Справа № 808/2143/16
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2016-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2016 року о/об 14 год. 44 хв.Справа № 808/2143/16 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., в порядку письмового провадження, розглянув адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управляння Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці про скасування наказу,

за участю представників:

від позивача - не прибув

від відповідача - не прибув, -

ВСТАНОВИВ:

13 липня 2016 року до Запорізького окружного адміністративного суду (далі- суд) надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач або ОСОБА_1) до Управляння Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці (далі за текстом - відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Управляння Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці Міністерства внутрішніх справ України № 1 о/с від 31 травня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Запоріжжя з 06 листопада 2015 року.

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 зазначила, що вважає спірний наказ протиправним, оскільки відповідно до норм статті 184 Кодексу законів про працю України (далі за текстом - КЗпП України) не допускається звільнення жінок, які мають дітей у віці до трьох років та встановлено гарантії їх працевлаштування. Також, посилається на норми Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, Закону «Про національну поліцію».

В судовому засіданні, яке відбулось 02 серпня 2016 року позивач надала пояснення, підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити позов. В судове засідання призначене на 18 серпня 23016 року позивач не з'явилась. Надала через канцелярію суду заяву про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився. На адресу суду надіслав письмові заперечення та просив суд розглянути справу за його відсутності. Вважає, що доводи позивача щодо неможливості її звільнення з органів внутрішніх справ через скорочення штатів, у зв'язку з перебуванням у відпустці по догляду за дитиною до 3 років безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом - КАС України) встановлено, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження, оскільки представниками сторін заявлено клопотання про розгляд справи без їх участі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив наступні обставини.

Наказом № 80 о/с від 21 серпня 2015 року Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ України у запас Збройних сил, за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР № 114 від 29 липня 1991 року (далі за текстом - Положення).

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року, по справі № 808/8303/15, визнано протиправним та скасовано наказ № 80 о/с від 21 серпня 2015 року Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці в частині звільнення ОСОБА_1

Судом встановлено, що на час розгляду адміністративної справи, постанова суду по справі № 808/8303/15 не набрала законної сили, оскільки відповідачем подано апеляційну скаргу.

Спірним наказом № 1 о/с від 31 травня 2016 року внесено зміни до наказу № 80 о/с від 21 серпня 2015 року УМВС на Придніпровській залізниці та поновлено ОСОБА_1 на попередній посаді з 31 серпня 20145 року.

Представник відповідача у своїх письмових запереченнях наголошує, що позивача поновлено на посаді саме на виконання постанови Запорізького окружного адміністративного суду по справі № 808/8303/15.

Також, наказом № 1 о/с від 31 травня 2016 року позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення з 06 листопада 2016 року.

Не погодившись із наказом УМВС на Придніпровській залізниці № 1 о/с від 31 травня 2016 року про звільнення з 06 листопада 2015 року у запас Збройних сил майора міліції ОСОБА_1 (НОМЕР_1), слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Запоріжжя, через скорочення штатів позивач 13 липня 2016 року звернулась до адміністративного суду із позовом.

Підставою звільнення позивача зазначено Закон України «Про Національну поліцію» №580-VIII від 2 липня 2015 року та Положення.

Відповідно до пункту 1 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», зокрема, пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Вказаний Закон України «Про Національну поліцію» опублікований в Голосі України № 141-142 від 06 серпня 2015 року, і відповідно, пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 цього Закону набирають чинності з 07 серпня 2015 року.

Так, пунктом 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно пунктів 9, 10 «Прикінцеві та перехідні положення» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

В судовому засіданні, яке відбулось 02 серпня 2016 року, позивач зазначила, що вона не надавала рапорту щодо згоди про проходження служби у Національній поліції України та відповідачем посади у Національній поліції України їй не пропонувались.

Фактично позивач до 06 листопада 2015 року не могла скористатись своїм правом стосовно подання рапорту про надання згоди про проходження служби у Національній поліції України, оскільки наказом № 80 о/с від 21 серпня 2015 року була звільнена з органів внутрішніх справ.

Стосовно пропонування відповідних посад у Національній поліції України відповідачем доказів суду не надано.

Відповідно до пункту 10 Положення, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно з абзацом третім статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Зазначена норма надає гарантію щодо обмежень на звільнення для жінок, які мають дітей віком до трьох років. Так, звільнення жінок, зазначених у частині 3 статті 184 КЗпП України має певні особливості, зокрема, таке звільнення можливе, проте власник зобов'язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.

Статтею 179 КЗпП України передбачено відпустки у зв'язку з вагітністю, пологами і догляду за дитиною.

Разом з тим, відповідачем при винесені спірного наказу не враховано положень статей 179, 184 КЗпП України, якими встановлено гарантії передбачені для жінок, які мають дітей віком до трьох років, звільнених за ініціативою роботодавця.

Стосовно тверджень представника відповідача щодо необхідності застосування норм спеціального законодавства необхідно зазначити наступне.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, в тому числі звільнення, регулюється спеціальним законодавством, зокрема, Положенням.

Механізму скорочення атестованих працівників органів внутрішніх справ спеціальним законодавством не передбачено. У зв'язку з цим, відповідно до частини 7 статті 9 КАС України, згідно якої у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

При скороченні атестованих працівників органів внутрішніх справ у частині, яка не врегульована спеціальним законодавством, слід застосовувати аналогію закону, тобто використовувати правові акти, що регулюють подібні за змістом відносини (аналогія закону).

Дана позиція відповідає вимогам рішення Конституційного Суду України № 8-рп/202 від 7 травня 2002 року , відповідно до якого, при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми КЗпП України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Згідно з пунктом 17 Положення, вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Оскільки, Закон України «Про міліцію» не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, тощо, в даному випадку до спірних правовідносин застосовуються конституційні принципи і загальні засади права.

Гарантії для даної категорії осіб передбачені КЗпП України.

З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідачами були порушені права позивача в частині звільнення її зі служби в органах внутрішніх справ, всупереч вимогам пунктів 10, 17 Положення та частини 3 статті 184 КЗпП України.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно до частини 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, з урахуванням вище викладеного, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, дійшов висновку про протиправність наказу № 1 о/с від 31 травня 2016 року в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ.

Згідно із частини 1 статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи вищезазначене, та керуючись статтями 2, 4, 7 - 12, 14, 71, 86, 158 - 163, 167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управляння Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці Міністерства внутрішніх справ України № 1 о/с від 31 травня 201 6року в частині звільнення ОСОБА_1, слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Запоріжжя.

Присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управляння Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці судові витрати, у вигляді судового збору у сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 20 коп.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини 1 статті 254 КАС України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-186 КАС України.

Суддя Д.В. Татаринов