Справа № 2а-1347/10/1206
Суддя: Дяченко С.П.
Дата ухвалення: 2011-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Мігунова Л.С.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2011 року справа №2а-1347/10/1206

приміщення суду за адресою: 83017, м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Дяченко С.П.

суддів Сіваченка І.В. , Шишова О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Брянка Луганської області на постанову Брянківського міського суду Луганської області від 21 грудня 2010 року у справі № 2а-1347/10/1206 за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Брянка Луганської області про визнання незаконною бездіяльності субєкта владних повноважень, зобовязання призначити та сплатити підвищення до пенсії

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Брянка Луганської області визнання незаконною бездіяльності субєкта владних повноважень, зобовязання призначити та сплатити підвищення до пенсії.

Постановою Брянківського міського суду Луганської області від 21.12.2010 року у справі № 2а-1347/10/1206 позовні вимоги позивача задоволено частково, а саме:

визнано неправомірною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Брянка Луганської області щодо невиплати підвищення до пенсії ОСОБА_2 як дитині війни з 09.07.2007 року до 31.12.2007 року та з 22.05.2008 року.

зобовязано Управління Пенсійного фонду України в м. Брянка Луганської області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_2 підвищення до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, як дитині війни, з урахуванням вже здійснених виплат, з 09.07.2007 року до 31.12.2007 року, та з 22.05.2008 року, виходячи з того, що розмір мінімальної пенсії за віком складає не менш розміру прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, встановленого законом в місяці, за який нараховується вищевказане підвищення до пенсії

Відповідач з постановою суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не враховані положення ст. 7 Закону України Про соціальний захист дітей війни, згідно яких - фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а не бюджету Пенсійного фонду України. Апелянт посилаючись на ст. 72 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхуваннявказує, що кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України. Просив скасувати постанову суду першої інстанції, у задоволенні позовних вимог - відмовити.

Частиною 8 ст. 1832 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що апеляційні скарги у справах, передбачених пунктами 1, 2 частини першої цієї статті, розглядаються апеляційними судами в порядку письмового провадження.

Судове рішення першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Правовий статус дітей війни, що визначає основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки, встановлює Закон України Про соціальний захист дітей війни від 18 листопада 2004 року № 2195-I ( надалі Закон № 2195-IV).

Відповідно до Закону № 2195-IV до дітей війни віднесені особи, які є громадянами України та яким на час закінчення Другої світової війни (2 вересня 1945 року) було менше 18 років.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 належить до соціальної групи діти війни, це підтверджується посвідченням у матеріалах справи та користується правами і пільгами, встановленими Законом № 2195-IV.

Відповідно до ст. 6 Закону № 2195-IV, який набрав чинності з 01.01.2006 року, дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Водночас ст. 7 цього закону передбачено, що фінансове забезпечення соціальних гарантій, передбачених зазначеним законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Законом України Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів Українивід 28.12.2007 р. внесено зміни до Закону України Про соціальний захист дітей війни, зокрема статтею 6 вказаного Закону після внесення змін передбачалось, що дітям війни до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни.

Однак, рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008 року положення пункту 28 розділу II Внесення змін до деяких законодавчих актів УкраїниЗакону України Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів Українивід 28.12.2007р. щодо внесення змін до Закону України Про соціальний захист дітей війнивизнані такими, що не відповідають Конституції України.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

У випадку визнання неконституційними правових актів, якими внесено зміни до діючих правових актів, прийняття окремого рішення щодо відновлення дії відповідних норм у попередній редакції чинним законодавством не вимагається.

Відповідно до положень ст. 28 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 25, а у жінок - 20 років страхового стажу встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Законом України Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плативід 20 жовтня 2009 року за № 1646, встановлений прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 листопада 2009 року - 573 гривень, з 1 січня 2010 року - 695 гривень, з 1 квітня - 706 гривень.

Статтею 52 Закону України Про державний бюджет України на 2010 рік№ 2154 від 27 квітня 2010 р., встановлено прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 695 гривень, з 1 квітня - 706 гривень, з 1 липня - 709 гривень, з 1 жовтня - 723 гривень, з 1 грудня - 734 гривень.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог з 09.07.2007 року до 31.12.2007 року, та з 22.05.2008 року., що відповідає положенням ст. 6 Закону № 2195-IV в редакції, яка є чинною на даний час, адже попередні зміни, як було зазначено вище, визнані неконституційними, тому застосовується саме та редакція, яка була до внесення відповідних змін.

Аналізуючи вимоги позивача, колегія суддів зазначає наступне :

Відповідно до частини першої статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною другою цієї статті визначено, що для звернення за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людинисуди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду , як джерело права.

Так, в пункті 22 свого рішення від 28.03. 2006 року в справі Мельник проти УкраїниЄвропейський Суд з прав людини зазначив, що право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. В пунктах 23, 26 і 28 цього рішення Суд підкреслив, що оскільки питання стосується принципу юридичної визначеності, це піднімає не лише проблему трактування правових норм у звичайному сенсі, а також і проблему недоцільного формулювання процесуальних вимог, яке може перешкоджати розгляду позову щодо суті, тим самим спричиняючи порушення права на ефективний судовий захист, тому необхідно дослідити, чи можна вважати перебіг строку прогнозованим з точки зору заявниці. За відсутності будь-яких перехідних чи таких, що мають зворотну силу, вимог у змінених положеннях заявник міг обґрунтовано очікувати, що новий кінцевий строк буде перенесений.

Суд дотримується думки, що застосування зворотного в часі цивільного процесуального законодавства порушуватиме принцип юридичної визначеності і буде несумісним з нормами закону, якщо він позбавляє особу доступу до засобів правового захисту, які мали б бути ефективними згідно положень п. 1 статті 35 Конвенції.

До прийняття Конституційним судом України рішення від 09.09.2010 року № 19-рп/2010 розгляд справ тієї категорії, в якій звернувся позивач з позовом в цій справі, відбувався за правилами Цивільного процесуального Кодексу України, де строк позовної давнини визначений в три роки. Враховуючи наявність змін в законодавстві щодо строку звернення до суду, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, слід вважати, що позивачем не пропущений строк звернення до суду в цій адміністративній справі, оскільки позивачем позов подано в межах шестимісячного строку після зміни строку звернення до суду в цій категорії справ, яка відбулась в звязку з рішенням Конституційного суду України від 09.09. 2010 року № 19-рп/2010.

Як вбачається з матеріалів справи , позивач звернувся до суду з зазначеним позивом 25.11.2010 року , тобто , позивачем пропущено трирічний строк звернення до адміністративного суду з цим позовом. Колегія суддів вважає , що слід змінити початкову дату здійснення нарахування та виплатити недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги.

Тому вимоги позивача за період з 09.07.2007 року по 25.11.2007 року підлягають залишенню без розгляду, а постанова суду першої інстанції в цій частині позовних вимог - скасуванню. В решті судове рішення має бути залишено без змін.

Керуючись статтями 1832 , 184,195, 197, 198, 201, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Брянка Луганської області задовольнити частково.

Постанову Брянківського міського суду Луганської області від 21 грудня 2010 року у справі № 2а-1347/10/1206 за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Брянка Луганської області в частині зобовязання призначити та сплатити підвищення до пенсії ОСОБА_2 з 09.07.2007 року по 25.11.2007 року , скасувати ; в цій частині позов ОСОБА_2 залишити без розгляду.

В решті постанову Брянківського міського суду Луганської області від 21 грудня 2010 року у справі № 2а-1347/10/1206 зокрема, в частині задоволення позовних вимог з 26.11. 2007 року по 31.12.2007 року та за період з 22.05.2008 року, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту постановлення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: С.П. Дяченко

Судді: І.В. Сіваченко

ОСОБА_3