Справа № 820/3892/16
Суддя: Самойлова В.В.
Дата ухвалення: 2016-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

25 серпня 2016 р. № 820/3892/16

Харківський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого - судді Самойлової В.В.

за участю секретаря судового засідання - Тимошенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові адміністративну справу за позовом приватного підприємства "Імпекс Трейдінг" до Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

ПП "Імпекс Трейдінг" звернулось до належного суду з адміністративним позовом, в якому просить скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 05.07.2016 року №, прийняте щодо нього.

Позивач обґрунтовує свої вимоги наступним чином.

Так, він посилається на те, що при проведенні перевірки податковим органом та при оформленні її результатів мало місце не дотримання вимог податкового законодавства, висновки акту перевірки базуються на припущеннях і не підтверджуються об'єктивними даними, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте з порушенням норм діючого законодавства України, що є підставою для його скасування.

В судовому засіданні представник позивача за довіреністю Ляшенко Ю.О. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача за довіреністю Дитиненко Ю.А. проти позову заперечувала, посилаючись на те, що під час проведення вказаної перевірки та складання акту перевірки фахівці відповідного податкового органу діяли згідно до вимог чинного податкового законодавства, а прийняте за результатами перевірки рішення є законним, у зв'язку з тим, що у складеному за результатами перевірки акті були зафіксовані порушення вимог податкового законодавства, за що згідно до Податкового кодексу України позивачу було визначене відповідне податкове зобов'язання на підставі оскаржуваного рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Встановлено, що фахівцями Головного управління ДФС у Харківській області на підставі направлень від 23.05.2016 року №2931, №2932, №2933, №2934, №2935, №2936, №2937, №2938, наказу «Про проведення документальної планової перевірки приватного підприємства "Імпекс Трейдінг" від 05.06.2016 року №1240, виданих начальником Головного управління ДФС у Харківській області Рибаковим М.В. інспекторами контролюючого органу на підставі п.п.20.1.4 п.20.1, ст..75, п.77.1, п.77.4 ст.77, п.82.1 ст.82 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI та відповідно до плану-графіку проведення документальних перевірок суб'єктів господарювання на II квартал 2016 року, проведена планова документальна перевірка фінансово-господарської діяльності з питань дотримання приватним підприємством "Імпекс Трейдінг" вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 02.02.2015 року по 31.12.2015 року, відповідно до затвердженого плану перевірки.

При перевірці ПП "Імпекс Трейдінг" податковим органом встановлено заниження задекларованих суб'єктом господарювання показників у рядку 2160 «Інші доходи» фінансового звіту суб'єкта малого підприємництва розділ 2. «Звіт про фінансові результати за 2015 рік» (Форма №2-мс) всього у сумі 10 248 872 грн., що призвело до заниження податку на прибуток всього у сумі 1 844 797 грн. за рахунок не відображення доходів від безнадійної дебіторської заборгованості по наступним підприємствам:

- ТОВ «АСТОР-ПЛЮС» на суму 2 868 000 грн.;

- ТОВ «КАРЗО ТРАСТ» на суму 4 819 468 грн.;

- ТОВ «КЕНТАВР УКРАЇНА» на суму 377 892 грн.;

- ТОВ «ЛАРГЕС» на суму 683 245 грн.;

- ТОВ «УКР АЛЬЯНС ТРЕЙД» на суму 1 500 267 грн., що є порушенням Цивільного Кодексу України ст.526, ст.530, ст.612, ст.691, ст.692, п.4, 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість» із змінами та доповненнями, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 08.10.1999 року №237, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 25.10.1999 за №725/4018, п. 7, 8, 15 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід» із змінами та доповненнями, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 290, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за №860/4153, п.п.14.1.11 п.14.1, п.14.1.36 п.14.1 ст. 14, п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI із змінами та доповненнями».

За наслідками вказаного акту перевірки відповідачем стосовно позивача було прийняте оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 05.07.2016 року №.

Із зазначеним рішенням суб'єкта владних повноважень суд не погоджується, виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, де передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку відповідач не надав належних доказів правомірності оскаржуваного рішення, оскільки, як вбачається з наявних письмових доказів факти вказаних порушень позивачем вимог податкового законодавства не знайшли свого підтвердження при судовому розгляді та спростовуються наступним.

Так, відповідно до п.п.14.1.11 п.14.1, п.14.1.36 п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України:

«Безнадійна заборгованість - заборгованість, що відповідає одній з таких ознак:

а) заборгованість за зобов'язаннями, щодо яких минув строк позовної давності;

б) прострочена заборгованість померлої фізичної особи, за відсутності у неї спадкового майна, на яке може бути звернено стягнення;

в) прострочена заборгованість осіб, які у судовому порядку визнані безвісно відсутніми, оголошені померлими;

г) заборгованість фізичних осіб, прощена кредитором, за винятком заборгованості осіб, пов'язаних з таким кредитором, та осіб, що перебувають (перебували) з таким кредитором у трудових відносинах протягом останніх трьох років з моменту прощення;

ґ) прострочена понад 180 днів заборгованість особи, розмір сукупних вимог кредитора за якою не перевищує мінімально встановленого законодавством розміру безспірних вимог кредитора для порушення провадження у справі про банкрутство, а для фізичних осіб - заборгованість, яка не перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року (у разі відсутності законодавчо затвердженої процедури банкрутства фізичних осіб;

д) актив у вигляді корпоративних прав або не боргових цінних паперів, емітента яких визнано банкрутом або припинено як юридичну особу у зв'язку з його ліквідацією;

е) сума залишкового призового фонду лотереї станом на 31 грудня кожного року;

є) прострочена заборгованість фізичної або юридичної особи, не погашена внаслідок недостатності майна зазначеної особи, за умови, що дії щодо примусового стягнення майна боржника не призвели до повного погашення заборгованості;

ж) заборгованість, стягнення якої стало неможливим у зв'язку з дією обставин непереборної сили, стихійного лиха (форс- мажорних обставин), підтверджених у порядку, передбаченому законодавством;.

з) заборгованість суб'єктів господарювання, визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених як юридичні особи у зв'язку з їх ліквідацією».

Суд звертає увагу на те, що відповідачем не конкретизовано, саме який пункт вищезазначеної статті було порушено позивачем. Незважаючи на це, відповідач визнав дебіторську заборгованість покупців, а саме: ТОВ «АСТОР-ПЛЮС», ТОВ «КАРЗО ТРАСТ», ТОВ «КЕНТАВР УКРАЇНА», ТОВ «ЛАРГЕС», ТОВ «УКР АЛЬЯНС ТРЕЙД» безнадійною заборгованістю, яка під жодну ознаку безнадійності дебіторська заборгованість покупців позивача не підпадає, згідно до приписів чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Окрім того, що в акті перевірки на стор. 20 відповідач зазначає про таке:

«Аналізуючи взаємовідносини з вищезазначеними підприємствами, а саме: договори поставки, встановлено прострочення сплати за цими договорами, що є порушеннями позивачем ст.ст.526, 530, 612, 691, 692 Цивільного Кодексу України", з чим суд не може погодися, з огляду на наступне.

Так, одним із завданням Цивільного кодексу України є регулювання відносин між сторонами правочину.

При судовому розгляді встановлено, що між позивачем (продавцем) та ТОВ «АСТОР-ПЛЮС», ТОВ «КАРЗО ТРАСТ», ТОВ «КЕНТАВР УКРАЇНА», ТОВ «ЛАРГЕС», ТОВ «УКР АЛЬЯНС ТРЕЙД» (покупці) були укладені письмові правочини у вигляді договорів поставки, за яким продавець зобов'язується поставити товар, а покупець прийняти та оплатити товар. Договори поставки є типовими, поставка здійснювалась на умовах самовивозу із складу продавця.

Відповідно до п.4.1 договорів оплата за поставлений товар здійснюється за реквізитами вказаними постачальником згідно договору. Умови поставки 100 передоплата на рахунок постачальника. За згодою сторін можливе надання відстрочки до 14 днів.

Однак, суд звертає увагу на п.7.5 договорів, за яким: «У випадку коли ні одна із сторін не виявить свого бажання розірвати або змінити договір за 30 днів до закінчення строку його дії, даний договір є автоматично пролонгованим на наступний рік.» Тобто, договір поставки діє автоматично, навіть якщо сплата з боку покупця не була проведена у визначений термін.

Одночасно, суд зазначає, що висновки відповідача про безнадійну заборгованість з боку покупців перед продавцем (позивачем) є безпідставними, оскільки:

- по-перше, строки позовної давності за договорами не сплили, згідно положень Цивільного Кодексу України;

- по-друге, сторони не зверталися до суду із визнанням договорів недійсними, тобто правочини є належними та діючими на момент перевірки.

Так, позовну давність обчислюють за загальними правилами визначення термінів, встановленими ст. ст. 253 - 255 ЦКУ.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦКУ).

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦКУ за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається із закінченням строку виконання. У таких правовідносинах закінчення позовної давності починається від дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання повинно було бути виконане (п. 4.2 Постанови № 10).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦКУ зобов'язання, строк виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче повинна настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, якщо в договорі зазначені конкретна дата або термін, протягом якого контрагент мусить виконати свої зобов'язання, або ж подія, після якої він зобов'язаний це зробити, позовну давність починають відраховувати з наступного дня після такої дати (терміну, події).

За зобов'язаннями, термін виконання яких не визначено або визначено моментом вимоги, позовну давність відраховують від дня, коли у кредитора виникає право висунути вимогу щодо виконання зобов'язання (ч. 5 ст. 261 ЦКУ).

У таких випадках кредитор має право вимагати виконання зобов'язання в будь-який час (ч. 2 ст. 530 ЦКУ). Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний термін від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає з договору або актів цивільного законодавства. Відповідно, позовну давність за зазначеними зобов'язаннями починають відраховувати з 8-го дня після пред'явлення вимоги.

"Невизначені" зобов'язання на практиці найчастіше виникають стосовно договорів купівлі-продажу товарів, укладених усно або ж у письмовій формі, але без зазначення в них терміну виконання зобов'язань.

Зазначене вище узгоджується із судовою практикою, де суди доходять висновку, що зобов'язання з оплати товару у покупця виникає одразу в момент отримання товару і, відповідно, з цієї дати починає відраховуватися строк позовної давності ( п. 1 інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012, п. 3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 р. № 10-1390/0/4-12, п. 1 оглядового листа ВГСУ від 29.04.2013 р. № 01-06/767/2013).

При судовому розгляді встановлено, що договори поставки між позивачем та його покупцями були укладені у 2015 році, то вважати дебіторську заборгованість безнадійною на момент перевірки (червень 2016 року) є невірним, а тому суд не може погодитися з такими висновками відповідача, оскільки це суперечать нормам чинного законодавства.

Також, суд вважає безпідставними посилання відповідача на норми Положення (стандарту) бухгалтерського обліку, затвердженого Наказом МФУ №237 від 08.10.1999 року та Положення (стандарту) бухгалтерського обліку (Далі - П(С)БО), затвердженого Наказом МФУ №290 від 29.11.1999 року, оскільки порушень з боку позивача не вбачається при таких обставинах, оскільки дебіторська заборгованість відображається у бухгалтерському обліку позивача згідно вказаних норм та Закону України від 16.07.1999 року №996-XIV «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та П(С)БО 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності» облікова політика - це сукупність принципів, методів і процедур, що використовуються підприємством для складання та подання фінансової звітності.

Важливим елементом облікової політики є створення підходів до обліку дебіторської заборгованості та відображення її у фінансовій звітності. При цьому слід враховувати, що сформована підприємством облікова політика щодо дебіторської заборгованості досить суттєво впливає на величину показників фінансового стану та результати діяльності підприємства.

Одним з основних нормативних документів, вимог якого повинно дотримуватись кожне підприємство є П(С)БО 10 «Дебіторська заборгованість».

Відповідно до П(С)БО 10 дебіторська заборгованість - це сума заборгованості дебіторів підприємству на певну дату. Дебіторська заборгованість визнається активом, якщо існує ймовірність отримання підприємством майбутніх економічних вигод та може бути достовірно визначена її сума.

Формуючи облікову політику, необхідно чітко класифікувати дебіторську заборгованість на підприємстві з метою її поточного обліку та правильної оцінки в обліку та фінансовій звітності.

Найпростішим є поділ дебіторської заборгованості за термінами її погашення. При цьому виділяють поточну (короткострокову) і довгострокову дебіторську заборгованість.

Поточна дебіторська заборгованість - це сума дебіторської заборгованості, яка виникає в ході нормального операційного циклу або буде погашена протягом дванадцяти місяців з дати балансу.

У балансі підприємства поточна дебіторська заборгованість представлена статтями ІІ розділу активу балансу «Оборотні активи»:

- короткострокові векселі одержані;

- дебіторська заборгованість за товари, роботи, послуги;

- дебіторська заборгованість за розрахунками (з бюджетом, за виданими авансами, з нарахованих доходів, із внутрішніх розрахунків);

- інша поточна дебіторська заборгованість (з підзвітними особами, за претензіями, за відшкодуванням завданих збитків тощо).

Для обліку поточної дебіторської заборгованості Планом рахунків бухгалтерського обліку [5] передбачені рахунки 3 класу: 34 «Короткострокові векселі одержані»; 36 «Розрахунки з покупцями та замовниками»; 37 «Розрахунки з різними дебіторами»; 38 «Резерв сумнівних боргів».

Довгостроковою дебіторською заборгованістю визнається сума дебіторської заборгованості, яка не виникає в ході нормального операційного циклу та буде погашена після дванадцяти місяців з дати балансу. У балансі підприємства довгострокова дебіторська заборгованість представлена статтями І розділу активу балансу «Необоротні активи»:

- заборгованість за майно, що передано у фінансову оренду;

- довгострокові векселі одержані;

- інша дебіторська заборгованість.

Для обліку довгострокової дебіторської заборгованості Планом рахунків бухгалтерського обліку [5] передбачені рахунок І класу 18 «Довгострокова дебіторська заборгованість та інші необоротні активи» з відповідними субрахунками.

За можливістю відшкодування дебіторську заборгованість можна поділити на:

- дебіторську заборгованість, строк оплати якої не настав;

- сумнівну дебіторську заборгованість щодо якої існує невпевненість її погашення боржником;

- безнадійну дебіторську заборгованість щодо якої існує впевненість про її неповернення боржником або за якою минув строк позивної давності.

Ця класифікація має значення для оцінки певних видів дебіторської заборгованості на дату складання фінансової звітності. При цьому П(С)БО 10 не встановлює будь-яких особливих правил обліку «нормальної» дебіторської заборгованості.

Що стосується сумнівної дебіторської заборгованості нормативним документами передбачені певні правила. Так, за П(С)БО 10 визначено, що дебіторська заборгованість, яка є фінансовим активом (крім придбаної заборгованості та заборгованості, призначеної для продажу), включається до підсумку балансу за чистою реалізаційною вартістю. Чиста реалізаційна вартість визначається як різниця між первісною вартістю дебіторської заборгованості та сумою резерву сумнівних боргів.

Відповідно до цих положень на підприємстві необхідно чітко визначитись з видами дебіторської заборгованості, по яких буде утворюватись резерв сумнівних боргів та метод його розрахунку. Нарахування резерву сумнівних боргів повинно відбуватися насамперед за поточною дебіторською заборгованістю за товари, роботи, послуги, а також векселями отриманими та іншими видами дебіторської заборгованості, які є фінансовими активами.

Судом встановлено, що позивач вважає, що його покупці обов'язково повернуть кошти, які повинні сплатити за поставлений товар, а тому ним не вчинюються дії щодо повернення грошей або товару через суд. За таких обставин, позивач не зобов'язаний суми дебіторської заборгованості відносити до Фінансового результату за 2015 рік на рах.71 «Інші доходи». Таким чином, висновки відповідача про заниження доходів у сумі 10 248 872,00 грн. ґрунтуються на помилковому трактуванні норм чинного законодавства.

Так, згідно з підпунктом 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу безнадійна заборгованість - це, зокрема, заборгованість за зобов'язаннями щодо яких минув строк позовної давності.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з пунктом 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, правочини між сторонами є діючими, оскільки не були оскаржені у судовому порядку, а відповідно й заборгованість не є безнадійною, оскільки не сплили строки давності на звернення до суду із вимогою сплатити зобов'язання за договорами поставки.

На підставі викладеного вище, суд доходить висновку, що відповідач не довів обгрунтованість свого твердження, що дебіторську заборгованість необхідно декларувати як безнадійну заборгованість та відображати у якості доходів в фінансовій звітності.

А від так, суд не може погодитися, що оскаржуване рішення є законним та обгрунтованим.

Виходячи з приписів ст. 19 ч. 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 статті 9 КАСУ суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 ч. 1 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Таким чином, в даному випадку відповідна сторона не дотримала вимоги закону про захист охороняємих прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому її оскаржуване рішення, як суб'єкта владних повноважень, є неправомірним, що дає суду підстави для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до вимог ст. 94 КАСУ позивачу підлягають поверненню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1378,00 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 11, 94, 159, 160, 162 КАСУ, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 05.07.2016 року №, прийняте щодо приватного підприємства "Імпекс Трейдінг".

Стягнути з Державного бюджету України (УДКСУ в Червонозаводському районі міста Харкова, код: 37999628, р/р 4011, МФО 851011) на користь приватного підприємства "Імпекс Трейдінг" (м. Харків, вул. Суздальські ряди, 12, код ЄДРППОУ: 39612370) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 30.08.2016 року.

Суддя Самойлова В.В.