Справа № 2-а-210/10
Суддя: Бондар В. Я.
Дата ухвалення: 2010-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а-210/10
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2010 року Приморський районний суд м.Одеси у складі:

головуючого - судді Бондаря В.Я.

при секретарі Подоржній О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, та, уточнивши позовні вимоги, просив визнати бездіяльність Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо незабезпечення виплати йому, разової грошової допомоги до 5 травня 2009 року в розмірі, передбаченому Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а саме у сумі 2380,00. При цьому він посилався на те, що він є учасником бойових дій Великої Вітчизняної Війни і, відповідно до ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" держава повинна виплачувати щорічно разову грошову допомогу у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком. Однак, в порушення зазначеного Закону йому вказана грошова допомога сплачена не в повному обсязі, та в 2009 році недоплата склала 2380 гривень. При цьому позивачем був наданий розрахунок, згідно якого з суми восьми прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність(340*8=2700), він відняв суму фактично виплаченої йому допомоги у розмірі 340 гривень, в результаті чого утворилась сума недоплаченої допомоги у розмірі 2380 ((340*8)-340) гривень.

Позивач у судовому засіданні уточнений позов підтримав та просив суд його задовольнити.

Представник відповідача - Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради в судове засідання не зявився, в ході розгляду надавав письмові заперечення на позов, з яких вбачається, що Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради є лише посередником бюджетних коштів, оскільки при надходженні коштів з державного бюджету не нараховує, а тільки переховує їх ветеранам війни. Позивачу була виплачена щорічна державна допомога у встановленому розмірі, а саме згідно Закону України «Про державний бюджет України» 2009 рік, а саме у розмірі 310гривень.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року зі змінами, ( в редакції Закону від 09.07.2007р.) щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі пяти мінімальних пенсій за віком.

Розмір мінімальної пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність згідно Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року і на 2009 рік складає 498 грн..

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998 року № 367-ХІV передбачено, що порядок виплати разової грошової допомоги ветеранам війни визначається Кабінетом міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених Законом України про Державний бюджет України.

Постанова КМУ № 211 від 18 березня 2009 року «Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2009 році відповідно до Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» встановлює, що у 2009 році виплата щорічної грошової допомоги здійснюється учасникам бойових дій ВОВ у розмірі 340 грн.

Суд вважає, що в даному випадку, слід виходити з правової позиції Конституційного Суду України, який неодноразово розглядав питання щодо конституційності положень законів України про Державний бюджет України у частині обмеження пільг, компенсацій і гарантій, на які відповідно до чинного законодавства мають право окремі категорії громадян.

Так, рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 у справі № 1-28/2008 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 67 розділу I, п. п. 2-4, 6-8, 10-18, підпункту 7 п.19, п. п. 20-22, 24-34, підпунктів 1-6, 8-12 пункту 35, п.п. 36-100 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» та п. 3 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 152 Конституції України, Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Разом з тим, позивач визнав, що йому фактично була виплачена грошова допомога у розмірі 340 гривень, проте в своїх розрахунках помилково послався на ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та на розмір грошової допомоги у сумі восьми мінімальних пенсій за віком, що стосується пільг для інвалідів війни.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що сума грошової допомоги позивачу, як учаснику бойових дій, відповідно до ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» повинна складати пять мінімальних пенсій за віком, з яких необхідно відняти суму фактично виплаченої йому грошової допомоги. Таким чином, вона складає 2130 гривень ((498*5)-340=2130).

Згідно ст.17 ч.1 Закону України "Про виконання рішень та застосування пра, тики Європейського Суду з прав людини" суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції "Кожна … особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".

Розглядаючи борги у сенсі поняття "власності", яке міститься у ч.1 ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції і яке не обмежене лише власністю на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатися як "майнові права" і, таким чином, як власність.

Тому при розгляді справи "Кечко проти України" (заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету, держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення суду ).

В звязку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів Закону України, відповідно якого встановлені надбавки з бюджету, і який є діючим, та Закону України " Про Державний бюджет" на відповідний рік, де положення останнього Закону, на думку Уряду України, превалювали як lex specialis.

Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобовязань (п.26 рішення Кечко проти України; див. mutatis mutandis рішення у справі Бірдов проти Росії, № 59498/00).

Також згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, відповідач не довів суду правомірність та обґрунтованість своїх дій щодо виплати позивачу суми щорічної разової грошової допомоги до 05 травня як учаснику бойових дій за 2009 рік у розмірі 340 гривень.

З таких підстав з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини суд прийшов до висновку, що позивач довів суду обставини, на які посилався в обґрунтування позову, вимоги позивача ґрунтуються на законі, та підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року зі змінами, ст.28 ч.1 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р, ст.17 ч.1 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод яка ратифікована Україною 17.07.1997 року, справи "Кечко проти України" (заява № 63134/00) Європейського Суду з прав людини, та керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 99, 159-164 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо незабезпечення виплати ОСОБА_1 як учаснику бойових дій, разової грошової допомоги до 5 травня 2009 року в розмірі, передбаченому Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у сумі 2130 гривень.

Постанова суду може бути оскаржена, про що протягом десяти днів з дня проголошення подається заява про апеляційне оскарження постанови суду. Апеляційна скарга на постанову суду перш9ої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження, або в термін десяти днів з дня проголошення, без подання попередньої заяви про оскарження.

Суддя: Бондар В.Я.

30.04.2010