Справа № 813/867/16
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2016-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2016 р. Справа № 876/3848/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Святецького В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Кудєрової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби України у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 травня 2016 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Нове місто» до Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби України у Львівській області про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2016 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Нове місто» звернулося в суд з позовом до Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби України у Львівській області (далі - ДПІ у Галицькому районі), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 23.10.2015 року №, №, №, № та від 06.01.2016 року №.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалося на те, що відповідач безпідставно виніс оскаржувані податкові повідомлення-рішення, оскільки контролюючий орган, без достатніх на те правових підстав вважає, що сертифікати продані фізичним особам за ціною нижче балансової вартості (справедливої ціни). Крім того, у відповідача не було правових підстав для застосування правил звичайної ціни і, як наслідок, контролюючий орган, протиправно визначив суму грошового зобов»язання з податку на доходи фізичних осіб в частині операцій з продажу інвестиційних сертифікатів. Також зазначає, що ним правомірно вівся бухгалтерський облік фінансових інвестицій за справедливою ціною, оскільки в даному випадку не міг застосовуватись інший метод ведення бухгалтерського обліку, зокрема, метод участі у капіталі.

Крім того, позивач вважає, що реальність господарських операцій між ним та ТзОВ «Компанія «Олівець і Ко» та ТзОВ «Галицький будівельний гарант» підтверджуються первинними бухгалтерськими документами. Контролюючим органом неправомірно визначено суму грошового зобов»язання з податку на доходи фізичних осіб у зв»язку із внесенням до статутного фонду земельних ділянок з урахуванням положень підп. 165.1.44 п. 165.1 ст. 165 ПК України.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 11 травня 2016 року адміністративний позов задоволено повністю; визнано протиправними та скасовано, прийняті Державною податковою інспекцією у Галицькому районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області, податкові повідомлення-рішення від 23.10.2015 року за №, за №, за №, за № та від 06.01.2016 року за №.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду першої інстанції, ДПІ у Галицькому районі оскаржила її в апеляційному порядку, яка, покликаючись на неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що позивачем не обліковувались фінансові інвестиції за методом участі у капіталі та як наслідок не збільшено балансову вартість інвестицій на суму нерозподіленого чистого прибутку, що вплинуло на визначення інших доходів у бухгалтерському обліку. Позивачем не включено до доходу операції від продажу інвестиційних сертифікатів, які були реалізовані за ціною нижчою від балансової (справедливої).

Апелянт зазначає, що господарські операції з контрагентами неможливо підтвердити стосовно наявності трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень, офісних приміщень, технічного персоналу, необхідних основних засобів, виробничих активів, транспортних засобів, що свідчить про документальне оформлення операцій при їх фактичному не виконанні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апелянта у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що за результатами позапланової виїзної перевірки товариства від 13.08.2015 року за №1495/22-02/30994450 за період з 01.10.2012 року по 31.12.2014 року ДПІ у Галицькому районі складено акт за №1850/22-02/30994450 від 06.10.2015 року та прийнято податкові повідомлення-рішення від 23.10.2015 року:

- за №, яким збільшено суму грошового зобов»язання з податку на прибуток у розмірі 7 441 784 грн. 00 коп., в тому числі за основним платежем 4 961 189 грн. 00 коп. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 2 480 595 грн. 00 коп.;

- за №, яким збільшено суму грошового зобов»язання з податку на додану вартість у розмірі 205850 грн. 00 коп., в тому числі за основним платежем 137 233 грн. 00 коп. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 68 617 грн. 00 коп.;

- за №, яким зменшено розмір від»ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 47 046 грн. 00 коп.;

- за №, яким збільшено суму грошового зобов»язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 3 882 320 грн. 25 коп., у тому числі за основним платежем 3 105 448 грн. 20 коп. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 776 872 грн. 05 коп.

За результатами адміністративного оскарження контролюючим органом позивачу надіслано податкове повідомлення-рішення від 06.01.2016 року за №, яким збільшено суму грошового зобов»язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 756 742 грн. 05 коп. (штрафні (фінансові) санкції (штрафи).

У висновках акта перевірки встановлено порушення підп. 14.1.49 п. 14.1 ст. 14, п. 135.1, п. 135.2, підп. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135, п. 138.8 ст. 138 ПК України, в результаті чого занижено об»єкт оподаткування з податку на прибуток всього на суму 27 197 148 грн. 00 коп., що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 4 961 189 грн. 00 коп.; порушення п. 1 98.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 ПК України, в результаті чого занижено суму, що підлягає сплаті до бюджету з податку на додану вартість на 137 233 грн. 00 коп.; порушення п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 ПК України, в результаті чого, завищено залишок від»ємного значення , який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду на суму 47 046 грн. 00 коп. та порушення п. 172.7, п. 172.2 ст. 172, підп. «е» підп. 164.2.7 п. 164.2 ст. 164, п. 167.1 ст. 167, підп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України в результаті чого донараховано податок на доходи фізичних осіб в сумі 3 105 448 грн. 20 коп.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржені податкові повідомлення-рішення не відповідають критеріям правомірності, визначених у ч. 3 ст. 2 КАС України, в частині прийняття їх на підставі закону, обґрунтованості та пропорційності, через що є протиправними та підлягають скасуванню.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх вірними, такими що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Щодо відображення у бухгалтерському обліку фінансових інвестицій за певним методом та господарських операцій з продажу інвестиційних сертифікатів, колегія суддів зазначає наступне.

Як слідує з матеріалів справи, що у 2008 році позивачем придбано інвестиційні сертифікати Пайового венчурного не диверсифікованого закритого інвестиційного фонду «Скриня» у кількості 5011 штук на суму 501 100 00 грн. 00 коп., частина яких в подальшому 4000 штук продано фізичним особам ОСОБА_1 згідно договору від 14.04.2014 року за №БВ 1547 та ОСОБА_2 згідно договору від 14.04.2014 року за №БВ 1549.

Згідно розпоряджень ТзОВ «Компанія управління активами «Приват Капітал» за №45 від 30.05.2014 року, за №47 від 16.06.2014 року, за №48 від 24.06.2014 року здійснено розподіл нерозподіленого прибутку серед інвесторів за підсумками 2011-2013 років.

В акті перевірки зазначено, що позивачем не збільшено балансову вартість інвестиційних сертифікатів на суму доходів від участі в капіталі в частині нерозподіленого чистого прибутку в розмірі 27948446 грн. 11 коп., що вплинуло на визначення інших доходів у бухгалтерському та податковому обліках за відповідні періоди.

Відповідно до п. 135.1 ст. 135 ПК України, доходи, що враховуються при обчисленні об»єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з, зокрема, інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Згідно підп. 135.5.15 п. 135.5 ст. 135 ПК України, інші доходи включають інші доходи платника податку за звітний податковий період.

Відповідно до п.п. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135 Податкового кодексу України «Інші доходи включають:» «вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи».

Пунктом 137.16 ст. 137 ПК України передбачено, що датою отримання інших доходів є дата їх виникнення згідно з положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, якщо інше не передбачено нормами цього розділу.

В матеріалах справи наявний витяг з наказу позивача за №01/02 від 04.01.2011 року «Про облікову політику підприємства», згідно п. 14 якого інвестиційні сертифікати Пайового венчурного не диверсифікованого закритого інвестиційного фонду «Скриня», справедливу вартість яких достовірно визначити неможливо, відображаються на дату балансу за їх собівартістю.

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про фінансові інвестиції, операції із спільної діяльності та її розкриття у фінансовій звітності визначається Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 12 «Фінансові інвестиції», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 26 квітня 2000 року №91, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 травня 2000 року за №284/4505, з наступними змінами та доповненнями.

Пунктами 8-11 вказаного Положення визначено, що бухгалтерський облік цінних паперів здійснюється за справедливою вартістю, за собівартістю, за амортизованою собівартістю та за методом участі в капіталі.

Окрім цього, відповідно до п. 16 Положення фінансові інвестиції в асоційовані й дочірні підприємства обліковуються за методом участі в капіталі.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, TзOB «Будівельна компанія «Нове місто» є учасником інституту спільного інвестування - Пайового венчурного не диверсифікованого закритого інвестиційного фонду «Скриня», який не може вважатись дочірнім підприємством.

Разом з тим, згідно з п. 4 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 23 «Розкриття інформації щодо пов»язаних сторін», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 18 червня 2001 року №303, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 червня 2001 року за №539/5730, з наступними змінами та доповненнями Асоційованим підприємством вважається підприємство, на яке інвестор має суттєвий вплив і яке не є дочірнім або спільним підприємством інвестора.

В матеріалах справи наявне свідоцтво за №1037 від 22.04.2008 року, яким внесено до Єдиного державного реєстру інститутів спільного інвестування Пайовий венчурний не диверсифікований закритий інвестиційний фонд «Скриня», а згідно положень ч. 3 ст. 41 Закону України «Про інститути спільного інвестування» від 5 липня 2012 року №5080-VI, з наступними змінами та доповненнями, пайовий фонд не є юридичною особою і не може мати посадових осіб.

Таким чином, аналізуючи вищенаведене, такий фонд не є юридичною особою, та відповідно і не є підприємством, оскільки підприємство, згідно положень ст. 62 ГК України, є юридичною особою.

Суттєвий вплив це повноваження брати участь у прийнятті рішень з фінансової, господарської та комерційної політики об»єкта інвестування без здійснення контролю цієї політики (п. 3 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 12 «Фінансові інвестиції»).

Частиною 2 статті 45 Закону України «Про інститути спільного інвестування» учасники пайового фонду не мають права впливати на діяльність компанії з управління активами.

Обставини відсутності такої ознаки асоційованого підприємства як суттєвий вплив підтверджується і правовою природою інвестиційного сертифіката, який у відповідності до положень п. 8 ч. 1 ст. 1 згаданого Закону, засвідчує лише право на частку в пайовому фонді та на отримання дивідендів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що бухгалтерський облік інвестиційних сертифікатів не міг здійснюватись за методом участі в капіталі, як наслідок позивач не повинен був збільшувати балансову вартість інвестиційних сертифікатів на суму доходів від участі в капіталі в частині нерозподіленого чистого прибутку в розмірі 27 948 446 грн. 11 коп.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно з підп. 136.1.9 п. 136.1 ст. 136 ПК України доходи у формі дивідендів не повинні включатись до доходів, які враховуються при визначення об»єкта оподаткування, в тому числі і у вигляді збільшення балансової вартості інвестиційних сертифікатів.

Щодо висновків контролюючого органу з приводу визначення справедливої вартості інвестиційних сертифікатів, в частині не включення у їх вартість залишку нерозподіленого прибутку то такі суд вважає помилковими, виходячи з наступного.

Згідно із абз. 3 підп. 153.8.1 п. 153.8 ст. 153 ПК України платники податку визначають фінансовий результат за операціями з цінними паперами відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку шляхом зменшення прибутків за операціями з цінними паперами на суму збитків від операцій з іншими цінними паперами протягом такого звітного періоду.

Судом встановлено, що бухгалтерський облік інвестиційних сертифікатів здійснювався за собівартістю, оскільки їх справедливу вартість достовірно визначити неможливо.

Колегія суддів, вважає за необхідне також зазначити, що продаж інвестиційних сертифікатів відбувся до розподілу нерозподіленого прибутку серед інвесторів за підсумками 2011-2013 років, що виключає можливість визначення справедливої вартості таких сертифікатів.

Покликання контролюючого органу на положення п. 153.9 ст. 153 ПК України, як на підставі незастосування норм щодо звичайних цін, колегія суддів не враховує, оскільки дана норма стосується операцій РЕПО чи операцій з деривативами.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що вартість інвестиційних сертифікатів інакше як за собівартістю на момент продажу визначити неможливо.

Щодо висновків податкового органу щодо не підтвердження реальності господарських операцій позивача з контрагентами, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи видно, що 07.11.2013 року між позивачем (замовник), ТзОВ «Галицька будівельна гільдія» (генеральний підрядник) та ТзОВ «Галицький будівельний гарант» (субпідрядник) укладено договір субпідряду за №0711-01.

На підтвердження виконання даного договору в матеріалах справи наявна договірна ціна, довідка про вартість виконаних робіт, акт виконаних робіт, податкові накладні.

Також, 02.07.2012 року між позивачем (замовник), ТзОВ «Галицька будівельна гільдія» (генеральний підрядник) та ТзОВ «Компанія «Олівець і Ко» (субпідрядник) укладено договір субпідряду за №1/07-2.

Контролюючий орган ставить під сумнів виконання зазначених господарських операцій з урахуванням того, що роботи ТзОВ «Компанія «Олівець і Ко» виконувались ТзОВ «БК «Адена», а ТзОВ «Галицький будівельний гарант» - ТзОВ «ЛК-БУД».

Проте, в матеріалах справи наявні графіки виконання та фінансування робіт, додаткові угоди, акти прийому-передачі векселів, повідомлення про відступлення права вимоги, договір цесії, податкові накладні, довідки про вартість виконаних робіт, акти приймання виконаних будівельних робіт, акти передачі матеріалів в монтаж.

При цьому, як видно зі змісту акта перевірки, контролюючий орган ставить під сумнів виконання зазначених господарських операцій з урахуванням того, що роботи ТзОВ «Компанія «Олівець і Ко» виконувались ТзОВ «БК «Адена», а ТзОВ «Галицький будівельний гарант» - ТзОВ «ЛК-БУД».

Відповідно до положень п. 135.2 ст. 135 ПК України доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов»язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

В матеріалах справи наявні первинні бухгалтерські документи, які не мають недоліків, та за своїми ознаками відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-XIV, з наступними змінами та доповненнями визначено.

Судом встановлено, що послуги позивачу надавались ТзОВ «Компанія «Олівець і Ко» та ТзОВ «Галицький будівельний гарант», а в основу висновків акта перевірки, в цій частині порушень, покладено сумніви щодо контрагентів згаданих товариств - ТзОВ «ЛК-БУД» та ТзОВ «БК «Адена».

Колегія суддів зазначає, що формування суб»єктом господарювання податкового кредиту та витрат не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, а пов»язане з призначенням придбаних товарів (послуг) для використання у господарській діяльності та наявності податкової накладної (накладних).

Законодавство України, не ставить в залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб»єктом господарювання. Якщо контрагент не виконав свого зобов»язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальності та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Отже, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об»єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість суду необхідно з»ясувати, зокрема: - рух активів у процесі здійснення господарської операції; - установлення спеціальної податкової правосуб»єктності учасників господарської операції; - установлення зв»язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку. В обов»язковому порядку необхідно дослідити наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку. Перевірці підлягають доводи податкового органу, що свідчать про відсутність ділової мети у діях платника податку, зокрема у разі подальшого продажу придбаного товару нижче за ціну придбання; придбання товарів (послуг) у посередників за наявності прямих контактів з їх виробниками; придбання послуг, використання яких не може мати позитивного впливу на результати господарської діяльності платника податку тощо.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до вірного переконання, що висновки контролюючого органу щодо виконання робіт невстановленими особами, за згаданими договорами ґрунтуються на припущеннях та спростовуються первинними бухгалтерськими документами.

Разом з тим, що стосується висновків про заниження витрат, то судом першої інстанції такі вірно не взяті до уваги, оскільки такі не вплинули на збільшення, визначеного контролюючим органом, грошового зобов»язання, та як наслідок на права позивача.

Надаючи оцінку висновкам контролюючого органу про заниження суми, що підлягає сплаті до бюджету з податку на додану вартість, та завищення залишку від»ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до акта перевірки в основу вказаних висновків було покладено аналіз господарських операцій з ТзОВ «Компанія «Олівець і Ко» та ТзОВ «Галицький будівельний гарант».

Відповідно до п. п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов»язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. п. 198.1, 198.2 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійсненні операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї з подій, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Датою виникнення права замовника на віднесення сум до податкового кредиту з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до п. 187.9 ст. 187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами).

Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 зазначеного Кодексу та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 Податкового кодексу України, протягом звітного періоду у зв»язку з придбанням або виготовленням товарів (в тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи товари/послуги та основні фонди почали використовуватись в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного періоду.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв»язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Зміст наведених норм свідчить про те, що наявність господарських операцій з придбання товарів та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності є визначальною умовою для виникнення права на формування податкового кредиту.

Виходячи з вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-ХГУ обґрунтування відображення господарських операцій в податковому обліку здійснюється на підставі даних бухгалтерського обліку.

Статтею 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно - правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб»єктів господарської діяльності, які зобов»язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», бухгалтерський облік є обов»язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, згідно з вимогами п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Враховуючи наведене, слід зробити висновок, що для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, тобто достовірні первинні документи. Для з»ясування обставин реальності вчинення господарської операції судам належить ретельно перевіряти доводи податкових органів про фактичне нездійснення господарської операції, викладені в актах перевірки або підтверджені іншими доказами.

Таким чином, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Аналізуючи наведені норми чинного законодавства, суд першої інстанції вірно дослідив правомірність формування позивачем податкового кредиту по господарських операціях з ТзОВ «Компанія «Олівець і Ко» та ТзОВ «Галицький будівельний гарант».

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п. 1.2 ст. 1, п. 2.1 ст. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 року № 88.

Згідно з Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, первинні документи ( на паперових і машино зчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обовязкові реквізити, як: назва підприємства, установи, від імені яких складено документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. Забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим і нормативним актам.

Отже, для надання первинним документам юридичної сили і доказовості, вони повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства.

В матеріалах справи наявні копії податкових накладних, які не мають недоліків.

Виходячи з вищенаведеного, що не спростовано податковим органом, долучені позивачем документи мають усі необхідні реквізити та відомості та відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та підпункту 2.4 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за №168/704, і в суду немає підстав ставити під сумнів їх достовірність.

Таким чином, надані позивачем докази суд приймає до уваги, як такі, що підтверджують реальність здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами ТзОВ «Компанія «Олівець і Ко» та ТзОВ «Галицький будівельний гарант» виходячи з вищенаведеного.

Також, в матеріалах справи наявні довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість, ліцензії ТзОВ «Компанія «Олівець і Ко» та ТзОВ «Галицький будівельний гарант», з яких вбачається, що на час вчинення досліджуваних господарських операцій згадані контрагенти позивача були платниками податку на додану вартість.

Колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції, що наявність зазначених документів у позивача підтверджує його добросовісність та обачність, оскільки ним була зібрана інформація, яка б вказувала на добросовісність його контрагентів.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що платник податків, який придбав товар (послугу) в особи, що порушує вимоги податкового законодавства, не повинен притягуватися до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію та не знав про певні порушення правил ведення господарської діяльності та оподаткування його контрагентом. Такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а мусять ґрунтуватися лише на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Варто також зазначити, що поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов»язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов»язань. А відтак платник не може зазнавати негативних наслідків (зокрема, у вигляді позбавлення його права на податковий кредит) внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що контролюючим органом не доказано протиправності заниження суми, що підлягає сплаті до бюджету з податку на додану вартість, та завищення залишку від»ємного значення , який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту при оподаткуванні господарських операцій з ТзОВ «Компанія «Олівець і Ко» та ТзОВ «Галицький будівельний гарант», а тому висновки контролюючого органу є необґрунтованими, і як наслідок протиправними є податкові повідомлення-рішення щодо зменшення розміру від»ємного значення суми податку на додану вартість та збільшення грошового зобов»язання з цього ж податку.

Щодо висновків податкового органу про не оподаткування операцій з реалізації цінних паперів фізичним особам в частині нерозподіленого прибутку, то колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції, що такі не можуть вважатися законними, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 163 Господарського кодексу України суб»єкти господарювання в межах своєї компетенції та відповідно до встановленого законодавством порядку можуть випускати та реалізовувати цінні папери, а також придбавати цінні папери інших суб»єктів господарювання.

Згідно зі ст. 163 ГК України та ст. 3 Закон України «Про цінні напери та фондовий ринок» від 23 лютого 2006 року № 3480-IV цінними паперами є документи встановленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчують грошові або інші майнові права, визначають взаємовідносини особи, яка їх розмістила (видала), і власника та передбачають виконання зобов»язань згідно з умовами їх розміщення, а також можливість передання прав, що випливають із цих документів, іншим особам.

Інвесторами в цінні папери можуть бути фізичні та юридичні особи, резиденти і нерезиденти, які набули права власності на цінні папери з метою отримання доходу від вкладених коштів та/або набуття відповідних прав, що надаються власнику цінних паперів відповідно до законодавства.

Згідно з п. 3 ст. 165 ГК України встановлено, що операції купівлі - продажу цінних паперів здійснюють їх емітенти, власники, а також торгівці цінними паперами - посередники у сфері випуску та обігу цінних паперів.

В матеріалах справи наявні договори купівлі-продажу цінних паперів від 14.04.2014 року за №БВ 1547 та за №БВ 1549, згідно яких продавець (позивач) зобов»язується передати у власність покупцям (фізичним особам), а останні зобов»язуються прийняти і оплатити цінні папери.

Також наявне розпорядження ТзОВ «Компанія управління активами «Приват Капітал» за №45 від 30.05.2014 року, за №47 від 16.06.2014 року, за №48 від 24.06.2014 року, які у своїй сукупності вказують на те, що розподіл нерозподіленого прибутку серед інвесторів за підсумками 2011-2013 років було здійснено після продажу цінних паперів фізичним особам, що виключало можливість визначити вартість інвестиційних сертифікатів за правилами звичайної ціни.

Згідно з підп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов»язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Абзацом «е» підп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді вартості безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг), визначеної за правилами звичайної ціни, а також суми знижки звичайної ціни (вартості) товарів (робіт, послуг), індивідуально призначеної для такого платника податку, крім сум, зазначених у підпункті 165.1.53 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу.

Колегія суддів враховує те, що після розподілу нерозподіленого прибутку та виплати дивідендів компанією з управління активами було сплачено до бюджету податок з доходів фізичних осіб, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

Таким чином, збільшення контролюючим органом грошового зобов»язання зі згаданого податку можна вважати подвійним оподаткуванням.

Щодо оподаткування операцій з передачі фізичною особою в статутний капітал нерухомості, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 162.1 ст. 162 ПК України платниками податку на доходи фізичних осіб є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи та фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні.

Згідно з п.п. 14.1.54 п. 14.1 ст. 14 ПК України дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України.

Відповідно до п. «г» п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України базою оподаткування податку на доходи фізичних осіб є зокрема дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених ст. 165 цього Кодексу) у вигляді суми грошового або майнового відшкодування будь-яких витрат або втрат платника податку, крім тих, що обов»язково відшкодовуються згідно із законом за рахунок бюджету або звільняються від оподаткування згідно з цим розділом.

Відповідно до п. 172.1 ст. 172 ПК України, дохід, отриманий платником податку від продажу (обміну) не частіше одного разу протягом звітного податкового року житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати, садового (дачного) будинку (включаючи земельну ділянку, на якій розташовані такі об»єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівлі, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельної ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, визначеної статтею 121 Земельного кодексу України залежно від її призначення, та за умови перебування такого майна у власності платника податку понад три роки, не оподатковується.

В матеріалах справи наявні акт прийому-передачі майна (земельних ділянок) до статутного капіталу від 08.10.2012 року та протокол загальних зборів учасників позивача від 05.10.2012 року, які вказують на те, що ОСОБА_2 зроблено внесок до статутного фонду в обмін на корпоративні права.

У відповідності до положень підп. 165.1.44 п. 165.1 ст. 165 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включається сума майнового та немайнового внеску платника податку до статутного фонду юридичної особи - емітента корпоративних прав, в обмін на такі корпоративні права.

Також, Державна фіскальна служба України листом від 27.10.2015 року за №22624/6/99-99-17-03-03-15 дала роз»яснення, згідно якого внесок фізичної особи у вигляді земельних ділянок до статутного капіталу юридичної особи резидента є придбанням такою фізичною особою права власності на частку (пай) у статутному фонді (капіталі) такої юридичної особи, тобто є витратами, понесеними у зв»язку із придбанням інвестиційного активу, і в розумінні Кодексу не є доходом платника податку.

Разом з тим, як вірно зазначив суд першої інстанції, позивач не може вважатись податковим агентом і по операції з виходу згаданої фізичної особи з учасників ТзОВ «Будівельна компанія «Нове місто» 29.07.2013 року, шляхом відчуження належної йому частки третій особі, оскільки у відповідності до положень підп. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 ПК України, позивачем не здійснювалась виплата доходів ОСОБА_2

Таким чином, відповідач як суб»єкт владних повноважень не довів суду порушення позивачем норм податкового законодавства.

Суд апеляційної інстанції погоджується, також з висновками суду першої інстанції, що оскільки визначені контролюючим органом суми основного платежу не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, протиправними є також нараховані суми штрафних (фінансових) санкцій (штрафів).

Приписами статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що оскаржені податкові повідомлення-рішення не відповідають критеріям правомірності, визначених у ч. 3 ст. 2 КАС України, в частині прийняття їх на підставі закону, обґрунтованості та пропорційності, через що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а відтак підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби України у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 травня 2016 року у справі №813/867/16 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя : Л.Я. Гудим

Судді: О.М. Довгополов

ОСОБА_3

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 01.09.2016 року.