Справа № 2а-2213/10
Суддя: Бондар В. Я.
Дата ухвалення: 2010-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а-2213/10
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2010 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Бондаря В.Я.

при секретарі Подорожній О.С.

розглянувши справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради визнання дій неправомірними щодо невиплати щорічної разової грошової допомоги

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, просив визнати бездіяльність Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо незабезпечення виплати йому, разової грошової допомоги до 5 травня 2010 року в розмірі, передбаченому Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а саме у сумі 3150 грн. При цьому він посилався на те, що він є учасником бойових дій і, відповідно до ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" держава повинна виплачувати щорічно разову грошову допомогу у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком. Однак, в порушення зазначеного Закону йому вищезазначена грошова допомога сплачена не в повному обсязі, та в 2010 році недоплата склала 3150,00 гривень.

Позивач у судове засідання не зявився, належним чином повідомлений.

Представник відповідача - Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради в судове засідання не зявився, заперечень до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року зі змінами, ( в редакції Закону від 09.07.2007р.) щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі пяти мінімальних пенсій за віком.

Розмір мінімальної пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність згідно Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року та Закону України «Про державний бюджет на 2010 рік» складає 706 грн.

Постанова КМУ № 299 від 07 квітня 2009 року «Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2010 році відповідно до Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» встановлює, що у 2010 році виплата щорічної грошової допомоги здійснюється учасникам бойових дій ВОВ у розмірі 380 грн.

Суд вважає, що в даному випадку, слід виходити з правової позиції Конституційного Суду України, який неодноразово розглядав питання щодо конституційності положень законів України про Державний бюджет України у частині обмеження пільг, компенсацій і гарантій, на які відповідно до чинного законодавства мають право окремі категорії громадян.

Так, рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 у справі № 1-28/2008 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 67 розділу I, п. п. 2-4, 6-8, 10-18, підпункту 7 п.19, п. п. 20-22, 24-34, підпунктів 1-6, 8-12 пункту 35, п.п. 36-100 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» та п. 3 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 152 Конституції України, Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що сума грошової допомоги позивачу, як учаснику бойових дій, відповідно до ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» повинна складати пять мінімальних пенсій за віком, з яких необхідно відняти суму фактично виплаченої йому грошової допомоги. Таким чином, вона складає 3150 гривень ((706*5)-380=3150).

Згідно ст.17 ч.1 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції "Кожна … особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".

Розглядаючи борги у сенсі поняття "власності", яке міститься у ч.1 ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції і яке не обмежене лише власністю на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатися як "майнові права" і, таким чином, як власність.

Тому при розгляді справи "Кечко проти України" (заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету, держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення суду ).

В звязку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів Закону України, відповідно якого встановлені надбавки з бюджету, і який є діючим, та Закону України " Про Державний бюджет" на відповідний рік, де положення останнього Закону, на думку Уряду України, превалювали як lex specialis.

Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобовязань (п.26 рішення Кечко проти України; див. mutatis mutandis рішення у справі Бірдов проти Росії, № 59498/00).

Також згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, відповідач не довів суду правомірність та обґрунтованість своїх дій щодо виплати позивачу суми щорічної разової грошової допомоги до 05 травня як учаснику бойових дій за 2010 рік у розмірі 380 гривень.

З таких підстав з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини суд прийшов до висновку, що позивач довів суду обставини, на які посилався в обґрунтування позову, вимоги позивача ґрунтуються на законі, та підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 99, 158-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо незабезпечення виплати ОСОБА_1 як учаснику бойових дій, разової грошової допомоги до 5 травня 2010 року та виплатити її в розмірі, передбаченому Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням проведених раніше виплат.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя:.

06.12.2010