Справа № 734/1563/16-а
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2016-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: №734/1563/16-а Головуючий у 1- й інстанції Анохін А.М. Суддя - доповідач: Степанюк А.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_2 про відмову від позову у справі за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Козелецькому районі Чернігівської області на постанову Козелецького районного суду Чернігівської області від 07 червня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Козелецькому районі Чернігівської області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2) звернувся до Козелецького районного суду Чернігівської області з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Козелецькому районі Чернігівської області (далі - Відповідач, Управління) про:

- визнання протиправними дій щодо відмови у проведені з 01.01.2016 року перерахунку та виплати пенсії, призначеної у розмірі 90% заробітної плати державного службовця відповідної посади за останнім місцем роботи на державній службі, з врахуванням підвищення заробітної плати з 01.12.2015 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1013;

- зобов'язання Управління здійснити перерахунок та виплату пенсії, призначеної у розмірі 90% заробітної плати державного службовця відповідної посади за останнім місцем роботи на державній службі, з врахуванням підвищення заробітної плати з 01.12.2015 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1013, з 01.01.2016 року та довідки Чернігівської обласної державної фінансової інспекції №25-11-21-16/3041 від 28.04.2016 року.

Постановою Козелецького районного суду Чернігівської області від 07.06.2016 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що приписи п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» не поширюються на правовідносини, пов'язані з перерахунком вже призначеної пенсії, а в силу положень ст. ст. 22, 58 Конституції України, ст. 37-1 Закону України «Про державну службу» Позивач має право на перерахунок пенсії державного службовця.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. При цьому звертає увагу на порушення судом норм матеріального права, вказуючи при цьому на невірне тлумачення положень Закону України «Про державну службу». Крім того, наголошує, що судом першої інстанції не було враховано, що після набрання чинності пунктом п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» пенсії, призначені відповідно до Закону України «Про державну службу», не перераховуються. Крім іншого, порядок їх перерахунку, який був передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 року №865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсій», виключено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.08.2016 року було відкрито апеляційне провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку письмового провадження на 30.08.2016 року.

Крім того, на адресу Київського апеляційного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_2, в якій останній, вказуючи на те, що після перерахунку пенсії на підставі довідки Чернігівської обласної державної фінансової інспекції розмір останньої зменшиться на 563,80 грн., просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі відповідно до ст. 194 КАС України, положення якої регламентують правові наслідки відмови позивача від адміністративного позову та примирення сторін.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому розгляд справи здійснювався у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, заслухавши думку представників сторін, колегія суддів вважає, що подана заява підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 194 КАС України позивач може відмовитися від адміністративного позову, а сторони можуть примиритися у будь-який час до закінчення апеляційного розгляду.

У разі відмови від адміністративного позову або примирення сторін суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу відповідно до вимог статей 112 і 113 цього Кодексу.

Приписи ст. 112 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що позивач може відмовитися від адміністративного позову повністю або частково, а відповідач - визнати адміністративний позов повністю або частково. Відмова від адміністративного позову чи визнання адміністративного позову під час підготовчого провадження мають бути викладені в адресованій суду письмовій заяві, яка приєднується до справи.

Про прийняття відмови від адміністративного позову суд постановляє ухвалу, якою закриває провадження у справі. У разі часткової відмови позивача від адміністративного позову суд постановляє ухвалу, якою закриває провадження у справі щодо частини позовних вимог.

Суд не приймає відмови від адміністративного позову, визнання адміністративного позову і продовжує розгляд адміністративної справи, якщо ці дії позивача або відповідача суперечать закону чи порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси.

Приписи ст. 203 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Якщо судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване судове рішення, а обставини, які стали підставою для закриття провадження у справі, виникли після його ухвалення, суд апеляційної інстанції визнає таке рішення нечинним і закриває провадження у справі.

Пунктом 2 частини 1 статті 157 КАС України передбачено, що суд закриває провадження у справі якщо позивач відмовився від адміністративного позову і відмову прийнято судом.

При цьому згідно ч. 3 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена. Повторне звернення з тією самою позовною заявою не допускається.

Таким чином, прийняття відмови від позову судом апеляційної інстанції має свою специфіку, адже вирішуючи питання про можливість прийняття такої відмови суду потрібно дослідити її не лише на предмет порушення або непорушення прав інших осіб, а й надати правову оцінку рішенню суду першої інстанції з метою обрання правильного процесуального наслідку з передбачених ст. 203 КАС України.

З врахуванням наведеної правової норми, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивачу з 25.02.2011 року було призначено пенсію по інвалідності.

ОСОБА_2 звернувся до Управління із заявою про перерахунок та виплату пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» у зв'язку з підвищенням розміру посадових окладів працюючим державним службовцям відповідно до постанови КМ України від 09.12.2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів».

Листом від 29.04.2016 року №855/03 (а.с. 12-14) Відповідач повідомив Позивача про відсутність підстав для задоволення вимог заяви, оскільки, по-перше, з 01.01.2015 року законодавець не пов'язує виникнення права на перерахунок пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про державну службу», зі зростанням заробітної плати працюючих державних службовців, по-друге, в силу п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» пенсії, призначені раніше на підставі, зокрема, Закону України «Про державну службу», не перераховуються, по-третє, пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 року №865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсій», який передбачав порядок перерахунку пенсії державних службовців, було виключено.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 22, 58 Конституції України, ст. ст. 37, 37-1 Закону України «Про державну службу», ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість відмови Управління у перерахунку пенсії Позивачу та наявність правових підстав для його здійснення.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 37 Закону України «Про державну службу» (далі - Закон) у редакції, яка діяла на момент призначення Позивачу пенсії, пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, без обмеження граничного розміру пенсії, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі. За кожний повний рік роботи понад 10 років на державній службі пенсія збільшується на один відсоток заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати, без обмеження граничного розміру пенсії.

Приписи ст. 37-1 Закону в редакції, яка була чинна на момент виникнення у Позивача права на перерахунок пенсії, визначали, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій державним службовцям визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 4 та 5 постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 року №865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» в редакції, яка була чинною до 15.12.2015 року, передбачено, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям відповідно до рішень Кабінету Міністрів України (для службовців Національного банку України відповідно до рішень його Правління) після набрання чинності Законом України від 16 січня 2003 року №432-IV «Про внесення змін до Закону України «Про державну службу» заробітна плата для перерахунку пенсії пенсіонерам, яким пенсія призначена з дня набрання чинності Законом України «Про державну службу», визначається в такому порядку:

1) пенсіонерам, які на момент перерахунку пенсії продовжують працювати на посаді, з якої призначено пенсію, - на підставі поданої довідки про одержувану заробітну плату на момент перерахунку;

2) іншим пенсіонерам - на підставі документів, поданих на час перерахунку, виходячи із сум заробітної плати, яку одержує працюючий державний службовець на відповідній посаді, з якої призначено (перераховано) пенсію, на момент виникнення права на перерахунок.

Перерахунок пенсій провадиться з місяця підвищення розміру заробітної плати працюючого державного службовця на підставі поданої заяви та довідок, виданих державними органами за останнім місцем роботи. Форма довідки про заробітну плату, що подається для призначення (перерахунку) пенсії державним службовцям, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням з Міністерством соціальної політики.

У зв'язку із прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови від 09.12.2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 року №865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» був виключений, а пункт 5 - змінений.

Разом з тим, судова колегія погоджується з твердження суду першої інстанції, що згідно положень ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09.02.1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Як було встановлено судом першої інстанції, Позивач працював на посаді головного контролера-ревізора Контрольно-ревізійного управління в Чернігівській області.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» затверджено схему посадових осадових окладів керівних працівників і спеціалістів державних фінансових інспекцій у містах (крім мм. Києва та Севастополя), які здійснюють державний фінансовий контроль, головних державних фінансових інспекторів у містах, об'єднаних у районах та містах державних фінансових інспекцій та керівних працівників і спеціалістів, які здійснюють контроль за справлянням податків та інших платежів, організовують роботу з контролю за надходженням платежів до бюджетів та примусового їх стягнення державних податкових інспекцій у містах (крім мм. Києва та Севастополя) та державних податкових інспекцій (об'єднаних) ДФС (додаток №30).

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» приписано міністрам, керівникам інших центральних органів виконавчої влади, головам обласних, Київської міської державних адміністрацій та інших державних органів у межах передбачених коштів державного бюджету, місцевих бюджетів та власних коштів необхідно вжити заходів для підвищення з 1 грудня 2015 року розмірів посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати), перегляду розмірів надбавок, доплат, премій, спрямувавши на зазначені цілі всі виплати, пов'язані з сумою індексації, яка склалась у грудні 2015 р., з тим, щоб розмір підвищення всіх складових заробітної плати у сумарному виразі для кожного працівника у грудні 2015 р. перевищив суму індексації, яку йому повинні були виплатити у грудні 2015 року.

У зв'язку із наведеним, згідно довідки ДФІ у Чернігівській області від 28.04.2016 року №85 з 01.12.2015 року було підвищено заробітну плату головного контролера-ревізора, на посаді якого ОСОБА_2 раніше працював.

Таким чином, враховуючи, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце, та те, що 01.12.2015 року була збільшена заробітна плата зокрема, по посаді, на який працював Позивач, що було підставою для перерахунку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність у ОСОБА_2 правових підстав для перерахунку раніше призначеної пенсії державного службовця.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне підкреслити, що Кабінетом Міністрів України на виконання вимог статті 37-1 Закону України «Про державну службу» не були визначені умови та порядок перерахунку пенсій державних службовців. Разом з тим, на переконання судової колегії, відсутність затверджених Кабінетом Міністрів України порядку та умов перерахунку призначених пенсій державним службовцям не може бути підставою для відмови у такому перерахунку.

Крім того, відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у п. 23 рішення «Кечко проти України» від 08.11.2005 року, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України, «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Зі змісту наведеної норми випливає, що її положення поширюються виключно на правовідносини щодо призначення пенсії, а не щодо її перерахунку.

Аналогічну позицію підтримує Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 23.02.2016 року у справі № К/800/4502/16.

Відтак посилання Апелянта на те, що із набранням чинності пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» скасовуються норми, щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначені, зокрема, відповідно до Закону України «Про державну службу», а відтак раніше призначені пенсії не перераховуються, судова колегія вважає необґрунтованим.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність правових підстав для його скасування.

Водночас, зважаючи на те, що обставини, які стали підставою для закриття провадження у справі, виникли після ухвалення судового рішення Козелецьким районним судом Чернігівської області, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення заяви про закриття провадження у справі у порядку ст. 194 КАС України у зв'язку з відмовою від адміністративного позову, у зв'язку з чим вважає за необхідне постанову Козелецького районного суду Чернігівської області від 07.06.2016 року визнати нечинною, оскільки остання прийнята у відповідності до норм матеріального та процесуального права, та закрити провадження в справі.

Керуючись ст. ст. 112, 113, 157, 194, 198, 203, 205, 206, 211, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Заяву ОСОБА_2 про відмову від позову - задовольнити частково.

Визнати нечинною постанову Козелецького районного суду Чернігівської області від 07 червня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Козелецькому районі Чернігівської області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії.

Провадження у справі №734/1563/16-а за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Козелецькому районі Чернігівської області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії - закрити.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.