Справа № 826/24263/15
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2016-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 серпня 2016 року № 826/24263/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Федорчука А.Б., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародно-діловий

центр"

до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі

Головного управління ДФС у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-

рішень від 15.10.2015р. №000870226, №

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в особі Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародно-діловий центр " (надалі - Позивач), звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві (надалі - Відповідач) про визнання протиправними та скасування винесених Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Кінві податкові повідомлення - рішення від 15.10.2015 року №№ , .

Позивач не погоджується із податковими повідомленнями-рішеннями та в обґрунтування своєї позиції зазначає, що відомості, які містяться в Акті перевірки є суперечливими, оскільки Позивачем виконані всі вимоги, передбачені податковим законодавством, а господарські операції з ТОВ "Геліус-буд" були реальними, а отже, на думку Позивача, спірні податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню.

В судовому засіданні представник Позивача позов підтримав у повному обсязі та наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, наведених у адміністративному позові.

Представник Відповідача проти позовних вимог заперечує в повному обсязі з підстав викладених в письмових запереченнях на позовну заяву. Доводи Відповідача, викладені в письмових запереченнях, аналогічні доводам та висновкам викладеним в акті перевірки.

Враховуючи, що в судове засідання не прибув представник Відповідача, судом було прийнято рішення про розгляд справи в письмовому провадженні на підставі частини шостої статті 128 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва зазначає наступне.

Співробітниками Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ "Міжнародно-діловий центр " () з питань правомірності нарахування та сплати податку на прибуток та податку на додану вартість під час здійснення взаєморозрахунках з ТОВ "Геліус-Буд" () за період з 01.01.2013р. по 31.12.2014р.

За результатами перевірки складено Акт від 28.09.2015р. за № 464/26-59-22-06-15/32531945 (надалі - Акт перевірки).

В Акті перевірки встановлені наступні порушення: п. 183.1 п. 138.2 ст. 138, п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України в результаті чого завищено від'ємне значення об'єкту оподаткування податком на прибуток за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2014 р. на загальну суму 2123965,00 грн. та порушення п. 198.1, п. 198.6 ст. 198 ПК України, в результаті чого завищено суму від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та податкового кредиту поточного звітного періоду, за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2014 р. по взаємовідносинам з ТОВ «Геліус-Буд» на загальну суму 2508733,00грн., в тому числі за березень 2013 року на 371667,00 грн., за травень 2013року на суму 991667,00грн., за червень 2013року на суму 991667,00грн., за листопад 2013року на суму 12617,00 грн. та за грудень 2013року на суму 141115,00 грн.

Не погодившись із викладеними у Акті перевірки обставинами та зробленими контролюючим органом висновками, Позивачем подано заперечення на Акт перевірки, Контролюючим органом Листом від 09.10.2015р. за № 48919/10/26-59-22-01-20, висновки Акту перевірки залишено без задоволення, а заперечення без задоволення.

На підставі Акту перевірки Податковим органом винесено податкові повідомлення-рішення: від 15.10.2015р. №000870226, яким зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 2123965,00 грн.; від 15.10.2015р. №, яким зменшено суму від'ємного значення об'єкту оподаткування податком на додану вартість в розмірі 2508733,00 грн.

Позивач не погоджується із висновками Контролюючого органу, щодо допущеннями порушень норм податкового законодавства, а тому звернувся до суду із даним позовом.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також, норми чинного законодавства, Суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Як вбачається із змісту Акту перевірки, а також наданих Відповідачем заперечень, що висновки Контролюючого органу щодо заниження Позивачем показників від'ємного значення з податку на прибуток, так і з податку на додану вартість ґрунтуються на встановленні відсутності у контрагента ТОВ «Геліус-Буд» реальної можливості здійснити поставку кухонного та прального обрання (надалі - обладнання), яке в подальшому поставлялось Позивачу.

Зокрема, Відповідачем встановлено, що більшість обладнання, яке в подальшому встановлювалось на замовлення Позивача містить коди товарів згідно із УКТ ЗЕД, що свідчить про імпортне походження такого, разом з тим, із податкової інформації, що подавалась ПП «Фірма «Титан» (постачальник ТОВ «Геліус-Буд» ), імпорті операції на такий товар здійснювались у не значній кількості, або було документально оформлено придбання на території України при відсутності імпортних операцій у контрагентів - постачальників.

Саме наведені обставини, на переконання Контролюючого органу, свідчать про намір отримання зазначеними суб'єктами господарювання податкової вигоди, а відтак свідчать про безпідставне формування позивачем валових витрат та податкового кредиту з урахуванням сум сплачених на користь ТОВ «Геліус-Буд» в рамках додаткової угоди № 62-12/1 від 15.03.2012р.

З матеріалів справи вбачається, що між Позивачем (Замовник), з однієї сторони, та ТОВ «Геліус-Буд» (Генпідрядник), з іншої сторони, 01.08.2006 р. укладено Додаткову угоду №1 в рамках Договору генерального підряду від 27.01.2006р. №003/06 (надалі - Додаткову угоду №1 від 01.08.2006 р.).

У відповідності до Додаткової угоди №1 від 01.08.2006 р., Генпідрядник за завданням Замовника зобов'язується на свій ризик власними силами і засобами відповідності до Проектної документації, діючих будівельних норм і правил, а також з дотриманням Робочої документації та у визначений Договором строк збудувати Об'єкт (готельно-офісного комплексу з житловими апартаментами на бульв. Шевченка, 28-30 у Шевченківському районі м. Києва), а Замовник зобов'язується надати Генпідряднику Будівельний майданчик, Проектну документацію, забезпечити своєчасне фінансування будівництва, прийняти закінчені Роботи і оплатити їх вартість у відповідності до Договору.

В рамках даного договору між Позивачем та ТОВ «Геліус-Буд» укладено Додаткову угоду № 62-12/1 від 15.03.2012р., відповідно до умов якої ТОВ «Геліус-Буд» зобов'язувалось виконати на Об'єкті: «Готельно-офісний комплекс з житловими апартаментами на бульварі Тараса Шевченка, 28-30 у Шевченківському районі м. Києва» роботи з встановлення технологічного обладнання та виробничих меблів з нержавіючої сталі в зонах громадського харчування та пральних готельної частини, згідно узгодженому з представниками Оператора проекту, включаючи закупівлю та постачання усіх необхідних матеріалів та обладнання, організацію та виконання всіх необхідних, монтажних та інших робіт, встановлення та пусконалагодження обладнання, а також здачу цього обладнання приймальним комісіям.

Позивачем Суду і до перевірки надавались зазначені договори, копії Актів прийому-передачі змонтованого обладнання та матеріалів за вересень 2013року від 30.09.2013 р. за листопад 2013 року від 29.11.13 р., за лютий 2014 року від 24.02.2014 р. , копії актів приймання виконаних підрядних робіт за вересень 2014р. № 57 від 30.09.13р., за листопад 2013 року №45 від 29.11.13 р. та за лютий 2014 року № 70 від 24.02.14 р.

Крім того, позивачем надано копії Сертифікатів відповідності на встановлене обрання, висновок санітарно-епідеміологічної експертиза обладнання № 05.03.02-04/46914, а також технічні паспорти такого обладнання.

Окрім вищезазначених актів, про реальність господарського операції між Позивачем та ТОВ «Геліус-буд» свідчить також укладений між Позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з розвитку проектів «Сент Софія Хоумс» Договору на здійснення технічного нагляду від 3 1.12.2009 року (надалі - Договір технагляду).

В рамках Договору технагляду ТОВ «Сент Софія Хоумс» зобов'язувалося здійснити технічний нагляд за виконанням ТОВ «Геліус-буд» будівельно-монтажних робіт на Об'єкті, у тому числі робіт з встановлення технологічного обладнання та виробничих меблів з нержавіючої сталі в зонах громадського харчування та пральних готельної частини, включаючи закупівлю та постачання необхідних матеріалів.

Слід зауважити, що уся наведена документація хоча і була предметом дослідження при проведенні перевірки, однак не взята до уваги Контролюючим органом, у зв'язку із відсутністю у Відповідача можливості встановити походження такого обладнання по ланцюгу, посилаючись при цьому на неможливість ПП «Фірма «Титан» поставити обладнання ТОВ «Геліус-Буд», та відповідно встановити таке на об'єкті Позивача.

Відповідачем не надано жодного доказу в підтвердження висновків викладених в акті перевірки, що безпосередньо слугували для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

З вищезазначених обставин, Суду вбачається, що підтверджено укладання та виконання умов договірних відносин між Позивачем та його контрагентом, а отже, доводи Відповідача про відсутність доказів про здійснення господарської діяльності по взаємовідносинам з контрагентами є безпідставними та необґрунтованими.

Суд приходить до висновку, що в матеріалах наявна вся первинна документація, яка підтверджує укладання договорів та виконання їх належним чином.

Як зазначено Вищим адміністративним судом України в інформаційному листі від 20 липня 2010 року №1112/11/13-10 "Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби", процесуальна діяльність суду із встановлення обґрунтованості права платника податку на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування з податку на додану вартість повинна включати такі етапи: 1. Встановлення факту здійснення господарської операції. 2. Встановлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції. 3. Встановлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг) спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг) і господарською діяльністю платника податку. 4. Встановлення дотримання платником податку спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість.

У відповідності ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд звертає увагу, що на час проведення перевірки та на час розгляду справи Відповідачем не надано переконливих доказів про те, що контрагенти позивача були ліквідовані або припинено підприємницьку діяльність даних контрагентів під час укладання та виконання договорів.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі - Кодекс), він, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Підпунктом 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, визначено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку не враховуються при визначенні оподаткованого прибутку.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник. податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Згідно з пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та/або порушення порядку заповнення обов'язкових реквізитів податкової накладної, передбачених пунктом 201.1 статті201 цього Кодексу, не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов'язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов'язань за відповідний звітний період.

Крім того Вищим адміністративним судом України в листі від 02 червня 2011 року №742/11/13-11 визначено, що з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції та установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат із господарською діяльністю платника податку.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. ( абзацу 2 п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 року № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/704).

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 1 ст. 9 даного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що для формування як валових витрат, так і податкового кредиту, необхідно мати первинні документи, які можуть довести реальність здійснення господарської операції, підтвердити факт використання придбаних товарів/послуг в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

З аналізу вищезазначених норм закону та матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позивачем надано суду переконливі докази того, що вищезазначені договори укладені з метою настання реальних обставин, а тому, висновки викладені в Акті перевірки є помилковими та викладеними з порушенням норм податкового права.

Слід відмітити, що сторонами не заперечується та обставина, що на момент вчинення господарських правовідносин між позивачем та контрагентами, контрагенти позивача та позивач, як юридичні особи, внесені в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (в матеріалах справи містяться копії витягу з ЄДР) та зареєстровані платником податку на додану вартість, а первинна документація була підписана безпосередньо самими директорами товариств.

Крім того, в обґрунтування законності спірних податкових повідомлень-рішень відповідач посилається інформацію відносно підприємства, що здійснювало поставку товарів та послуг на користь контрагента позивача, зокрема, вказано, що товар, хоча і містить позначення згідно УКТ ЗЕД, однак таким товариством не імпортувався, при цьому підтверджено придбання такого товару у інших суб'єктів господарювання, зазначивши лише про не можливість встановлення фактичного імпортера такого товару на територію України.

Разом з тим, Судом встановлено, що договірні відносини між ТОВ «Геліус-Буд» та ПП «Фірма «Титан», в частині поставки та монтування обладнання на об'єкті Позивача, були предметом судового розгляду.

Так зокрема, Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2015 р. по справі № 826/24567/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліус-буд» до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 14.07.2015 №, №, №, що залишена без змін Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2016р., окрім іншого, встановлено реальність правочину укладеного між ТОВ «Геліус-Буд» та ПП «Фірма «Титан», щодо поставки та монтування обладнання на об'єкті позивача, та відповідно правомірність формування ТОВ «Геліус-Буд» податкових зобов'язань з урахування взаємовідносин з ПП «Фірма «Титан» (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/54271141).

Слід зауважити, що як податковим, так і будь яким іншим законодавством, до покупця товарів не ставиться вимоги відстеження походження такого товару аж до виробника, наявність відповідної документації на такий товар та доброї волі продавця є достатність для придбання товару.

Окрім вищевикладеного, Суд вважає необхідним звернути увагу, що за умови реального здійснення господарської операції, яка призвела до об'єктивної зміни складу активів платника податків - покупця, будь-які порушення постачальниками/продавцями товару (послуг) податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не можуть бути підставою для позбавлення покупця права на податковий кредит та формування від'ємного значення об'єкту оподаткування податком на прибуток.

Платник податку на додану вартість (покупець товару) не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням постачальниками товару (послуг) вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів. Такий платник не повинен притягуватися до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 03.07.2013 року по справі № К/800/27746/13.

Крім того, за п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними": при кваліфікації правочину за ст. 228 Цивільного кодексу України має враховуватись вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі.

Однак, відповідачем не було надано доказів наявності вироку суду відносно будь-кого - Позивача та контрагентів за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України (фіктивне підприємництво), а договори, укладені позивачем з даними товариствами, до теперішнього часу у судовому порядку не визнано недійсними.

Слід відмітити, що податковим органом не було надано рішення суду у цивільній чи господарській справі, вироку суду у кримінальній справі або іншого належного доказу на підтвердження "фіктивності" здійснених позивачем господарських операцій.

Не надано також добутих у визначений процесуальним законодавством спосіб доказів підробки документів або складання фіктивних документів на підтвердження здійснених позивачем господарських операцій. Зазначене вказує на необґрунтованість тверджень відповідача про фіктивність проведених позивачем господарських операцій.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 25.03.2008 року по справі № К-23642/07.

Також, суд звертає увагу й на принцип індивідуальної юридичної відповідальності, що закріплений статтею 61 Конституції України.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини (надалі також - ЄСПЛ). Так, в пункті 71 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії» ЄСПЛ дійшов такого висновку: «... Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності».

Вищенаведений висновок ЄСПЛ повторно підтвердив у рішенні по справі «Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії». У пункті 23 даного рішення ЄСПЛ наголошує, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, зазначив Суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Сепорт Сентре) це не мало б.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявна вся первинна документація, яка підтверджує використання Позивачем отриманих послуг від ТОВ «Геліус-буд» в межах господарської діяльності.

Отже, суд прийшов до висновку, що позивачем цілком правомірно сформовано у перевіряємий період валові витрати та податковий кредит з урахуванням взаємовідносин з контрагентами.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності прийнятих ним спірних рішень з урахуванням всіх встановлених фактичних обставин та вимог законодавства.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог повністю.

Керуючись ст.ст. 69, 70 71, 158-163,167 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати винесені Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві податкові повідомлення-рішення від 15.10.2015р. №000870226, №.

3. Стягнути з Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю " Міжнародно-діловий центр " судові витрати в розмірі 69490,47 грн.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук