Справа № 2а-1717/12/2770
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2016-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2016 року м. Київ К/800/53273/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
ГоловуючогоНечитайла О.М.
СуддівПилипчук Н.Г.
Цвіркуна Ю.І.
розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Гагарінському районі Головного управління Міндоходів у м. Севастополі

на постанову Окружного адміністративного суду м. Севастополя від 17 липня 2013 року

та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2013 року

у справі №2а-1717/12/2770

за позовом Публічного акціонерного товариства «Севастопольське управління дорожнього будівництва»

до Державної податкової інспекції у Гагарінському районі Головного управління Міндоходів у м. Севастополі

про визнання протиправним та скасування наказу та податкового повідомлення-рішення, визнання дій протиправними,

ВСТАНОВИВ :

Публічне акціонерне товариство «Севастопольське управління дорожнього будівництва» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Гагарінському районі Головного управління Міндоходів у м. Севастополі (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу та податкового повідомлення-рішення, визнання дій протиправними.

Окружний адміністративний суд м. Севастополя постановою від 17 липня 2013 року, залишеною без змін ухвалою від 01 жовтня 2013 року, адміністративний позов задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував податкові повідомлення 19 липня 2012 року № та №. В іншій частині позовних вимог - відмовив.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просив їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.

Позивач письмові заперечення на касаційну скаргу відповідача на адресу суду касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили такі фактичні обставини справи.

Уповноважена особа контролюючого органу на підставі підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, постанови старшого слідчого з ОВС ГСУ ДПС України підполковника податкової міліції Осипчука С.В. від 15 травня 2012 року «Про призначення документальної позапланової виїзної перевірки» у рамках кримінальної справи №69-0146, провела документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань фінансово-господарських взаємовідносин з БВП «Строитель-плюс», ПП «Візит Торг», ПП «Базис Торг», ПП «Укрторгпартнес», КП «Альянс», ПП «Пан Буд», ПП «Мастер Торг» за період з 01 січня 2009 року по 31 березня 2012 року, про що склала акт від 07 липня 2012 року №548/22-108/03450614, яким встановила порушення позивачем вимог підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», пунктів 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, у результаті чого позивачем занижено ПДВ у розмірі 6 929 355,41 грн.; підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України, у результаті чого занижено податок на прибуток у розмірі 8 615 178,46 грн.

За результатами перевірки, контролюючий орган прийняв податкові повідомлення-рішення від 19 липня 2012 року №, яким збільшив позивачу суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на 9 517 516,61 грн., з яких основний платіж - 8 520 999,66 грн., штрафні (фінансові) санкції - 1 996 516,95 грн. та №, яким збільшив суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 8 307 262,00 грн., з яких основний платіж - 6 656 848,20 грн., штрафні (фінансові) санкції - 1 650 413,97 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Фактичною підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень слугував висновок податкового органу про безпідставне включення позивачем до складу валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість вартість товарів (робіт, послуг), отриманих від БВП «Строитель-плюс», ПП «Візит Торг», ПП «Базис Торг», ПП «Укрторгпартнес», КП «Альянс», ПП «Пан Буд», ПП «Мастер Торг» за нікчемними правочинами.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги у частині визнання протиправними та скасування спірних податкових повідомлень-рішень, виходили з відсутності порушень у діях позивача вимог податкового законодавства при формуванні складу валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість по господарським операціям з придбання товарів (робіт, послуг) у зазначених контрагентів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у перевіряємий період уклав з БВП «Строитель-Плюс» ряд договорів підряду на виконання робіт та надання послуг (оренда майна) на об'єкті «Реконструкція автомобільної дороги «Севастополь-Балаклава» км 4+500 - 6+700», а саме: від 01 червня 2009 року №716 на суму 552 876, 00 грн. з ПДВ, від 01 вересня 2009 року №1186 на суму 2 950 059,60 грн., від 01 листопада 2009 року №2530 на суму 487,23360 тис. грн. з ПДВ, від 01 грудня 2009 року №2529 на суму 1033,11120 тис. грн. з ПДВ, від 01 серпня 2010 року №1599, від 01 серпня 2010 року №962, від 03 червня 2011 року №1208, від 14 червня 2011 року №1209 у розмірі 75 600,00 грн., від14 червня 211 рок №1210 у розмірі 120 000,00 грн., від 15 червня 2011 року №1211у розмірі 66 000,00 грн., від 16 червня 2011 року №1212, від 15 червня 2011 року №1213 у розмірі 350 000,00 грн., від 24 червня 2011 року №1214 у розмірі 350 000,00 грн., від 24 червня 2011 року№1215 у розмірі 250 000,00 грн.

Крім того, у спірний період, позивач мав господарські відносини з ПП «Мастер Торг» на підставі договору від 01 червня 2010 року №49 та ПП «Пан Буд» на підставі договору від 01 листопада 2011 року №250.

Фактичне виконання вказаних господарських відносин підтверджується наявними у матеріалах справи копіями рахунків-фактур, видаткових накладних, актів приймання - здачі виконаних робіт, актів виконаних робіт за формою КБ-2В, довідок про вартість виконаних робіт за формою КБ-3, товарно-транспортних накладних, виписок банку про рух грошових коштів на рахунку позивача.

Транспортування придбаного товару здійснювалось ТОВ «Мокрянский камяний кар'єр №3», ОАО «Новополтавский кар'єр» залізничним транспортом, про що свідчать накладні на маршрут або групу вагонів на перевезення вказаних ТМЦ залізничним транспортом та паспорти на вантаж.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що фінансово-господарські операції з вказаними контрагентами призвели до змін у майновому та фінансовому стані позивача, про що свідчать наявні у матеріалах справи копії регістрів бухгалтерського обліку, матеріальні звіти за 2010 та 2011 роки по складу 201 «Сировина та матеріали».

З огляду на те, що спірні правовідносини щодо формування позивачем валових витрат та податкового кредиту виникли у період 2009 та 2011 років, застосуванню підлягають як норми Податкового кодексу України, так і норми Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та Закону України «Про податок на додану вартість».

Так, відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 вказаного Закону встановлено, що до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно із нормою абзацу 4 підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Встановлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому Законі не дозволяється (пункту 5.10 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»)

Аналогічні правові норми містять пункт 138.2 статті 138 та підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України.

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 цього ж Закону визначено, що первинний документ як документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, виходячи з вказаних норм податкового законодавства, до складу валових витрат включаються будь-які витрати, які пов'язані з господарською діяльністю платника податку та підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами.

З матеріалів справи вбачається, що позивач сформував валові витрати на підставі належним чином оформлених первинних бухгалтерських документів, отриманих від вказаних контрагентів, та у зв'язку з оплатою вартості придбаних товарів (робіт, послуг), що відповідає наведеним вимогам законодавства.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

За змістом положень підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 вказаної статті не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпункту 7.2.6 цього пункту).

Отже, достатніми підставами для виникнення у платника податку права на податковий кредит є наявність податкових накладних, виданих йому підприємствами-контрагентами, оформлених з дотриманням вимог чинного законодавства, встановлення судом реальності та товарності господарських операцій, що також узгоджується з приписами підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України.

Підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток чи комерційних чеків, або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Аналогічні норми закріплені пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України.

Судами попередніх інстанцій обґрунтовано встановлено, що позивачем податковий кредит сформований у відповідності з зазначеними положеннями Закону України «Про податок на додану вартість» та Податкового кодексу України, підтверджено відповідними податковими накладними, що виписані контрагентами зареєстрованими платниками податку на додану вартість.

Натомість, відповідачем не наведено жодних доводів та не надано будь-яких доказів, які б могли свідчити про недобросовісність позивача як платника податків або про наявність обставин, що виключають обґрунтованість включення позивачем до складу податкового кредиту спірної суми податку по господарським операціям із зазначеними контрагентами.

Крім того, укладені договори не визнані у встановленому законом порядку недійсними, інших відомостей, які б свідчили, зокрема, про необґрунтоване завищення позивачем суми витрат та податкового кредиту, відповідачем до суду не надано, а судами попередніх інстанцій таких обставин не встановлено.

Водночас, доводи податкового органу щодо відсутності між позивачем та контрагентами реальності здійснення господарських операцій ґрунтуються на підставі протоколів допиту працівників позивача у рамках кримінальної справи №69-0146 та вироку Київського районного суду м. Сімферополя від 10 квітня 2013 року у відношенні засновника БВП «Строитель плюс» та КП «Альянс» ОСОБА_5

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що лише встановлення у ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісним постачальником з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями контрагента може слугувати підставою для висновку про неправомірне формування ним витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість.

У даному випадку, судами попередніх інстанції встановлено реальність здійснення самих господарських операцій між позивачем та контрагентами, виходячи з того, що в матеріалах справи наявні первинні документи бухгалтерського та податкового обліку, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та вказаними контрагентами, складені за результатами проведених операцій з дотриманням вимог законодавства і містять у собі відомості щодо змісту та обсягу проведених операцій, які узгоджуються між собою. Фактичні обставини об'єктивно засвідчують правомірність віднесення відповідних сум до складу валових витрат та податкового кредиту відповідно до первинних бухгалтерських документів та податкових накладних, які виписані на виконання умов викладених вище договірних відносин.

Також, колегія суддів зазначає, що позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за порушення контрагентом правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни. У разі якщо контрагентом були допущені порушення норм податкового чи норм іншого законодавства то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Крім того, задовольняючи адміністративний позов, суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою той факт, що перевірка позивача була призначена відповідно до закону про оперативно-розшукову діяльність, за відсутності судового рішення у справі, у рамках якої призначена така перевірка, що свідчить про відсутність правових підстав для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень виходячи з наступного.

Відповідно до підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України документальна позапланова виїзна перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких обставин, зокрема, якщо отримано постанову суду (ухвалу суду) про призначення перевірки або постанову органу дізнання, слідчого, прокурора, винесену ними відповідно до закону у кримінальних справах, що перебувають у їх провадженні.

Пунктом 78.4 статті 78 Податкового кодексу України встановлено, що про проведення документальної позапланової перевірки керівник органу державної податкової служби приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, постанови старшого слідчого з ОВС ГСУ ДПС України підполковника податкової міліції Осипчука С.В. від 15 травня 2012 року «Про призначення документальної позапланової виїзної перевірки» в рамках кримінальної справи №69-0146, контролюючий орган видав наказ від 05 червня 2012 року №418 «Про проведення позапланової виїзної перевірки позивача та видав направлення від 14 червня 2012 року №294/01-080 на проведення перевірки.

У відповідності до пункту 86.9 статті 86 Податкового кодексу України у разі, якщо грошове зобов'язання розраховується органом державної податкової служби за результатами перевірки, призначеної відповідно до кримінально-процесуального закону або закону про оперативно-розшукову діяльність, податкове повідомлення-рішення за результатами такої перевірки не приймається до дня набрання законної сили відповідним рішенням суду. Матеріали перевірки разом з висновками органу державної податкової служби передаються правоохоронному органу, що призначив перевірку. Статус таких матеріалів перевірки та висновків органу державної податкової служби визначається кримінально-процесуальним законом або законом про оперативно-розшукову діяльність.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, постанова, на підставі якої було призначено перевірку, була винесена у рамках кримінальної справи №69-0146 порушеної на підставі частини 2 статті 28, частини 2 статті 205, частини 5 статті 27, частини 3 статті 212 Кримінального кодексу України.

Враховуючи, що перевірка позивача була призначена відповідно до закону про оперативно-розшукову діяльність та за відсутності на момент прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, відповідного судового рішення, прийнятого у порядку кримінально-процесуального судочинства, у відповідача були відсутні правові підстави для визначення грошових зобов'язань платнику податків за результатами проведення такої перевірки.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

За встановлених обставин, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та скасування спірних податкових повідомлень-рішень.

Мотивація та докази, наведені у касаційній скарзі, не дають адміністративному суду касаційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію судів попередніх інстанцій.

На підставі викладено, керуючись статтями 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну Державної податкової інспекції у Гагарінському районі Головного управління Міндоходів у м. Севастополі залишити без задоволення.

2. Постанову Окружного адміністративного суду м. Севастополя від 17 липня 2013 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2013 року у справі №2а-1717/12/2770 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Пилипчук Н.Г.
Цвіркун Ю.І.