Справа № 826/2505/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2016-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 серпня 2016 року № 826/2505/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом державного підприємства "Антонов" до Міжрегіонального ГУ ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Антонов» звернулось до суду з позовом до Міжрегіонального ГУ ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 04.12.2015 №, №.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що висновки акту від 17.11.2015 №57/28-10-40-10/1430752 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ДП «Антонов» з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарської діяльності з ТОВ «Епілон» за період з 01.01.2012 по 31.05.2015» є необґрунтованими та спростовуються наявними матеріалами.

В судовому засіданні за згодою сторін відповідно до ч. 4 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Міжрегіональним ГУ ДФС - Центральним офісом з обслуговування великих платників проведено документальну позапланову виїзну перевірку ДП «Антонов» з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарської діяльності з ТОВ «Епілон» за період з 01.01.2012 по 31.05.2015, за результатом якої складено акт від 17.11.2015 №57/28-10-40-10/1430752 (далі - акт перевірки).

З акту перевірки вбачається, що податковим органом встановлено порушення вимог п. 138.2 ст. 138, п. 139.1.9 ст. 139 ПК України, а саме позивачем неправомірно віднесено до складу валових витрат у 2012 - 2014 роках, витрати пов'язані із придбанням товарів від ТОВ «Епілон», в результаті чого ДП «Антонов» завищено витрати на суму 6 369 218 грн., що призвело до заниження податку на прибуток на суму 1 306 102 грн.; пп. «а» п. 198.1, п. 198.2, п. 198.6 ст. 198 ПК України, що призвело до завищення податкового кредиту з ПДВ на суму 3 621 002, 62 грн.; п. 200.1, п. 200.3 ст. 200 ПК України, що призвело до завищення від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та податкового кредиту в сумі 3 621 002,62 грн.; п. 200.4 ст. 200 ПК України що призвело до завищення суми бюджетного відшкодування на загальну суму ПДВ 3 621 002, 62 грн, яка підлягає зменшенню.

На підставі акту перевірки податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 04.12.2015:

- № , яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ на суму 1 755 789,01 грн та нараховано штрафні (фінансові) санкції в сумі 438 947,27 грн.

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 1 632 627.00 грн. (за основним платежем 1 306 102 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 326 526 грн.).

Підставою для висновку податкового органу про наявність порушень позивачем податкового законодавства слугували наступні обставини відображені в акті, а саме:

- Аналізом податкової звітності ТОВ «Епілон» встановлено, що останнє протягом грудня 2014 року - квітня 2015 формувало собі податковий кредит по контрагентами з ознаками фіктивності.

- Продукція, яка отримана ДП «Антонов» від ТОВ «Епілон» вироблена підприємствами Російської Федерації, Азербайджану, Японії, але по ланцюгу постачання ТОВ «Епілон» імпортери відсутні.

- Підчас допиту в якості свідка засновники ТОВ «Епілон» пояснили, що вони увійшли до складу товариства на прохання знайомого, проте якою діяльністю займалось товариство їм не відомо.

- Згідно висновку почеркознавчої експертизи НДЕКЦ при ГУ МВС України в Харківській області підписи в акті приймання передачі майна в статутний фонд ТОВ «Епілон» виконано не засновниками, а іншими особами.

На підставі викладеного вище, податковий орган дійшов висновку про безтоварність операцій позивача з ТОВ «Епілон».

Проте співставлення даних податкової звітності з бази автоматизованого контролю, як етапу контроль-перевірочної роботи не передбачає здійснення податковим органом оцінки дотримання платником вимог податкового законодавства та аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника. Адже питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджуються податковим органом при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов'язаних з нарахуванням і сплатою податку.

У податковому праві визначається критерій добросовісності платника, який передбачає законність дій платника у сфері податкових правовідносин (у тому числі і щодо формування даних податкового обліку), доки це не спростовано у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.02.2013 року по справі № К/9991/74156/12.

Щодо посилання податкового органу в акті перевірки на протоколи допитів свідків та ніші докази зібрані в рамках кримінального провадження, суд зазначає, що такі матеріали є доказами виключно у кримінальному провадженні.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий орган не наділений повноваженнями щодо надання правової оцінки доказам зібраним у кримінальному провадженні, до прийняття судового рішення у кримінальному провадженні.

Правова оцінка доказам зібраним під час досудового слідства у кримінальному провадженні надається виключно судом під час судового розгляду кримінальної справи.

Доказів існування вироку у кримінальній справі, який відповідно до ч. 4 ст. 72 КАС України був би обов'язковий для суду під час розгляду даної адміністративної справи, відповідачем не надано.

Крім того, з матеріалів справи вбачається та податковим органом не заперечується, що предметом почеркознавчої експертизи був лише акт приймання передачі майна у засновницький фонд товариства, документи фінансово-господарської діяльності ТОВ «Епілон» з позивачем не були предметом дослідження названої експертизи. Крім того з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 одна із засновників ТОВ "Епілон" та фігурант названого кримінального провадження бухгалтерських документів ТОВ "Епілон" на адресу позивача не підписувала.

Як зазначив Вищий адміністративний суд України в листі від 02 червня 2011 року №742/11/13-11, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції та установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Таким чином, в межах даного спору слід встановити факт здійснення (реальність) господарських операцій між позивачем та ТОВ «Епілон» з урахуванням умов спірних договорів.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ТОВ «Епілон» укладено наступні договори: від 04.03.2013 №040315, від 03.01.2013 №474-01, від 04.03.2015 №040315, предметом яких є постачання ТМЦ згідно із специфікаціями.

Також, між філією ДП «Антонов» серійним заводом «Антонов» укладено з ТОВ «Епілон» договір від 21.07.2014 №474-01, від 29.10.2008 №01/2008 предметом якого є постачання комплектуючих виробів призначених для літаків цивільної авіації.

На підтвердження факту реального виконання умов зазначених договорів позивачем надано суду: копії специфікацій та додаткових угод до вказаних договорів, рахунків-фактури, видаткових та податкових накладних, карток складського обліку матеріалів, які долучено до матеріалів. Факт оплати позивачем товару, підтверджується копіями банківських виписок, які містяться в матеріалах справи.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що продукція за договорами від 03.01.2013 №474-01 та від 04.03.2015 №040315 була поставлена через ТОВ «Нова Пошта».

Щодо доводів податкового органу про відсутність доказів транспортування ТМЦ від ТОВ «Епілон» позивачу суд зазначає наступне.

Зі змісту договорів вбачається, що поставка ТМЦ відбувалась на умовах СІР (продавець зобов'язаний оплатити витрати, пов'язані з перевезенням товару до названого пункту призначення). Отже відсутність у позивача бухгалтерських документів, що підтверджують перевезення ТМЦ в даному випадку не вказує на безтоварність господарської операції.

Крім того, ТТН свідчить переважно не тільки про факт придбання, але й про понесені витрати з транспортування. Податковий кодекс України не передбачає наявність спеціальних податкових документів для перевезення вантажів. Тобто застосування товарно-транспортних накладних у податковому обліку і застосування фінансових санкцій у разі відмови у виписуванні ТТН вантажовідправником чинним законодавством не передбачене. Без наявності ТТН покупець позбавлений права на включення до валових витрат вартості транспортних послуг, якщо вони застережені в договорі або відображені в накладній окремим рядком, а також транспортних послуг, отриманих від перевізника. Проте, в даному випадку спірними є договори поставки, податковий орган не вказує на включення позивачем до валових витрат вартості транспортних послуг. Отже, не надання до перевірки ТТН або інших документів щодо транспортування не є безумовною ознакою безтоварності договорів поставки товару.

Щодо посилання позивача на зазначення в податкових накладних № 1 від 07.06.2013, №1 від 04.10.2013, №2 від 13.11.2013, №1 від 12.12.2014, № 5 від 13.03.2015 на договори поставки, які між позивачем та ТОВ «Епілон» не оформлялись, зазначення в податковій накладній № 6 дати 18.03.2015 (оплата відбулась 20.03.2015, поставка частково 12.10.2015) суд зазначає наступне.

Вимоги статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" щодо необхідної наявності в кожному первинному документі належних реквізитів варто поширювати саме на того суб'єкта господарювання, який веде бухгалтерський облік. Немає підстав покладати відповідальність за невиконання обов'язку щодо належного ведення бухгалтерського обліку одним суб'єктом господарювання на інших, зокрема на його контрагентів.

Таким чином, відповідно до зазначеного Закону відповідальність за недостовірність даних первинних документів несуть особи, які забезпечують ведення бухгалтерського обліку та складають ці первинні документи. А відтак, контрагенти суб'єкта господарювання не можуть нести відповідальності за недобросовісне виконання ним своїх обов'язків щодо складання первинних документів.

Формальні недоліки податкових накладних, а також недоліки, зумовлені дефектами правового статусу особи, що видала податкову накладну, повинні оцінюватися у сукупності з іншими обставинами справи. Перевагу варто надавати реальності здійснення господарської операції та її економічному змісту, а не оформленню такої операції. В свою чергу, реальність господарської операції визначається фактом руху активів та зміною стану зобов'язань суб'єкта господарювання, а не повноваженнями осіб із складання первинних документів, що засвідчують здійснення господарської операції.

При цьому, основне правове значення для виникнення змін у податковому обліку має кваліфікація учасників господарської операції саме з урахуванням норм податкового законодавства. Недотримання цивільно-правових норм не є самостійною підставою для невизнання реальною господарської операції.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 15.07.2014 у справі К/800/24305/14.

Суд зауважує, що в акті перевірки податковий орган вказує на наявність залишків ТМЦ на складах позивача отриманих від ТОВ «Епілон», наявність залишку ТМЦ у підзвітних осіб у кладовках цехів отриманих від ТОВ «Епілон» (т. 1 а.с. 29-30), зазначає про інформацію щодо використання позивачем у виробництві отриманих від ТОВ «Епілон» ТМЦ, які були включені у собівартість реалізованої продукції.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з пп. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 ПК України податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

При цьому в п. 187.1 ст. 187 ПК України передбачено, що датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до змісту п.п. 201.4. та 201.8 ст. 201 ПК України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в встановленому порядку.

Згідно з п. 184.1 ст. 184 ПК України реєстрація діє до дати анулювання реєстрації платника податку, яка проводиться шляхом виключення з реєстру платників податку.

Відповідно до п. 2 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України № 969 від 21.12.2010, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.12.2010 за № 1401/18696 (далі - Порядок №969), п. 2 Порядку № 165 податкову накладну складає особа, яка зареєстрована як платник податку в податковому органі та якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість.

Як встановлено судом, на момент складання податкових накладних контрагент позивача зареєстрований в якості платника податку на додану вартість відповідно до чинного законодавства. Податкові накладні за своєю формою та змістом відповідають ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" та Порядку №165, зокрема, містять такі обов'язкові реквізити як порядковий номер податкової накладної та дату її виписки, точне найменування юридичних осіб, їх індивідуальні податкові номери, назву товару, його ціну та вартість.

З огляду на викладені обставини, слід зауважити, що вчинення платником податків дій, що мають своїм результатом одержання податкової вигоди (звільнення від оподаткування, зменшення бази або ставки оподаткування, одержання права на залік або відшкодування податку на додану вартість тощо), саме по собі по собі не означає, що відповідні правочини були вчинені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), "Булвес"АД проти Болгарії (2009 рік, заява №3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява №6689/03), які відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

З урахуванням всього вищенаведеного, формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість на підставі виписаних ТОВ «Епілон» податкових накладних, за висновком суду, є правомірним та повністю відповідає вимогам чинного законодавства.

Відтак з огляду на встановлені судом в ході розгляду спору обставини, викладений в акті перевірки висновок податкового органу про порушення пп. «а» п. 198.1, п. 198.2, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.3, п. 200.4 ст. 200 ПК України є необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсним обставинами справи, а винесене на його підставі спірне податкове повідомлення-рішення № від 04.12.2015 безпідставним та неправомірним.

За таких обставин, недоведеність відповідачем правомірності та законності підстав донарахування позивачу податкового зобов'язання з податку на додану вартість за вищевказані правопорушення як наслідок прямо впливає та вказує на невірність висновку відповідача про порушення позивачем п. 138.2 ст. 138, п. 139.1.9 ст. 139 ПК України та про заниження позивачем податку на прибуток і визначення податковим органом податкового зобов'язання та штрафних санкцій позивачу по цьому податку, що є підставою для скасування податкового повідомлення-рішення від 04.12.2015 № .

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, позивачем доведено факт правомірності формування податкового кредиту та віднесення витрат на валові витрати по взаємовідносинам з ТОВ «Епілон», а тому, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України судовий збір підлягає присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ПОСТАНОВИВ:

1. Задовольнити позовні вимоги.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 04.12.2015 №, №прийняті Міжрегіональним ГУ ДФС - Центральним офісом з обслуговування великих платників.

3. Стягнути на користь державного підприємства «Антонов» судовий збір в сумі 2756 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Міжрегіонального ГУ ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.І. Келеберда