Справа № 344/19919/14-а,2-а/344/11/16
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2016-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2016 р. Справа № 876/5881/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого Шинкар Т.І.,

суддів Глушка І.В.,

ОСОБА_1,

секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 липня 2016 року про передачу справи №344/19919/14-а за позовом ОСОБА_2 до ДТГО «Львівська залізниця» в особі Івано-Франківської дистанції водопостачання, ОСОБА_3 селищної ради про скасування рішення, зобовязання вчинити дії, стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

18.12.2014р. ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ДТГО «Львівська залізниця» в особі Івано-Франківської дистанції водопостачання, ОСОБА_3 селищної ради, просив визнати рішення ОСОБА_3 селищної ради V-демократичного скликання (двадцять перша сесія) №1235-21/2009 від 17.07.2009р. «Про внесення змін до рішення селищної ради від 19.03.2009р. №1120-19/2009 «Про затвердження тарифів на послуги водопостачання та водовідведення ДТГО «Львівська залізниця» нечинними та скасувати в частині встановлення тарифів; зобовязати Івано-Франківську дистанцію водопостачання ДТГО «Львівська залізниця» звернутись у встановленому законом порядку до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг з метою встановлення тарифів на водопостачання та водовідведення; стягнути з Івано-Франківської дистанції водопостачання ДТГО «Львівська залізниця» переплату позивача за послуги з водопостачання та водовідведення за період з 17.07.2009р. по даний час.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20.07.2016р. справу передано до Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20.07.2016р. скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що на момент відкриття провадження у справі (18.12.2014р.) суддею було встановлено правильність визначення підсудності та відкрито провадження у справі. Питання про підсудність справи Івано-Франківському міському суду було вирішено судовою ухвалою, що набрала законної сили та має преюдиційне значення. Подана інформація до суду першої інстанції при поданні позову була достатня для того, щоб суд прийшов до обґрунтованого висновку про підсудність справи. Оскаржуване рішення винесене за клопотанням ВП «Івано-Франківська дистанція водопостачання ДТГО «Львівська залізниця», у звязку з чим вбачається, що оскаржуване рішення винесено відокремленим підрозділом ДТГО «Львівська залізниця», який наділений власними повноваженнями на винесення клопотань, зокрема про підвищення тарифів. У звязку з цим вважає, що позов подано з додержанням вимог територіальної підсудності, а винесена ухвала від 20.07.2016р. є незаконною.

Апелянт подав телеграму про розгляд справи без його участі. Відповідачі, явку повноважних представників в судове засідання не забезпечили, хоча належним чином повідомленні про місце та час розгляду справи, що відповідно до ч.4 ст.196 КАС України не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, доводи апеляційної скарги та поданих письмових заперечень, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з огляду на наступне.

Приймаючи ухвалу про передачу справи до Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області суд першої інстанції виходив з того, що місцезнаходження ОСОБА_3 селищної ради - смт. Делятин Надвірнянського району Івано-Франківської області, місцезнаходження іншого відповідача ДГТО «Львівська залізниця» - м. Львів. Однак позивач зазначив відповідачем підрозділ ДГТО «Львівська залізниця», який не є юридичною особою, не має самостійної процесуальної правосуб`єктності. При цьому в КАС України не передбачено можливості пред`явлення позову за місцем знаходження підрозділу, що не є юридичною особою. Вказане також виключає можливість розгляду даного спору Івано-Франківським міським судом.

Даючи оцінку законності та обґрунтованості ухвалі суду першої інстанції суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ч.4 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом.

Згідно з п.1 ч.2 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності

Відповідно до п.1 ч.1 ст.18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи (частина 3 статті 140 Конституції України).

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з ч.1 ст.19 КАС України адміністративні справи вирішуються адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, основними критеріями визначення територіальної підсудності адміністративної справи є місцезнаходження відповідача та відсутність у КАС України норми, яка б по-іншому визначала територіальну підсудність даної категорії адміністративних справ.

Особливості територіальної підсудності адміністративних справи визначено ч.2-4 ст.19 КАС України, зокрема, адміністративні справи з приводу оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об'єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача, або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Якщо така особа не має місця проживання (перебування, знаходження) в Україні, тоді справу вирішує адміністративний суд за місцезнаходженням відповідача.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем оскаржується Рішення ОСОБА_3 селищної ради V-демократичного скликання (двадцять перша сесія) №1235-21/2009 від 17.07.2009р. «Про внесення змін до рішення селищної ради від 19.03.2009р. №1120-19/2009 «Про затвердження тарифів на послуги водопостачання та водовідведення ДТГО «Львівська залізниця».

Оскаржуване Рішення №1235-21/2009 від 17.07.2009р. винесено ОСОБА_3 селищною радою як суб'єктом владних повноважень в розумінні п.7 ч.1 ст.3 КАС України, має нормативний характер (має локальний характер, розраховане на широке коло осіб та застосовуються неодноразово), не є правовим актом індивідуальної дії та не прийнято стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об'єднань), що унеможливлює застосування ч.2 ст.19 КАС України, винятків щодо територіальної підсудності даної категорії адміністративних справ нормами КАС України не передбачено.

Водночас, суд апеляційної інстанції зауважує, що ДТГО «Львівська залізниця» в особі Івано-Франківської дистанції водопостачання у спірних правовідносинах не є субєктом владних повноважень, не здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, а лише виступала субєктом звернення до ОСОБА_3 селищної ради з клопотанням щодо внесення змін в рішенні селищної ради від 19.03.2009р. №112-19/2009 «Про затвердження тарифів на послуги водопостачання та водовідведення ДТГО «Львівська залізниця».

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до наявного в матеріалах справи Статуту ДТГО «Львівська залізниця», затвердженого Наказом Міністерства транспорту та звязку України від 03.05.2006р. №413, Довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України Серії АА №719546, ОСОБА_1 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, Положення про відокремлений підрозділ «Івано-Франківська дистанції водопостачання» ДТГО «Львівська залізниця», Довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України Серії АА №862591 (а.с.14а-25), вбачається, що ні ДТГО «Львівська залізниця», ні її відокремлений підрозділ Івано-Франківська дистанції водопостачання не є суб'єктами владних повноважень в розумінні п.7 ч.1 ст.3 КАС України. В свою чергу, Дистанція є відокремленим підрозділом ДТГО «Львівська залізниця» без права юридичної особи, тобто як вірно встановлено судом першої інстанції, не має самостійної процесуальної правосуб`єктності.

Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що враховуючи місцезнаходження відповідача ОСОБА_3 селищної ради смт.Делятин Надвірнянського району Івано-Франківської області, правової природи оскаржуваного позивачем рішення ОСОБА_3 сільської ради, яке не є актом індивідуальної дії, керуючись ч.1 ст.19 КАС України, дана справа територіально підсудна Надвірнянському районному суду Івано-Франківської області.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.22 КАС України суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо відкрито провадження у справі, яка предметно підсудна іншому суду.

Відповідно до роз'яснень Вищого адміністративного суду України, викладених у пункті 6 Постанови від 6 березня 2008 року за № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ», у разі відкриття провадження в адміністративній справі без дотримання правил предметної підсудності суд повинен передати справу на розгляд адміністративного суду, якому вона підсудна, незалежно від того, на якій стадії розгляду справи виявлено порушення правил цієї підсудності, оскільки суд, який відкрив провадження у справі з таким порушенням, не є компетентним у її розгляді.

Оскільки компетентним судом при вирішенні вимоги про визнання рішення в частині нечиниим є Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області як адміністративний суд, а тому такий суд вправі вирішити питання по субєктному складу у заявленому позові та юрисдикційності Надвірнянського районного суду як адміністративного щодо вирішення вимог про зобовязання Івано-Франківську дистанцію водопостачання ДТГО «Львівська залізниця», яке не є субєктом владних повноважень, звернутись у встановленому законом порядку до Національної комісії з метою встановлення тарифів на водопостачання та водовідведення та стягнення з Івано-Франківської дистанції водопостачання ДТГО «Львівська залізниця» переплату позивача за послуги з водопостачання та водовідведення за період з 17.07.2009р. по даний час.

Слід зауважити, що згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні Європейського Суду від 20.07.2006р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)».

Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про передачу справи до компетентного суду, дотримався норм процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 199, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 липня 2016 року про передачу справи №344/19919/14-а без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді: І.В. Глушко

ОСОБА_1

Повний текст Ухвали складено 01.09.2016р.