Справа № 754/9411/16-а
Суддя: Лісовська О. В.
Дата ухвалення: 2016-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/485/16
Справа №754/9411/16-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2016 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Макас Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України в Київській області про скасування рішення та зобов"язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Управління державної міграційної служби України в Київській області про скасування рішення та зобов"язання вчинити певні дії, мотивуючи свої вимоги тим, що він є громадянином Соціалістичної Республіки В"єнам. Позивачу був оформлений дозвіл на імміграцію в Україну 24.03.2006 року на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", як особі, яка є неповнолітньою дитиною іммігранта, оскільки його батько - громадянин Соціалістичної Республіки В"єнам ОСОБА_2 мав посвідку на постійне проживання в Україні на час оформлення дозволу на імміграції в Україну. Рішенням ГУ ДМС України в Київській області від 12.07.2016 року дозвіл на імміграцію позивачу був скасований з тих підстав, що посвідка на постійне проживання його батька також була скасована. Але позивач вважає такі дії відповідача незаконними, а тому звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд скасувати рішення Управління державної міграційної служби України в Київській області про скасування дозволу на імміграцію в України громадянину Соціалістичної Республіки В"єнам ОСОБА_1, а також зобов"язати відповідача повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу.

У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав. Пояснив, що рішення відповідачем було прийнято відповідно до вимог діючого законодавства, жодних порушень допущено не було, а тому підстав для задоволення позову немає. На підставі викладеного представник просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач та його представник у судове засідання не з"явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у заяві представник просить розглядати справу в його відсутність, у письмовому провадженні. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивача та його представника.

Вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок по доказуванню правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на положення наведеної процесуальної норми, виходячи із суті позовних вимог, під час розгляду даної справи відповідачу належить довести правомірність своїх дій та бездіяльності.

Судом встановлено, що позивач позивачу ОСОБА_1, який є громадянином Соціалістичної Республіки В"єтнам, 24.03.2006 року був оформлений дозвіл на імміграцію в Україну, виданий Відділом ГІРФО ГУ МВС України в Київській області, відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію".

Дозвіл був виданий, як особі, яка є неповнолітньою дитиною іммігранта, оскільки батько позивача - громадянин Соціалістичної Республіки В"єтнам ОСОБА_2 мав посвідку на постійне проживання в Україні.

Рішенням ГУ ДМС України в Київській області № 166 від 12.07.2016 року позивачу ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію був скасований з тих підстав, що посвідка на постійне проживання батька позивача ОСОБА_2 була скасована на підставі перевірки.

У своєму адміністративному позові ОСОБА_1 вказує про те, що оспорюване рішення прийнято незаконно, а тому підлягає скасуванню.

Правовідносини між позивачем та міграційними органами України на момент звернення батька позивача за отриманням дозволу на імміграцію та надання компетентним органом такого дозволу з видачею посвідки на проживання в Україні регулювалися Законом України "Про правовий статус іноземців" № 3929-ХІІ від 04.12.1994 року (із змінами, внесеними Законами України від 08.06.2000 року та від 18.01.2001 року), а також Законом України "Про імміграцію" № 2491-ІІІ від 07.06.2001 року.

Відповідно до вимог ч.2-4 ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців" у редакції, чинній на момент звернення батька позивача до міграційних органів та прийняття останніми рішення про надання дозволу на імміграцію, іноземець може отримати дозвіл на імміграцію та іммігрувати на постійне проживання, якщо він має в Україні законне джерело існування; перебуває у близьких родинних відносинах (батько, мати, діти, брат, сестра, подружжя, дід, баба, онуки) з громадянами України; перебуває на утриманні громадянина України; має на своєму утриманні громадянина України; в інших передбачених законами України випадках.

Іноземці, які іммігрували на постійне проживання або для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне або тимчасове проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців, визначається Законом України про імміграцію.

Згідно із ст.. 1 Закону України "Про імміграцію" (в редакції, чинній на момент звернення батька позивача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну та прийняття відповідного рішення відповідачем), імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Судом встановлено, що у Рішенні ГУ Державної міграційної служби України в Київській області зазначено, що відповідно до вимог п.6 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" вирішено скасувати дозвіл на імміграцію в Україну позивачу.

Зі змісту вище зазначених висновків судом встановлено, що підставою для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну є те, що неповнолітня дитина - позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент прийняття документів в його батьків не мав дозволу на імміграцію, та не підтверджено належності до громадянства України.

Отримати дозвіл на імміграцію в Україну особа віком до 10 років могла тільки спільно з батьками, а не самостійно.

Крім того, відповідно до пункту шостого частини 7 статті 9 Закону для осіб зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 Закону, подається нотаріально засвідчений документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленому в Україні. Однак, законодавством України лише повнолітня дитина (з 18-річного віку) може нести фінансові зобов'язання перед батьками. Отже у даному випадку вимога статті 9 Закону взагалі виконана не була.

Згідно із ст.. 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, обґрунтовуючи наявність підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію та вилучення у останньої посвідки на постійне проживання в Україні відповідач послався саме на п.6 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Суд зазначає, що п.6 ст. 12 Закону є відсильним та вказує про можливість звернення до інших нормативно-правових актів України, якими регулюються дані правовідносини.

Відповідачем до суду не надано жодних належних доказів, що свідчили б про наявність обставин, передбачених п.6 ст. 12 вказаного Закону, та були б підставою для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, та вилучення у останнього посвідку на постійне проживання в Україні, а саме наявність Закону України, що передбачав би такі наслідки при даних умовах.

Судом встановлено, що з боку позивача при звернені до ВГІРФО УМВС України в Київській області не було допущено жодних порушень, фактично порушення були допущенні фахівцями ВГІРФО УМВС України в Київській області, що складали висновок на підставі якого позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну.

З письмових матеріалів справи вбачається, що подані позивачем документи разом з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну були достовірними, не підробленими та чинними.

Також відповідачем не надано суду доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію та вилучення у нього посвідки на постійне проживання в України, що передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію", а саме: відповідачем не надано суду вироку суду, яким іммігранта засуджено до позбавлення волі; будь-яких доказів того, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем, також, не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Крім того, суд наголошує на тому, що станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, ВГІРФО УМВС України в Київській області, як уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачами документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у тому числі, не було встановлено і подання ними недостовірних даних, у зв'язку із чим їх було документовано посвідкою на постійне проживання.

При цьому суд враховує, що з моменту надання позивачу дозволу на постійне проживання минуло 10 років, у позивача сформувався певний уклад життя в цій країні, виникли зв'язки з оточенням.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до п. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд вважає, що оскаржуване рішення (висновок), прийнято відповідачем з порушенням вимог ст. 2 КАС України, а саме з порушенням принципу пропорційності, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно із ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем під час розгляду справи не було доведено правомірності прийнятого ним рішення, а тому суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 11, 17, 71, 158, 159, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України в Київській області про скасування рішення та зобов"язання вчинити певні дії - задовольнити.

Скасувати рішення Управління державної міграційної служби України в Київській області про скасування дозволу на імміграцію в України громадянину Соціалістичної Республіки В"єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов"язати Управління державної міграційної служби України в Київській області повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В"єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення.

Головуючий: