержання законодавства про зайнятість № 265 від 20.12.2010 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції Вищого адміністративного суду України, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя: Е.Г.Казначеєв

Судді: В.Г.Яманко

ОСОБА_7