Справа № 820/835/16
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2016-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2016 р.Справа № 820/835/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Подобайло З.Г.

Суддів: Григорова А.М. , Тацій Л.В.

за участю секретаря судового засідання Григорова А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 30.05.2016р. по справі № 820/835/16

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області

про визнання наказу незаконним та поновлення на посаді,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, в якій , після уточнення позовних вимог, просить суд визнати наказ в частині її звільнення № 629 о/с від 06.11.2015р. Головного управління МВС України в Харківській області про звільнення позивача з органів внутрішніх справ України за п.64 «Г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України - незаконним і скасувати його та зобов'язати відповідача поновити її на посаді слідчого відділення Жовтневого ВП ГУНП в Харківській області з 06.11.2015 року.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 30.05.2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Позивачка, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, вважає постанову суду першої інстанції ухваленою з порушеннями вимог чинного діючого законодавства, вказує , що її не було письмово повідомлено про майбутнє звільнення та оскаржуваний наказ прийнято у період її перебування в декретній відпустці , рапорт про прийняття її на службу подавався нею до кадрового відділу, однак ці факти не враховані судом першої інстанції при прийнятті рішення. Просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції , прийняти нову , якою задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга розглядається відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 02.11.2010 року відповідно до наказу ХНУВС № 555 о/с ОСОБА_1 була прийнята на службу в органи МВС України.

21.06.2015 р. відповідно до наказу ГУ МВС України в Харківський обл. від 22.06.2015 р. № 284 о/с була прийнята на посаду слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Жовтневого РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області (на теперішній час Жовтневого РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області перейменовано на Жовтневого ВП Київського ВП ГУНП в Харківській області).

09.08.2015 р. позивач народила дитину та знаходилася у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років.

10 листопаду 2015 р. позивачу надійшов лист з вихідними даними 65/109-15 від 29.10.2015 р. з Жовтневого РВ ГУ МВС України в Харківській обл., з датою на штампі пошти 07.11.15 р., з пропозицією вийти з декретної відпустки та написання рапорту для подальшого проходження служби в органах Національної поліції України до 04.11.2015 р.

Згідно Наказу ГУ МВС України у Харківській області №629 о/с від 06.11.2015 року відповідно до п.64 «Г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України» позивача було звільнено з органів внутрішніх справ у запас.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову прийшов до висновку, що ГУМВС в Харківській області діяло на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому звільнення позивача зі служби є обґрунтованим, а наказ про його звільнення -правомірним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог , виходячи з наступного.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 38 Конституції України передбачено, що громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

За приписами частини 6 статті 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини другої статті 81 Цивільного кодексу України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Частиною третьою вказаної статті передбачено, що порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Порядок утворення, реорганізації та ліквідації міністерств та інших центральних органів виконавчої влади врегульовано статтею 5 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" від 17.03.2011 р. № 3166-VI (далі - Закон № 3166-VI).

Утворення, реорганізація та ліквідація міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади здійснюються з урахуванням завдань Кабінету Міністрів України, а також з урахуванням необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання повноважень (ч. 3 ст. 5 Закону № 3166-VI).

Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох центральних органів виконавчої влади (ч. 4 ст. 5 Закону № 3166-VI).

Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації (ч. 5 ст. 5 Закону №3166-VI).

Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, щодо яких набрав чинності акт Президента України про їх припинення, продовжують здійснювати повноваження та функції у визначених сферах компетенції до завершення здійснення заходів з утворення міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, до якого переходять повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що припиняється, та можливості забезпечення здійснення ним цих функцій і повноважень, про що видається відповідний акт Кабінету Міністрів України (ч.7 ст. 5 Закону №3166-VI).

Актом Кабінету Міністрів України про ліквідацію міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади визначається орган виконавчої влади, якому передаються повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що ліквідується (ч. 8 ст. 5 Закону № 3166-VI).

Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією чи ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, визначається Кабінетом Міністрів України (ч. 9 ст. 5 Закону № 3166-VI).

Відповідно до частини дев'ятої статті 5 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" Кабінет Міністрів України 20.10.2011 р. прийняв постанову № 1074, якою затвердив Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - Порядок № 1074), що визначає механізм здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.

За приписами пунктів 46 Порядку № 1074 орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади.

Орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Права та обов'язки органів виконавчої влади переходять у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Системний аналіз наведених вище норм Цивільного кодексу України, Закону № 3166-VI та Порядку № 1074 дає підстави для висновку, що порядок утворення та припинення юридичних осіб публічного права є відмінним від порядку утворення та припинення юридичних осіб приватного права. Тобто, у разі ліквідації органу виконавчої влади, держава відповідним актом Кабінету Міністрів України передає його завдання та функції новоствореному центральному органу виконавчої влади, забезпечуючи у такий спосіб безперервне виконання функцій держави. Таким чином, територіальні органи міністерств не можуть діяти інакше, ніж це передбачено актами Президента України чи Кабінету Міністрів України, виданими для забезпечення виконання відповідними міністерствами своїх функцій.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Цей висновок суду аналогічний з висновками Верховного Суду України в рішеннях у справі № 21-237а11 від 17 жовтня 2011 року, у справі № 21-267а12 .

Відповідно до ст. 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинам, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

02.07.2015 року Верховною радою України прийнятий Закон України "Про Національну поліцію" № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII). Набрання чинності вищевказаного закону відтерміновано до 07.11.2015, що визначено розділом XI Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

Відповідно до ст.1, 2 Закону № 580-VIII Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах:

1) забезпечення публічної безпеки і порядку;

2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави;

3) протидії злочинності;

4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Згідно ст.1, 2 Закону УРСР від 20.12.1990, № 565-XII "Про міліцію"( далі - Закон № 580-VIII) міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Основними завданнями міліції є:забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів;запобігання правопорушенням та їх припинення;охорона і забезпечення громадського порядку;участь у розкритті кримінальних правопорушень та розшуку осіб, які їх вчинили, у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством;забезпечення безпеки дорожнього руху;захист власності від злочинних та кримінально протиправних посягань.

Аналізуючи зазначені правові норми в їх сукупності та системності, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку мала місце не ліквідація міліції, а її реорганізація в поліцію, оскільки повноваження (завдання) установи, що ліквідована, аналогічні завданням установи, яка створена.

Згідно ч.7 ст.9 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

02 липня 2015 року прийнято Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 р. № 580-VIІI (далі - Закон № 580-VIІI), яким передбачено утворення Національної поліції України як центрального органу виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку та діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Закон України "Про Національну поліцію" опубліковано 06.08.2015 р. в газеті "Голос України".

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015р. № 641 вирішено утворити Національну поліцію України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 р. № 730 утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції, у в тому числі Головне управління Національної поліції у Херсонській області, а також ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ, у тому числі Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області.

Відповідно до пункту 8 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIІI з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції (пункт 9 Розділу XI Закону № 580-VIІI).

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів (пункт 10 Розділу XI Закону № 580-VIІI).

Тобто, згідно пункту 8 Розділу XI Закону № 580-VIІI працівники міліції, в тому числі позивач, попереджені про наступне звільнення через скорочення штатів в силу цього Закону.

Закон України "Про Національну поліцію" опубліковано в газеті "Голос України" 06.08.2015 р., відповідно 3-х місячний термін з дня опублікування сплинув 06.11.2015 р.

Разом з цим законодавець визначив, що працівник міліції може реалізувати своє право на проходження служби в поліції за умови виявлення такого бажання в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, тобто, починаючи з 06.08.2015р. по 06.11.2015 р. включно.

Виходячи з системного аналізу вищезазначених норм права, колегія суддів надходить до висновку, що працівники міліції повинні були звернутись до кадровою служби з двом рапортами, по-перше, з рапортом про звільнення зі служби в міліції, по-друге, з рапортом про прийом їх а службу в поліцію.

Отже, визначальною умовою для вирішення питання проходження працівником міліції служби в поліції є згода на це самого працівника.

Матеріали справи свідчать , що 29.10.2015р. на адресу позивачки за вих. № 65/109-15 Жовтневим РВ, в якому вона проходила службу, направлено лист з роз'ясненнями необхідності прибути для написання рапорту про призначення до Головного управління Національної поліції в Харківській області (ГУНП).

04.11.2015 р. у телефонній розмові ОСОБА_1 було роз'яснено про неможливість автоматичного перепризначення на посаду до ГУНП в Харківській області, що підтверджується рапортом начальника Жовтневого РВ полковником міліції Мєлєшевим С.Б., складеним 05.11.2015 р. на ім'я начальника ГУМВС України в Харківській області та наданим до матеріалів справи.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що позивачка не зверталася до кадрової служби ані з рапортом про звільнення зі служби в міліції, ані з рапортом про прийом його на службу в поліцію.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на те, що судом першої інстанції не взято до уваги показання свідка ОСОБА_5 , є помилковими, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції прослухано звукозапис судового засідання суду першої інстанції від 30.05.2016р. , в якому допитано свідка ОСОБА_5

Так, з пояснень свідка ОСОБА_5 встановлено, що позивачка ОСОБА_1 не подавала рапорт про звільнення зі служби в міліції, рапорт про прийом його на службу в поліцію і заяву про вихід з декретної відпустки.

Таким чином, необґрунтованими є посилання апелянта на ту обставину, що остання написала рапорт про перехід до поліції та передала його працівникові кадрового забезпечення , так як вказані доводи не підтверджені належними та допустимими доказами та спростовані матеріалами справи.

Будь-яких інших доказів про подання відповідного рапорту позивачкою ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано.

Відповідно до частини 1 статті 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно із статтею 86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Колегія суддів зазначає, що позивачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Доводи позивачки про те, що її не було письмово повідомлено про майбутнє звільнення та оскаржуваний наказ прийнято у період її перебування в декретній відпустці, колегія суддів вважає не обґрунтованими та до уваги не приймає, оскільки, як було встановлено вище, повідомлення працівників міліції про наступне вивільнення відбулося автоматично 06.08.2015 р. шляхом опублікування Закону № 580-VIII, який є спеціальним законодавчим актом, регулюючим відносини у сфері публічної служби та в п. 11 Прикінцевих і перехідних положень якого врегульовано питання щодо звільнення працівників міліції, які перебувають у відпустці, незалежно від її виду.

При цьому, слід враховувати, що при врегулюванні правовідносин у сфері публічної служби пріоритетне значення мають норми спеціального законодавства, а загальні положення КЗпП України можуть застосовуватися виключно, якщо таке прямо передбачено у спеціальному законі або якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані відповідні правовідносини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, висновки якої, у відповідності до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Тобто, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку, що позивачем не було дотримано процедуру звільнення з міліції та працевлаштування до поліції , яка чітко встановлена Законом України № 580-VIІI .

З огляду на встановлені під час розгляду справи обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене , доводи апеляційної скарги є безпідставними, не впливають на правомірність висновків суду, а відповідно і підстави для скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується повністю із висновком суду першої інстанції, так як обставини справи встановлені правильно, докази досліджені вірно, відповідно рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана вірно, тому судове рішення не підлягає скасуванню, апеляційна скарга не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 30.05.2016р. по справі № 820/835/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Подобайло З.Г.
Судді(підпис) (підпис) Григоров А.М. Тацій Л.В.
Повний текст ухвали виготовлений 29.08.2016 р.