Справа № 808/3832/15
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2016-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" серпня 2016 р. м. Київ К/800/3144/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (судді-доповідача),

Олексієнка М.М.,

Пасічник С.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_4 до Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції про визнання протиправними та скасування постанов,

за касаційною скаргою Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2016 року,

встановив:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування постанов цього відділу від 12 листопада 2014 року у виконавчому провадженні ВП № 45297634 про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 26 220 грн і витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 35 грн, та від 05 листопада 2014 року ВП № 45297634 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження

Позов мотивовано тим, що Комунарським відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції на адресу ОСОБА_4 не направлявся жодний документ, тому позивачу не було відомо про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з нього суми боргу. Зазначає, що не був належним чином повідомлений про відкриття відносно нього виконавчого провадження, а відповідач, не пересвідчившись в отриманні позивачем постанови про відкриття виконавчого провадження, як цього вимагає інструкція про проведення виконавчих дій, розпочав виконувати виконавчий документ шляхом надіслання відповідних запитів щодо виявлення майна боржника, накладення арешту на його майно та стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій. Вважає дії відповідача щодо винесення оскаржуваних постанов неправомірними, оскаржувані постанови протиправними, та такими, що підлягають скасуванню, оскільки прийняті всупереч вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2016 року, позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, визнано протиправними та скасовано постанови Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 26220,00 грн від 12 листопада 2014 року ВП № 45297634 та постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 35,00 грн від 12 листопада 2014 року ВП № 45297634. В решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення. Касаційну скаргу обґрунтовує тим, що позивач був своєчасно повідомлений про відкриття виконавчого провадження, однак у наданий для добровільного виконання строк рішення не виконав, тому державним виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору.

У запереченні на касаційну скаргу позивач просить відмовити в її задоволенні, вказуючи на законність і обґрунтованість рішень судів першої та апеляційної інстанцій. Зазначає, що передбачений статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження» обов'язок державного виконавця, зокрема, щодо з'ясування обставин отримання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження, передує вчиненню будь-яких дій стосовно примусового виконання рішення, однак відповідач всупереч вимог цього закону не пересвідчився, чи отримана боржником така постанова. До того ж, в матеріалах справи відсутні докази отримання позивачем (боржником) постанови про відкриття виконавчого провадження, проте постановою суду першої інстанції встановлено факт виконання виконавчого листа № 333/4827/14-ц від 13 жовтня 2014 року в межах встановленого державним виконавцем до 06 листопада 2014 року строку для його добровільного виконання.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

За правилами частини 2 статті 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Судами встановлено, що 03 листопада 2014 року, стягувачем - ОСОБА_5 до Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції подано заяву щодо прийняття до примусового виконання виконавчого листа № 333/4827/14ц, виданого 13 жовтня 2014 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_4 суми боргу в розмірі 262 000,00 грн. Вказана заява містить прохання стягувача стосовно необхідності накладення арешту на рухоме та нерухоме майно боржника.

05 листопада 2014 року державним виконавцем Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №45297634. Боржнику надано строк до 11 листопада 2014 року для добровільного виконання. Також у постанові зазначено, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження». Цього ж дня державним виконавцем прийнято постанову про накладення арешту на все майно, що належить боржнику.

Згідно з копією реєстру про відправлення рекомендованої кореспонденції постанова про відкриття виконавчого провадження направлена позивачу 06 листопада 2014 року.

Із заяви стягувача - ОСОБА_5 вбачається, що борг за виконавчим листом № 333/4827/14ц від 13 жовтня 2014 року ОСОБА_4 сплачено 06 листопада 2014 року.

12 листопада 2014 року відповідачем прийнято постанову ВП № 45297634 про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 26220,00 грн з тих підстав, що виконавчий лист № 333/4827/14ц у наданий для його добровільного виконання строк, не виконано.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі, не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника, позивачем борг за виконавчим листом № 333/4827/14ц від 13 жовтня 2014 року сплачено 06 листопада 2014 року.

Отже, суди попередніх інстанцій виходили з того, що даний спір є публічно-правовим та вказана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Проте, такі висновки судів не ґрунтуються на законі.

Відповідно до частини 2 статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - КАС) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Частиною першою статті 181 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Тобто, якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

За правилами статті 383 і частини другої статті 384 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

Розгляд скарги здійснюється в порядку, встановленому статтею 386 ЦПК України.

В силу частини 4 статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Таким чином, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на спори про оскарження сторонами виконавчого провадження дій органів державної виконавчої служби щодо виконання судових рішень у цивільних справах.

Вказаний висновок щодо застосування наведених норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-278а15).

Відповідно до частини 2 статті 8 Закону України "Про виконавче провадження" боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Згідно з матеріалами виконавчого провадження боржником за виконавчим листом, виданим Комунарським районним судом м. Запоріжжя 13 жовтня 2014 року у справі № 333/4827/14ц, є ОСОБА_4

Враховуючи, що позивач є боржником у виконавчому провадженні ВП № 45297634, ним оскаржуються дії та рішення державного виконавця і посадової особи органу державної виконавчої служби при виконанні судового рішення, ухваленого відповідно до норм Цивільно-процесуального кодексу України, то даний спір не відноситься до адміністративної юрисдикції.

За правилами пункту 1 частини першої статті 157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Статтею 228 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтею 157 цього Кодексу.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій помилково прийняли до свого провадження і розглянули в порядку адміністративного судочинства справу, яка відноситься до юрисдикції загального суду, а тому ухвалені ними рішення підлягають скасуванню, а провадження у справі відповідно до пункту 7 частини 1 статті 223 КАС України - закриттю.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції задовольнити частково.

Скасувати постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2016 року і закрити провадження у справі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді: Черпак Ю.К.

Олексієнко М.М.

Пасічник С.С.