Справа № 813/4784/15
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2016-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2016 р. Справа № 876/12143/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Левицької Н.Г., Обрізка І.М.,

за участі секретаря судових засідань Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 09.11.2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області, Кабінету Міністрів України, третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій, бездіяльності щодо здійснення перерахунку заробітної плати, зобов'язати вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області (далі - ТУ ДСА України в Львівській області), Кабінету Міністрів України (далі - КМУ), з урахуванням уточнень та доповнень просить: визнати неправомірною бездіяльність КМУ щодо не приведення постанови № 268 від 09.03.2006 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" (далі - Постанова № 268) у відповідність до ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI (далі - Закон № 2453-VI ) у редакції станом на 01.01.2015 року та у відповідність до ч. 1 ст. 147 Закону № 2453-VI у редакції станом на 28.03.2015 року; зобов'язати КМУ привести Постанову № 268 у відповідність до ч. 1 ст. 144 Закону № 2453-VI у редакції станом на 01.01.2015 року та у відповідність до ч. 1 ст. 147 Закону № 2453-VI у редакції станом на 28.03.2015 року; визнати протиправними дії ТУ ДСА України в Львівській області, які виразились у відмові у здійсненні перерахунку заробітної плати за період з 26.10.2014 року по даний час, беручи за основу розмір посадового окладу, встановлений абзацом 2 ч. 1 ст. 144 Закону 2453-VI; зобов'язати ТУ ДСА України в Львівській області здійснити перерахунок заробітної плати та виплатити одноразово різницю між перерахованою та фактично виплаченою заробітною платою за період з 26.10.2014 року по день прийняття постанови, беручи за основу розмір посадового окладу, встановлений абзацом 2 ч. 1 ст. 144 Закону № 2453-VI; зобов'язати ТУ ДСА України в Львівській області здійснити перерахунок та виплатити одноразово різницю між перерахованою та фактично виплаченою у 2015 році матеріальною допомогою на оздоровлення та допомогою на соціально побутові потреби, беручи за основу розмір посадового окладу, встановлений абзацом 2 ч. 1 ст. 144 Закону № 2453-VI; зобов'язати ТУ ДСА України в Львівській області в подальшому нараховувати та виплачувати заробітну плату, беручи за основу розмір посадового окладу, встановлений абзацом 2 ч. 1 ст. 144 Закону № 2453-VI.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що працюючи на посаді головного спеціаліста з інформаційних технологій Залізничного районного суду м. Львова, яка належить до п'ятої категорії державних службовців, має право на нарахування та виплату посадового окладу у відповідності до ст. 147 Закону № 2453-VI. Однак, у зв'язку з бездіяльністю КМУ щодо не приведення Постанови № 268 у відповідність до норм Закону № 2453-VI, посадовий оклад позивача надалі залишається на рівні однієї мінімальної заробітної плати.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 09.11.2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю за відсутністю на день прийняття рішення правових підстав для його задоволення.

Не погодившись з таким рішення, його оскаржив позивач ОСОБА_2 Вважаючи, що оскаржувана постанова постановлена «шаблонно», при тому судом не проаналізовано та не вивчено нормативно правової бази, що регулює та має відношення до заявлених позовних вимог, не дотримано принципу верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а тому просить оскаржувану постанову скасувати та постановити нову, якою задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовує аналогічно доводами, якими обґрунтовано позовні вимоги, а також зазначив, що суд першої інстанції у мотивувальній частині навів, що на момент прийняття рішення жодних правових підстав для задоволення позовних вимог немає, оскільки 09.09.2015 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» від 02.09.2015 року № 644, проте такі мотиви є неправильними, оскільки зміни внесено лише 09.09.2015 року та з приміткою, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення, а тому у позовних вимогах за період виникнення права на отримання заробітної плати у розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, тобто з 14.10.2014 року по 09.09.2015 року відмовлено без належного обґрунтування.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з'явились, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. В силу вимог ч.1 ст.41 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити з наступних мотивів.

Правовий порядок в Україні, за визначенням ст. 19 Конституції України, ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів врахувала наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Згідно ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Судовим розглядом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 працює на посаді головного спеціаліста з інформаційних технологій Залізничного районного суду м. Львова. Вказана посада віднесена до п'ятої категорії державних службовців.

Відповідно до розрахункових листів за період з жовтня 2014 року по серпень 2015 року посадовий оклад позивача становив 1218 грн.

03.08.2015 року позивач звертався до ТУ ДСА України в Львівській області із заявою про перерахунок заробітної плати за період з 26.10.2014 року по 03.08.2015 року, беручи за основу розмір посадового окладу, встановленого Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року № 1697-VII в частині внесення змін до статті 144 Закону № 2453-VI (в редакції з 26.10.2014 року) та ст. 147 Закону № 2453-VI (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд"). Крім того, просив здійснити перерахунок різниці між нарахованою та фактично виплаченою у 2015 році матеріальною допомогою на оздоровлення та допомогою на соціально - побутові потреби, беручи за основу розмір посадового окладу, встановленого вищевказаними нормами Закону.

За результатами розгляду вищевказаної заяви, 18.08.2015 року ТУ ДСА України у Львівській області надало відповідь за № 05-5010/15, в якій зазначило, що до внесення КМУ відповідних змін до Постанови № 268 застосовуються розміри посадових окладів, передбачені додатками 45-47 вищевказаної постанови.

Не погоджуючись із даною відповіддю, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у ТУ ДСА України в Львівській області у спірний період були відсутні правові підстави нараховувати та виплачувати позивачу заробітну плату виключно відповідно до ч.1 ст.144 Закону № 2453-VI (зі змінами, внесеними підпунктом 59 розділу ХІІ Прикінцеві положення Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII) та ч.1 ст.147 Закону № 2453-VI (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд"), з огляду на те, що умови оплати праці працівників апарату суду регламентуються не лише вказаними нормами Закону.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного адміністративного суду з врахуванням наступного.

Предметом даного позову є визнання дій та бездіяльності протиправними щодо не нарахування та невиплата позивачу заробітної плати за період з 26.10.2014 року по день прийняття постанови відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону № 2453-VI.

Так, 26 жовтня 2014 року внесено зміни до статті 144 Закону № 2453-VI та передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Абзацом другим підпункту 1 і абзацом третім підпункту 2 пункту 13 розділу XIII Закону України «Про прокуратуру» зобов'язано Кабінет Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України «Про судоустрій та статус суддів».

Аналогічна норма викладена і у новій редакції статті 147 Закону № 2453-VI з 28 березня 2015 року.

Наведене узгоджується з положеннями частин сьомої, восьмої статті 33 Закону України від 16 грудня 1993 року «Про державну службу» та частиною другою статті 8 Закону України «Про оплату праці».

З 1 січня 2015 року пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» визначено, що норми і положення, зокрема, частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13 березня 2015 року установлено, що норми і положення Закону України «Про судоустрій та статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Разом з тим, відповідно до частини першої та другої статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Частиною першою статті 51 Бюджетного кодексу України передбачено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Однак, на час виникнення спірних правовідносин, схема посадових окладів працівників апарату суду була закріплена Постановою № 268, яка до 09.09.2015 року залишалася незмінною.

А також в період з 26.10.2014 року по 09.09.2015 року зміни до Постанови № 268 щодо розмірів окладів працівників апарату суду Кабінетом Міністрів України внесено не було.

І відповідно, законами України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та «Про Державний бюджет України на 2015 рік» видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону № 2453-VI та частини першої статті 147 Закону № 2453-VI у редакції з 28 березня 2015 року не передбачено.

Таким чином, підставою для відмови у здійсненні нарахування та виплати заробітної плати у розмірі заявленого позивачем вимог є відсутність бюджетного фінансування та механізму при здійсненні нарахування та виплати заробітної плати позивачу.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 12.07.2016 року №21-1726а16 та від 13.07.2016 року №21-1888а16, №21-1488а16.

Верховний Суд України у даних категорія справ за аналогічними обставинами прийшов до висновку, що управління ДСА як головний розпорядник бюджетних коштів, не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Отже, вказані положення дають підстави для висновку, що ТУ ДСА України в Львівській області не наділено правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості здійснювати перерахунок посадового окладу позивачу та виплату заробітної плати у відповідному розмірі. З огляду на зазначене, а також на те, що у спірний період посадові оклади працівників апаратів місцевих судів Кабінетом Міністрів України були змінені та застосовувались з урахуванням 50-відсоткового зменшення, колегія суддів вважає, що відповідачі не допустили бездіяльності, діяли на підставі та в межах, що передбачених Конституцією та Законами України в частині виплати позивачу заробітної плати в межах видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників та у розмірах встановлених Кабінетом Міністрів України.

Щодо позовної вимоги зобов'язати ТУ ДСА України у Львівській області в подальшому нараховувати та виплачувати заробітну плату беручи за основу розмір посадового окладу, встановлений абзацом 2 ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", суд першої інстанції вірно зазначив, що дана вимога є необґрунтованою та безпідставною, оскільки судове рішення повинно бути наслідком чинного правового регулювання, а ця частина вимог спрямована на майбутнє зобов'язання відповідача вчиняти дії, у здійсненні яких відповідачем відмовлено не було.

У відповідності до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. А згідно ст. 86 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав нараховувати та виплачувати позивачу заробітну плату відповідно до ч.1 ст.144 Закону № 2453-VI (зі змінами, внесеними підпунктом 59 розділу ХІІ Прикінцеві положення Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII) та ч.1 ст.147 Закону № 2453-VI (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд"), з огляду на те, що умови оплати праці працівників апарату суду регламентуються не лише вказаними нормами Закону, а тому правомірно відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і в повному обсязі встановив обставини справи, прийняв обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, постанова відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому у відповідності до вимог ч. 1 ст. 200 КАС України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін

Керуючись ч.3 ст. 160, ст.196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд апеляційної інстанції

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 09.11.2015 року у справі № 813/4784/15 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.П. Сапіга

Судді Н.Г. Левицька

ОСОБА_3

Повний текст виготовлено 30.08.2016р.