Справа № 819/2903/15
Суддя: Левицька Наталія Георгіївна
Дата ухвалення: 2016-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2016р. Справа № 876/12286/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Левицької Н.Г.,

судді Обрізка І.М.,

судді Сапіги В.П.,

за участю секретаря судового засідання Джули В.М.,

за участю представників:

апелянта (позивача у справі): не зявився

відповідача-1 у справі: не зявився

відповідача-2 у справі: не зявився

відповідача-3 у справі: не зявився

відповідача-4 у справі: не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 19.11.2015р. у справі №819/2903/15

за позовом ОСОБА_1

до відповідача-1: Державної судової адміністрації України

відповідача-2: Головного управління Державного казначейства України у Тернопільській області

відповідача-3: Апеляційного суду Тернопільської області

відповідача-4: Кабінету Міністрів України

про зобовязання проведення перерахунку та виплати заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

31.08.2015р. позивач: ОСОБА_1 звернулась до Тернопільського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України, Головного управління Державного казначейства України у Тернопільській області, Апеляційного суду Тернопільської області, Кабінету Міністрів України, про зобовязання проведення перерахунку та виплати заробітної плати, просила, з врахуванням уточнених позовних вимог, зобовязати Державну судову адміністрацію України вжити заходи для перерахування та виплати позивачу заробітної плати відповідно до положень ст.ст.144, 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів, починаючи з 26.10.2014р., в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, з врахуванням пятої категорії державного службовця з 09.02.2015р. із коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадового окладу працівників апарату суду з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (місячна премія, надбавка за високі досягнення, надбавка за вислугу років, тощо), посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців, надавши бюджетні асигнування на доплату заробітної плати на рахунок Апеляційного суду Тернопільської області та нараховувати її; зобовязати Головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області перерахувати на рахунок Апеляційного суду Тернопільської області для виплати недоплачені грошові кошти; зобовязати Апеляційний суд Тернопільської області нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату відповідно до положень ст.ст.144, 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів, починаючи з 26.10.2014р., в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, а з 09.02.2015р. з врахуванням пятої категорії державного службовця із коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадового окладу працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців; зобовязати Кабінет Міністрів України збільшити видатки та перерахувати їх на рахунок Державної судової адміністрації України в межах, передбачених ст.ст.144, 147 Закону України Про судоустрій та статус суддів.

Позовні вимоги позивача обґрунтовано тим, що бездіяльність відповідачів є несправедливою і дискримінаційною стосовно нього, як працівника апарату суду, посадовий оклад якого залишається на рівні однієї мінімальної заробітної плати відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006р. №268 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів. Однак, Законом України Про судоустрій і статус суддів та Законом України Про державну службу чітко врегульовано, що з 26.10.2014р. законодавчо визначено розмір посадового окладу позивача, який становить не менше 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, з врахуванням пятої категорії державного службовця із коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовому окладу працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 19.11.2015р. у справі №819/2903/15 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Головного управління Державного казначейства України у Тернопільській області, Апеляційного суду Тернопільської області, Кабінету Міністрів України, про зобовязання проведення перерахунку та виплати заробітної плати, - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, його оскаржив апелянт (позивач у справі): ОСОБА_1, який у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на те, що при винесенні даного рішення судом неповністю зясовано обставини, які мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги позивача задоволити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що, на думку апелянта (позивача у справі), помилковими є посилання суду першої інстанції на рішення Урядового комітету з питань економічного розвитку та європейської інтеграції, ОСОБА_2 чи на постанови та рішення Кабінету Міністрів України, як законодавчі акти, які можуть призупинити чи відмінити дію Законів України Про прокуратуру, Про судоустрій та статус суддів, Про забезпечення права на справедливий суд, оскільки вони мають нижчу юридичну силу. Крім того, апелянт (позивач у спарві) зазначає, що Кабінет Міністрів України наділений лише виключним правом приведення у відпвідність нормативно-правових актів у відповідність з вищевказаними законами, відтак, Кабінет Міністрів України позбавлений права відтерміновувати чи змінювати державні гарантії, визначені у Законах України.

Апелянт (позивач у спарві) вказує на те, що згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі №59498/00 Бурдов проти Росії, не приймається до уваги аргумент уряду щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань. Аналогічну позицію займає Конституційний суд України, який в рішенні від 22.09.2005р. №5-рп/2005 наголосив, що законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з обєктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і, як наслідок, - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина.

19.02.2016р. на адресу Львівського апеляційного адміністративного суду від відповідача-1 у справі: Державної судової адміністрації України надійшло заперечення на апеляційну скаргу, в якому відповідач-1 у справі зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на основі повного та всебічного зясування всіх обставин справи, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін.

17.08.2016р. на адресу Львівського апеляційного адміністративного суду від відповідача-4 у справі: Кабінету Міністрів України надійшло заперечення на апеляційну скаргу, в якому відповідач-4 у справі зазначив, що Урядом вчинено дії на виконання п.13 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про забезпечення права на справедливий суд, в тому числі щодо приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом, відтак, бездіяльність Уряду відсутня, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача щодо визнання протиправною бездіяльності Кабінету Міністрів України в частин не приведення Постанови у відповідність до Закону.

Відносно позовної вимоги про зобовязання Кабінету Міністрів України збільшити видатки та перерахувати їх на рахунок Державної судової адміністрації України в межах положень ст.ст.144, 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів, відповідач-4 у справі наголосив, що будь-які бюджетні зобовязання та платежіз бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України у порядку, визначеному Бюджетним кодексом України. Таким чином, на Державну судову адміністрацію України, як головного розпорядника бюджетних коштів, покладено обовязок забезпечити, через процедуру подання бюджетного запиту, виплату заробітної плати працівникам судової влади у відповідності до актів Кабінету Міністрів України, якими визначено її розмір.

Відтак, відповідач-4 у справі вважає, що апелянт (позивач у справі) не навів в апеляційній скарзі переконливих аргументів, які б спростовували законність оскаржуваної постанови, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 19.11.2015р. у справі №819/2903/15 залишити без змін.

У судове засідання сторони не зявились, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, тому суд вважає можливим розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши доповідь судді-доповідача у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляційну скаргу у їх сукупності, встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегією суддів встановлено наступне:

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з 18.09.2000р. до сьогоднішнього дня працює в апараті Апеляційного суду Тернопільської області: з 18.09.2000р. прийнята на посаду секретаря судового засідання Тернопільського обласного суду на час декретної відпустки основного працівника з присвоєнням 11 рангу державного службовця; 01.08.2001р. переведена на посаду секретаря судової колегії обласного суду. 27.08.2001р. відповідно до Указу Президента України №642/2001 від 20.08.2001р. утворений апеляційний суд Тернопільської області на базі обласного суду, 18.09.2002р. ОСОБА_1 присвоєно 10 ранг державного службовця, 02.08.2010р. переведена на посаду помічника апеляційного суду Тернопільської області та присвоєно 9 ранг державного службовця. Згідно з наказом №58 від 18.10.2012р., ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за власним бажанням, відповідно до ст.38 КЗпП України. 02.01.2013р. Наказом №1 від 02.01.2013р. позивач призначена на посаду помічника судді апеляційного суду Тернопільської області Кузьми Р.М. на час виконання суддею повноважень судді цього ж суду, за поданням судді.

На момент виникнення спірних правовідносин заробітна плата працівників апарату суду була визначена постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006р. №268 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів (зі змінами), зокрема, Додатком 47 Схема посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2015р. №644 Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України.

26.10.2014р. набрав чинності Закон України Про прокуратуру від 14.10.2014р. №1697-VII (далі Закон №1697-VII), яким внесено зміни до ст.144 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010р. №2453-VІ (далі Закон №2453-VI), зокрема передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Вимогами абзацу 2 пп.1 і абз.3 пп.2 п.13 розділу XIII Закону №1697-VII Кабінет Міністрів України зобовязано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом №2453-VІ.

З 28.03.2015р. Законом України Про забезпечення права на справедливий суд від 12.02.2015р. №192-VІІІ (далі Закон №192-VIII) затверджено нову редакцію Закону №2453-VІ, у статті 147 якого встановлено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, ДСА, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Нормами підпункту 2 п.13 Перехідних положень Закону №192-VІІІ Кабінет Міністрів України зобовязано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із зазначеним Законом.

Наведене узгоджується із положеннями частин сьомої, восьмої ст.33 Закону України від 16.12.1993р. №3723-XII Про державну службу (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі Закон №3723-XII), згідно з якими умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Аналогічні положення закріплено також ч.2 ст.8 Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР Про оплату праці (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі Закон №108/95-ВР), вимогами якої передбачено, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (ст.13 Закону №108/95-ВР).

За вимогами ст.142 Закону №2453-VІ (у редакції до 28.03.2015р.), фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема, ДСА. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (ст.143 Закону №2453-VІ). Аналогічні правила закріплені і у ст.ст.145, 146 Закону №2453-VІ у редакції з 28.03.2015р.

З 01.01.2015р. пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України Про Державний бюджет України на 2015 рік визначено, що норми і положення, зокрема, ч.1 ст.144 Закону №2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообовязкового державного соціального страхування, а з 13.03.2015р. установлено, що норми і положення Закону №2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообовязкового державного соціального страхування.

Відповідно до вимог ст.95 Конституції України, бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами; виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків; держава прагне до збалансованості бюджету України.

Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення, зокрема, ст.95 Конституції України, в Рішенні від 25.01.2012р. №3-рп/2012 зазначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобовязана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги принципам пропорційності і справедливості (пункт 1 резолютивної частини).

У Рішенні від 26.12.2011р. №20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (ст.22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обовязок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (п.1 ст.2).

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26.12.2011р. №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою ст.17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Враховуючи викладене, колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 стосовно зобовязання Кабінету Міністрів України збільшити видатки та перерахувати їх на рахунок Державної судової адміністрації України задоволенню не підлягають.

Стосовно позовної вимоги позивача про зобовязання Державної судової адміністрації України вжити заходи для перерахування та виплати позивачу заробітної плати відповідно до положень ст.ст.144, 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що така вимога задоволенню не підлягає, оскільки з 26.10.2014р. по 09.09.2015р. Кабінетом Міністрів України зміни до постанови №268 щодо умов оплати праці, зокрема, розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а законами України Про Державний бюджет України на 2014 рік та Про Державний бюджет України на 2015 рік видатки на реалізацію положень абз.2 ч.1 ст.144 Закону №2453-VІ та ч.1 ст.147 цього ж Закону у редакції з 28.03.2015р. не передбачено, управління ДСА ,як головний розпорядник бюджетних коштів, не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

З вищевикладених підстав колегія суддів апеляційного адміністративного суду вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про зобовязання Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області перерахувати на рахунок Апеляційного суду Тернопільської області кошти для виплати недоплаченої заробітної плати позивачу та про зобовязання Апеляційного суду Тернопільської області нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату відповідно до ст.ст.144, 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів.

Вказана позиція апеляційного суду узгоджується з рішеннями Верховного Суду України, зокрема, постановою від 12.07.2016р. у справі №820/4648/15 та постановою від 13.07.2016р. у справі №820/4653/15.

Відповідно до вимог ч.1 ст.244-2 КАС України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

Приписами ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Керуючись вимогами ст.9 КАС України, суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, обєктивно і всебічно зясованих обставинах справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстави для скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись вимогами ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 19.11.2015р. у справі №819/2903/15 за позовом ОСОБА_1 до відповідача-1: Державної судової адміністрації України, відповідача-2: Головного управління Державного казначейства України у Тернопільській області, відповідача-3: Апеляційного суду Тернопільської області, відповідача-4: Кабінету Міністрів України, про зобовязання проведення перерахунку та виплати заробітної плати, - залишити без задоволення.

2. Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 19.11.2015р. у справі №819/2903/15, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції.

Касаційна скарга на судові рішення подається протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Н.Г. Левицька

Суддя І.М. Обрізко

Суддя В.П. Сапіга

Повний текст рішення виготовлено 22.08.2016р.