Справа № 823/802/16
Суддя: Сорочко Є.О.
Дата ухвалення: 2016-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/802/16 Головуючий у 1-й інстанції: Бабич А.М.; Суддя-доповідач: Сорочко Є.О.
У Х В А Л А

Іменем України

29 серпня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сорочко Є.О.

суддів: Земляної Г.В.

Межевича М.В.

за участю секретаря Приходько К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 20 липня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Генеральної прокуратури України про визнання протиправними дій під час розгляду звернення щодо приведення наказу від 02.03.1999 р. №130К до вимог законодавства; зобов'язання розглянути питання щодо перегляду наказу від 02.03.1999 р. №130К у зв'язку з необхідністю його приведення у відповідність чинному законодавству; визнати протиправним з моменту видання та скасування наказу від 02.03.1999 р. №130К; зобов'язання розглянути питання щодо приведення обґрунтування підстав звільнення з посади колишнього прокурора Лисянського району Черкаської області ОСОБА_3 у відповідність до вимог Конституції України та Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 р.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 20 липня 2016 року, яка залишена без мін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2016 року, позовну заяву в частині вимог про визнання протиправним з моменту видання та скасування наказу Генерального прокурора України від 02.03.1999 р. №130К з підстав видання на основі нормативно-правового акта, що втратив чинність, та як такого, що не відповідає положенням Конституції України, - залишено без розгляду.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 20 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказану постанову позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до матеріалів справи, наказом генерального прокурора України від 06.03.1997 р. №149К позивач з 12.03.1997 р. був призначений на посаду прокурора Лисянського району Черкаської області. Наказом Генерального прокурора України від 02.03.1999 р. №130К його звільнено з займаної посади за вчинення грубого порушення службової дисципліни на підставі ст. 8 та п. 5 ст. 9 Дисциплінарного статуту прокуратури України.

Позивач 13.05.2016 р. звернувся до відповідача з вимогою про скасування наказу Генерального прокурора України від 02.03.1999 р. №130К та приведення його у відповідність до вимог чинного законодавства України.

Листом Генеральної прокуратури України від 27.05.2016 р. №11/4-1450вих-16 позивача повідомлено, що підстави для скасування вищевказаного наказу відсутні.

Питання дисциплінарної відповідальності працівників прокуратури станом на час прийняття оскаржуваного наказу регулювалося нормами Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. №1789-XII та Дисциплінарного статуту прокуратури України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 06.11.1991 р.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 вказаного Закону було встановлено, що за порушення закону, неналежне виконання службових обов'язків чи скоєння ганебного вчинку прокурори і слідчі несуть відповідальність згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України, який затверджується Верховною Радою України.

Частиною 1 статті 8 Дисциплінарного статуту прокуратури України було визначено, що дисциплінарні стягнення до прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури застосовується за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків або за проступок, який порочить його як працівника прокуратури.

Частина 5 статті 9 Дисциплінарного статуту прокуратури України передбачала звільнення як один із видів дисциплінарного стягнення.

Як вбачається з матеріалів справи, наказ від 02.03.1999 р. №130К був прийнятий з огляду на висновки службового розслідування від 29.01.1999 р. дорожньо-транспортної пригоди, скоєної позивачем, що оцінено як грубе порушення позивачем службової дисципліни.

В подальшому, підпунктом першим пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» прийнятого від 14.10.2014 р. №1697-VII визначено, що з набранням чинності цим Законом втрачають чинність окремі положення Закону України "Про прокуратуру" №1789-XII, у тому числі ст. 48, яка передбачає питання дисциплінарної відповідальності працівників органів прокуратури.

Норми статті 48 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 05.11.1991 р. №1789-XII діяли станом на час притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, який втратив чинність з 15.07.2015 р. у зв'язку з набранням чинності Закону України №1697-VII, що передбачає дисциплінарні стягнення.

При цьому, згідно абз. 2 п. 1.4. Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 р. №34/5 (в чинній редакції від 15.05.2013 р. №883/5), втрата чинності нормативно-правового акта (окремих його положень) - припинення в установленому законодавством порядку застосування зареєстрованого в Міністерстві юстиції України нормативно-правового акта (окремих його положень).

Тобто, втрата чинності нормативно-правовим актом означає припинення дії його положень з моменту такої втрати.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09.02.1999 р. №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, втрата чинності вказаного закону не передбачала обов'язку відповідача, як державного органу, переглядати раніше прийняті та не оскаржені власні рішення (накази), більш того, які були реалізовані та вичерпали свою дію.

З огляду на викладене, відмовляючи позивачу у скасуванні оскаржуваного наказу відповідач діяв у межах та в спосіб, що передбачені нормами чинного законодавства. Разом з тим, лист від 27.05.2016 р. №11/4-1450вих-16, яким позивачу відмовлено у скасуванні наказу, підписаний уповноваженою на підставі п. 7.34 регламенту роботи Генеральної прокуратури України особою - начальником Департаменту кадрової роботи та державної служби. Тому підстави для зобов'язання відповідача розглянути питання щодо перегляду наказу від 02.03.1999 р. №130К та розгляду питання приведення до вимог законодавства обґрунтування підстав звільнення позивача з посади, - відсутні, отже позов не підлягає задоволенню.

Посилання позивача на порушення судом першої інстанції положень ст. 24 КАС України при постановленні ухвали про відкриття провадження в адміністративній справі не приймаються до уваги, оскільки така ухвала не підлягає оскарженню. Проте, варто зазначити, що відповідно до положень ст. 24, 107 КАС України питання про відкриття провадження в адміністративній справі суддя вирішує одноособово, після чого можливий перехід на іншу процесуальну стадію, зокрема розгляд справи колегією суддів у випадках передбачених законом.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, які впливають на правильність вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову, тому апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 20 липня 2016 року - без змін, оскільки вона ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 160, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 20 липня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки передбачені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

головуючий суддя Сорочко Є.О.

судді Земляна Г.В.

Межевич М.В.

Повний текст ухвали складено 29.08.2016 року

Головуючий суддя Сорочко Є.О.

Судді: Земляна Г.В.

Межевич М.В.