Справа № 820/2122/16
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2016-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

18 серпня 2016 р. справа № 820/2122/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді - Мельникова Р.В.,

суддів - Мар'єнко Л.М., Нуруллаєва І.С.

за участю секретаря судового засідання - Цибульник Г.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача та третьої особи - Вишневського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд скасувати наказ Державної міграційної служби України № 21 від 08.02.2016 в частині що стосується громадянки Республіки В'єтнам ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з заявою щодо обміну посвідки на постійне проживання. Відповідно до відповіді від ГУ ДМСУ в Харківській області, що згідно обліків ГУ ДМС України в Харківській області значиться громадянка СРВ ОСОБА_3, якій наказом ДМС України було скасовано посвідку на постійне проживання в Україні видану на підставі Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" від 07.06.2001 року. Позивач вважає зазначений наказ ДМС України від 08.02.2016 року незаконним та таким, що підлягає скасуванню у судовому порядку.

В судовому засіданні представник позивача проти позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача та третьої особи у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, вивчивши доводи позову та заперечень проти нього, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що позивач, громадянка СРВ ОСОБА_3 прибула до України в у 1996 році з метою навчання, до 1997 року навчалась у ПТУ № 33, з 1998 року продовжувала навчання у Харківському аграрному університеті до 2000 року та залишилась проживати в Україні.

За заявою позивача від 24.05.2002 року керівництвом ВГП та ІС УМВС України в Харківській області було прийнято рішення щодо документування гр. СРВ ОСОБА_3 посвідкою на постійне проживання в Україні серії ХР № 07328 від 24.05.2002 року. Як підтверджено матеріалами справи, дане рішення було прийняте відповідно до абз.4 п.4 Прикінцевих положень закону України "Про імміграцію". Згідно даних тимчасової посвідки, місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому, громадянці СРВ ОСОБА_3 продовжено безстроково термін дії посвідки на постійне проживання в Україні для іноземних громадян та видано посвідку на постійне проживання НОМЕР_1 від 14.05.2004 року.

Колегією суддів за наявними в матеріалах справи доказами встановлено, що позивач звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області щодо обміну посвідки на постійне проживання, проте листом від 11.04.2016 року №04/1-7062 6118 "Щодо обміну посвідки на постійне проживання гр. СРВ ОСОБА_3" була повідомлена про скасування посвідки на постійне проживання в Україні, виданої на підставі Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" від 07.06.2001 року, наказом Державної міграційної служби України від 08.02.2016 року.

Відповідно до пункту 11 Наказу Державної міграційної служби України від 08.02.2016 року № 21 на підставі висновку ГУ ДМС у Харківській області від 23.112.2015 року стосовно ОСОБА_3 наказано:

- скасувати повністю рішення відділу ГП та ІС УМВС України в Харківській області від 24.05.2002 року про документування посвідкою на постійне проживання громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, 31.10.19165 року народження;

- видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання НОМЕР_2 від 31.05.2002 року та НОМЕР_3 від 14.05.2004 року визнати недійсними та такими, що підлягають вилученню.

При цьому матеріали справи містять рішення у формі висновку, складеного управлінням ДМС України в Харківській області про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, затверджений начальником ГУ ДМС України у Харківській області, яким вирішено вважати, що висновок від 24.05.2002 ВГП та ІС ГУМВС України у Харківській області про задоволення клопотання громадянки СРВ ОСОБА_3 про видачу посвідки на постійне проживання прийнято з порушеннями Закону України "Про імміграцію".

Вказане рішення (висновок) Управлінням Державної міграційної служби України у Харківській області, вмотивоване тим, що посвідку на постійне проживання в Україні позивачу оформлено у порушення абзацу 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", оскільки позивач звернувся про видачу посвідки після закінчення терміну, встановленого абз. 4 п. 4 Прикінцевих положень вказаного Закону, де зазначено, що вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Як зазначалося судом раніше, ВГП та ІС УМВС України в Харківській області за заявою позивача було прийнято рішення про документування гр. ОСОБА_3 посвідкою на постійне проживання в Україні серії ХР 07328 відповідно до абз.4 п.4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію", згідно з яким вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Зазначені підстави для видачі посвідки на постійне проживання були самостійно визнані ВГП та ІС УМВС України в Харківській області та зазначені у висновку. Під час видачі посвідки на постійне проживання ВГП та ІС УМВС України в Харківській області керувався зазначеними положеннями Закону України "Про імміграцію", будь-яких заперечень не висловлював, таким чином визнав позивача таким, що має дозвіл на імміграцію.

Також ВГІРФО УМВС України в Харківській області за заявою позивача було прийнято рішення про продовження безстроково терміну дії посвідки на постійне проживання в Україні для іноземних громадян ХР-08738 від 22.04.2003 року та видано посвідку на постійне проживання НОМЕР_1. Під час вирішення питання щодо продовження безстроково терміну дії посвідки та видачі посвідки на постійне проживання ВГІРФО ГУ МВС України в Харківській області будь-яких заперечень не висловлював. Матеріали справи не містять доказів заперечень відповідача або третьої особи щодо продовження безстроково терміну дії посвідки.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Згідно п.18 Порядку, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію".

Стаття 12 Закону України "Про імміграцію" передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Тобто відповідно до вимог ст.12 Закону України "Про імміграцію" підлягає скасуванню дозвіл на імміграцію, а ст. 13 вказаного Закону встановлює вилучення посвідки на постійне місце проживання на підставі скасування дозволу на імміграцію.

Колегія суддів зазначає, що при наданні посвідки на постійне місце проживання в Україні позивачу ВГП та ІС УМВС України в Харківській області керувалося п.4 Розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію", тобто проводило перевірку підстав залишення на постійне проживання на території України позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявило, та надало посвідку на постійне місце проживання в Україні громадянину СРВ ОСОБА_3.

Згідно п.4 Розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію", особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону.

Тобто, з аналізу вказаної норми встановлено, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає оформлення дозволу на імміграцію. А відтак, позивач не повинен був отримувати дозвіл на імміграцію.

Суд зазначає, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України в 1987 році, а Закон України "Про імміграцію" прийнятий 07 червня 2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень. І позивачу в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

При наданні 31.05.2002 року позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб суб'єкт владних повноважень проводив перевірку законності залишення його на постійне проживання на території України та керувалося положеннями Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив та надав посвідку на постійне місце проживання в Україні. Цією ж нормою Закону ГУ ДМС України в Харківській області обґрунтовує прийняття протилежного рішення - висновку від 23.12.2015 року про перевірку матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, на підставі якого ДМС України Наказом № 21 від 08.02.2016 року скасовано як рішення ГП та ІС УМВС України в Харківській області від 24.05.2002 року, так і видані на підставі такого рішення посвідки позивача на постійне місце проживання в Україні.

Таким чином, є неправомірним визнання гр. ОСОБА_3 такою, що не мала права на отримання посвідки на постійне проживання в Україні з підстав пропуску шестимісячного терміну для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, статтею 12 Законом України "Про імміграцію" або чинним законодавством не було передбачено.

Отже, наказ Державної міграційної служби № 21 від 08.02.2016 року в частині пункту 11 винесений на підставі висновку ГУ ДМС у Харківській області від 23.12.2015 року стосовно ОСОБА_3, яким скасовано рішення відділу ГП та ІС УМВС України в Харківській області від 24.05.2002 року про документування посвідкою на постійне проживання громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та виданих на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання НОМЕР_2 від 31.05.2002 року та НОМЕР_3 від 14.05.2004 року визнані недійсними та такими, що підлягають вилученню винесений з порушенням норм діючого законодавства, а саме без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мала місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача, без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, чим порушено положення "Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень", затвердженого Постановою КМУ №1983 від 26 грудня 2002 року.

Відповідно до ст. 2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд зазначає, що наказ Державної міграційної служби № 21 від 08.02.2016 року, в частині що стосується громадянки Республіки В'єтнам ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 є таким, що винесений в супереч нормам діючого законодавства.

При зазначених обставинах, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, -

Керуючись ст.ст. 159-163, 167, 186, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про скасування рішення - задовольнити в повному обсязі.

Скасувати наказ Державної міграційної служби України № 21 від 08.02.2016 в частині що стосується громадянки Республіки В'єтнам ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (пункт 11).

Стягнути на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_2) сплачену суму судового збору в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (01024, м. Київ, вул. Богомольця, 10, ідентифікаційний код 37508470).

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 25 серпня 2016 року

Головуючий суддя Р.В. Мельников

Суддя Л.М. Мар'єнко

І.С. Нуруллаєв