Справа № 820/4244/16
Суддя: Самойлова В.В.
Дата ухвалення: 2016-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

31 серпня 2016 р. № 820/4244/16

Харківський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого - судді Самойлової В.В.

за участю секретаря судового засідання - Тимошенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської місцевої прокуратури № 2, прокуратури Харківської області, третя особа: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини про визнання дій незаконними та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом та просить суд визнати дії Харківської місцевої прокуратури №2 щодо відмови у наданні доступу до публічної інформації на запит ОСОБА_1 від 11.07.2016 незаконними.

Зобов'язати Харківську місцеву прокуратуру №2 надати доступ до публічної інформації ОСОБА_1 шляхом надання належної відповіді на запит ОСОБА_1 від 11.07.2016, а саме: зобов'язати Харківську місцеву прокуратуру №2 надати ОСОБА_1 або його представнику завірену належним чином копію листа Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 07.12.2015 р. за вих. №07-16/07-24/6753 та додатків до нього, а також завірену належним чином копію відповіді на цей лист.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань прокуратури Харківської області (61050, місто Харків, вул. Богдана Хмельницького, 4, ) на користь ОСОБА_1 судові витрати за надання правової допомоги у розмірі 6380, 00 грн.

Представник позивача за довіреністю ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив про їх задоволення.

Представник відповідачів за довіреністю ОСОБА_3І проти позову заперечувала з тих підстав, що дії Харківської місцевої прокуратури №2 є законними, а позов необґрунтованим.

Третя особа, яка належним чином, відповідно до вимог ст. 35 КАС України, повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, про причини неявки не повідомила, пояснень щодо позовних вимог не надала.

Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності третьої особи на підставі наявних у справі доказів, згідно приписів ст. 128 КАС України.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності та взаємозвязку, приходить до висновку про часткове задоволення позову, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11.07.2016 р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого відділу Харківської місцевої прокуратури №2 із запитом на отримання публічної інформації.

У вказаному запиті, позивач просив повідомити чи надходили на адресу Харківської місцевої прокуратури №2 та/або Жовтневого відділу Харківської місцевої прокуратури №2, та/або прокуратури Жовтневого району м. Харкова за період з 07.12.2015 р. і по день надання відповіді на цей запит листи, подання, звернення будь-якої форми за підписом начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області, у яких би мова йшла про можливе вчинення старшим державним виконавцем Жовтневого ВДВС ХМУЮ ОСОБА_4 корупційного правопорушення (зокрема, не вжиття заходів щодо врегулювання конфлікту інтересів), зокрема, лист Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 07.12.2015 р. за вих. №07-16/07-24/6753. Також позивач просив надати йому завірену належним чином копію таких звернень та додатків до них (в разі наявності) та копію відповідей на них.

Згідно листа в.о. керівника Харківської місцевої прокуратури № 2 старшого радника юстиції ОСОБА_5 від 14.07.2016 р. у задоволені такого запиту позивачу було відмовлено.

При вирішенні даного спору суд враховує наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Закон України «Про доступ до публічної інформації» визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні субєктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом та інформації, що становить суспільний інтерес.

Відповідно до ч.4 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акту, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Стаття 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» гарантує, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання субєктами владних повноважень своїх обовязків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні субєкта владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, під публічною інформацією розуміється вся інформація, якою володіє субєкт владних повноважень та яка є відображеною та задокументованою будь-якими засобами та на будь-яких носіях.

Судом встановлено та не спростовано сторонами, що запитувана позивачем інформація є публічною, а доступ до неї регулюється Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Суд не погоджується із поясненнями представника відповідачів щодо того, що запитувана ОСОБА_1 інформація є службовою та належить до міжвідомчої кореспонденції, а тому, на думку представника відповідачів, не належить розголошенню відповідно до Переліку відомостей, що становлять службову інформацію та можуть міститься в документах органів прокуратури та Переліку документів, у яких міститься службова органів прокуратури України, затверджених наказом Генерального прокурора України від 30.12.2014 р., з наступних підстав.

Суд зауважує, що наказ Генерального прокурора України від 30.12.2014 р. за своєю правовою природою є підзаконним нормативно-правовим актом, а тому не може і не повинен суперечити приписам Закону.

Натомість, Закон України «Про доступ до публічної інформації» містить чіткі гарантії захисту прав заявника при розгляді розпорядником публічної інформації запиту на отримання публічної інформації та унеможливлює зловживання розпорядником публічної інформації своїм правом на обмеження у доступі до такої інформації..

Так, згідно із ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у таких випадках:

1) Розпорядник інформації не володіє і не зобовязаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) Інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) Особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, повязані з копіюванням або друком;

4) Не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною пятою статті 19 цього Закону.

Наведений перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Крім того, ч.2 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) Виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошення інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) Розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) Шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

З огляду на вищевказане відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник на запит вказує якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію. В іншому випадку така відмова надати запитувану інформацію є необґрунтованою та такою, що суперечить Закону.

Таких підстав у листі від 14.07.2016 р. Харківської місцевої прокуратури №2 не наведено, тобто відповідачем-1 як розпорядником публічної інформації не дотримано приписів Закону України «Про доступ до публічної інформації».

При визначення суспільного інтересу до інформації про вчинення посадовими особами державних органів корупційних правопорушень слід враховувати те, що 14 жовтня 2014 р. Верховна Рада України прийняла Закон України «Про засади державної антикорупційної політики в Україні (Антикорупційна стратегія) на 2014-2017 роки». В Стратегії вказується на те, що розвязання проблем корупції є одним із пріоритетів для українського суспільства на сьогоднішньому етапі розвитку держави. Зокрема, одним із методів боротьби із корупцією є залучення громадськості до формування, реалізації та моніторингу антикорупційної політики.

Крім того, відповідно до ч.2 ст. 5 Закону України «Про захист персональних даних» не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, повязану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

Таким чином, інформація про вчинення корупційних правопорушень під час виконання посадовою особою функції держави не може бути обмежена у доступі.

Крім того, ч.7 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» наголошується на тому, що обмеженню підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

У такому випадку копія документа повинна надаватися у звичайному порядку, при цьому інформація, доступ до якої обмежено, вилучається шляхом ретушування або іншим способом на вибір розпорядника інформації.

Таким чином, Законодавцем чітко й однозначно передбачено, що розпорядник публічної інформації не може відмовити заявнику у наданні запитуваного документу або його копії. Натомість, розпорядник публічної інформації в праві регулювати обсяги інформації, що міститься у таких документах та надається на запити заявників, шляхом ретушування або у інший спосіб з обовязковим дотриманням умов та посиланням на підстави обмеження доступу до публічної інформації, які передбачені ч.2 ст. 6 та ст..22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Згідно пояснень представників сторін у судовому засіданні судом встановлено, що у листі Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 07.12.2015 р. за вих. №07-16/07-24/6753 йдеться про дії посадових осіб органів державної виконавчої служби під час виконання ними функцій держави, тобто про їх службову діяльність. Згідно приписів чинного законодавства обмеження у доступі до такої інформації є незаконним..

Окрім того, згідно пояснень представника позивача ОСОБА_2 єдиною особою, яка не є державним службовцем та яка згадується у листі Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 07.12.2015 р., є ОСОБА_2, тобто саме представник позивача. Вказане твердження представником відповідачів у судовому засіданні не спростоване.

Представник позивача надав суду, а суд залучив до матеріалів справи копію заяви про надання згоди на обробку та використання персональних даних від 29.08.2016 р., оригінал якої було оглянуто судом. Згідно цієї заяви представник позивача ОСОБА_2 надав згоду на використання своїх персональних даних, які містяться у листах Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 07.12.2015 за вих.№№07-16/07-24/6753 та вих. №№07-16/07-24/6754, а також про його участь у виконавчих провадженнях №№47986140, 44266770, 44403067, 47005751, 47005895, 47005961 в якості стягувача та/або представника сторін в межах і обсягах, які містяться у листах Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 07.12.2015 за вих.№07-16/07-24/6753 та вих. №07-16/07-24/6754, під час надання відповіді (в т.ч. додаткової відповіді, уточненої відповіді тощо) на запити на отримання публічної інформації ОСОБА_2 від 01.07.2016 р., ОСОБА_6С від 11.07.2016 р., ОСОБА_7 від 11.07.2016 р., ОСОБА_1 від 11.07.2016 та ОСОБА_8 від 11.07.2016 р. Згідно відбитків штемпелів 29.08.2016 р. вказана заява була отримана Харківської місцевою прокуратурою №2 та прокуратурою Харківської області.

Згідно пояснень представника позивача ОСОБА_2 метою подання цієї заяви було забезпечення можливості для відповідачів скористуватися правом на примирення сторін під час судового розгляду шляхом надання додаткової відповіді на запит ОСОБА_1 від 11.07.2016 р. Однак, відповідачі таким правом не скористалися.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною 3 ст. 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Суд зазначає, що відповідач, в порушення вимог ч. 2 ст. 71 КАС України, не довів законність та обґрунтованість оскаржуваних дій щодо відмови у задоволенні запиту ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 11.07.2016 р.

Тобто, в даному випадку відповідач-1, Харківська місцева прокуратура №2, не дотримав вимоги закону про захист охороняємих прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому його оскаржувані дії є протиправними. Натомість позивач, на виконання вимог ч. 1 ст. 71 КАС України, довів обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, що дає суду підстави для часткового задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України витрати, повязані з оплатою допомоги адвоката чи іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом, а тому позовні вимоги в частині відшкодування позивачеві витрат на правову допомогу в розмірі 6380 грн. задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 11, 128, 159, 160, 162 КАСУ, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Харківської місцевої прокуратури №2 щодо відмови у наданні доступу до публічної інформації на запит ОСОБА_1 від 11.07.2016 року.

Зобов'язати Харківську місцеву прокуратуру №2 надати доступ до публічної інформації ОСОБА_1 шляхом надання належної відповіді на його запит від 11.07.2016 року з наданням належним чином завірених копій листа Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 07.12.2015 р. за вих. №07-16/07-24/6753, додатків до нього та копію відповіді на цей лист.

Відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань прокуратури Харківської області на користь ОСОБА_1 судових витрат за надання правової допомоги у розмірі 6380, 00 грн.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 01.09.2016 року.

Суддя Самойлова В.В.