Справа № 2-а-207/10
Суддя: Бондар В. Я.
Дата ухвалення: 2010-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-207/10
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2010 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Бондаря В.Я.

при секретарі Подорожній О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеського обласного військового комісаріату, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій щодо відмови у проведенні щомісячного підвищення до пенсії

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду 08 лютого 2006 року з позовом. Заявою від 27.07.2010 року змінив позивні вимоги. Позивач просить визнати протиправними дії Одеського обласного військового комісаріату, при нарахуванні та виплаті позивачу щомісячного підвищення до пенсії, як учаснику бойових дій з 01.01.2000 року по 31.12.2005 року, визнати право позивача на щомісячне підвищення до пенсії, як учасника бойових дій з 01.07.2006 року у розмірі 150 відсотків мінімальної пенсії за віком, зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести перерахунок щомісячного підвищення до пенсії з 01.01.2000р. по 31.12.2005р., як учаснику бойових дій у розмірі 150% мінімальної пенсії за віком, зобовязати відповідача провести перерахунок пенсії з 01.01.2006р. з урахуванням його права на отримання щомісячного підвищення до пенсії як учаснику бойових дій виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, зобовязати відповідача сплачувати йому щомісячне підвищення до пенсії як учаснику бойових дій, керуватися розміром мінімальної пенсії за віком, що встановлюється законами України, та сплачувати щомісячне підвищення до пенсії у розмірі 150 відсотків мінімальної пенсії за віком.

При цьому посилався на порушення Закону України № 3551-12 від 22.10.1993 р. „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту , п. «г» ст..25 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ і деяких інших осіб», відповідно до яких «ветеранам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується: «учаснику бойових дій на 150% мінімальної пенсії за віком».

Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явились, надали суду письмові пояснення, в яких просять суд позов задовольнити.

Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, про час слухання по справі повідомлявся належинм чином. В ході судового розгляду представником відповідача надавались письмові заперечення на позов, в яких представник відповідача зазначав, що позивачем був пропущений строк позовної давності. Позивачу призначено та виплачується підвищення до пенсії як учаснику бойових дій відповідно ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993р. До 1 січня 2006 року розмір підвищення складав 150 процентів мінімальної пенсії за віком. З 1 липня 2006 року вступив в дію Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про с ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 2939-VI від 05.10.2005р., відповідно до якого розмір надбавки до пенсії учаснику бойових дій складає 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Позивачу з 01.07.2006 розмір надбавки розраховується у сумі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Посилання позивача не те, що відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове ржавне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року №1058-IV (з наступними змінами) мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили ацездатність, визначеного законом також не відповідає дійсності, оскільки відповідно до ч. 3 цієї ж статті, такий мінімальний розмір пенсії застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, изначених згідно з Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Представник Одеського обласного військового комісаріату у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надіслав заяву в якої просить розглянути справу за його відсутності та заперечення на позов.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є учасником бойових дій згідно посвідчення АБ №268561 від 02.12.1997р.

Відповідно до ч. 3 ст.46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, до яких відносяться і пенсії, визначаються Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000р. № 2017-ПІ. Відповідно до ст.17 вказаного Закону, мінімальний розмір пенсії за віком, як основна соціальна гарантія, встановлюється законами. Встановлення ж розміру мінімальної пенсії за віком Кабінетом Міністрів України суперечить наведеним нормам закону.

Згідно ст.2 Закону України «Про прожитковий мінімум», від 15.07.1999р. № 966-ХІ, прожитковий мінімум застосовується для визначення державних соціальних гарантій і стандартів обслуговування та забезпечення в галузях охорони здоров'я, освіти, соціального обслуговування та інших.

Відповідно до ч. 1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. № 1058-1, який набрав чинності з 01.01.2004р., мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіка 25, а у жінок - 20 років страхового стажу встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Зазначені вище норми вказують на те, що розмір мінімальної пенсії за віком, з якого необхідно проводити розрахунки додаткової пенсії позивачу, не може бути нижчим від прожиткового мінімуму встановленого законом.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.4 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності-нормативно правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

З урахуванням положень Конституції України, приймаючи до уваги пріоритетність законів над підзаконними актами, суд вважає, що при визначенні додаткової пенсії позивачу застосуванню підлягають ч.3 ст. 46 Конституції України, ч.4 ст.13 Закону України № 3551-ХІІ від 22.10.1993р., ст.17 Закону України № 2017-ПІ від 05.10.2000р. та ч. І ст.28 Закону України № 1058-1 від 09.07.2003р., а не постанови Кабінету Міністрів України, якими було істотно звужено обсяг встановлених пенсійних прав позивача. Отже, суд вважає, що починаючи з 01.01.2000року по 31.12.2004 року позивачу неправильно було проведено нарахування та виплата підвищення до пенсії як учаснику бойових дій виходячи із розрахунку визначеного постановами Кабінету Міністрів України.

Законом України «Про прожитковий мінімуму на 2000р.» - розмір прожиткового мінімуму складав 216,56 гривень, в 2001 році він складав 248,77 гривень, Законом України «Про прожитковий мінімум на 2002р.» - розмір прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб складав - 268 гривень. Статтею 1 Закону України «Про затвердження прожиткового мінімуму на 2003р.» склав - 268 гривень, у 2004р. розмір прожиткового мінімуму на 2004р. склав 284,69 гривні. У 2005 році - 332 гривні. Згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2006рік», прожитковий мінімум для непрацездатних осіб склав з 01.01.2006р. 350 гривень, з 01.04.2006р. - 359 гривень.

Таким чином, позивач по справі починаючи з 01.01.2000 року по 31.12.2005 року повинен був отримувати підвищення до пенсії в розмірі 150% виходячи з мінімального прожиткового мінімуму встановленого законодавством у відповідних роках.

Разом з тим, суд вважає, що за зазначений період з 01.01.2000 року по 31.12.2005 року позов задоволенню не підлягає оскільки статтею 99 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо на встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч. 1 ст. 100 КАС України, пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Суд не приймає до уваги посилання представника позивача про те, що до виниклих правовідносин строк звернення до суду не застосовується згідно до ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», та ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки ними передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачується за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Але, в даному випадку, підвищення щодо яких виник спір, позивачеві взагалі не нараховувалися, а тому зазначене положення ст. 55 та ст. 46 згаданих Законів застосовуватися не може.

З клопотанням про поновлення процесуального строку встановленого законом - звернення до адміністративного суду, позивач та його представник не зверталися.

Починаючи з 01.01.2006р. відповідно до внесених змін до ч.4 ст. 12 Закону України № 3551-ХІІ від 22.10.1993р., учасникам бойових дій пенсійним фондом нараховується 25% від прожиткового мінімуму, для осіб які втратили працездатність.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1, починаючи з 01.07.2006р. отримував підвищення до пенсії в розмірі та обсягах визначених Законом України № 3551-ХІІ від 22.10.1993р. В зв'язку з чим, суд вважає, що ГУ ПФ України в Одеській області, починаючи з 01.07.2006р. правильно проводило нарахування та виплату позивачеві підвищення до пенсії відповідно до умов закону.

Судом не приймаються до уваги посилання представника позивача, як на підставу заявлених позовних вимог, щодо звужування прав позивача визначених Конституцією України в зв'язку з внесеними змінами до ч.4 ст.12 Закону України 3551-ХІІ від 22.10.1993р., оскільки такі зміни до Закону на даний час не визнанні неконституційними, є чинними, а тому є обов'язковими для їх застосування.

Таким чином, за період з 01.07.2006 року до часу ухвалення рішення суду у справі, позов задоволенню не підлягає, оскільки право позивача не порушене, а захист права на майбутнє не передбачений законом.

Керуючись ст. ст. 2, 6-12, 71, 99,100,160-163 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя:

02.11.2010