Справа № 815/1511/16
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2016-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/1511/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Гусев О. Г.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду в складі:

Судді доповідача - Потапчука В.О.

суддів - Жука С.І.

- Семенюка Г.В.

при секретарі - Павлюка К.І.

за участю апелянта - ОСОБА_2

за участю представника відповідача - Ніколенко О.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

До суду першої інстанції звернувся ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому зазначив, що є громадянином Сирійської Арабської Республіки, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач не може повернутися до країни своєї громадянською належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства. Як зазначає позивач, він являється мешканцем області Латакія, яка є об'єктом постійних обстрілів, одним з епіцентрів збройного протистояння. Позивач побоюється стати жертвою не вибіркового насилля. Війна в країні відбувається з численними порушеннями прав людини, зокрема, мирного населення, тому неможливо підтримувати жодну із сторін конфлікту, у зв'язку з цим Позивач не бажає приймати в цьому участь. Саме тому Позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через приналежність до окремої соціальної групи - особи, що ухиляються від несення військової служби.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу у якій зазначено, що постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права у зв'язку з чим апелянт просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги позивача.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Сирії, уродженцем м.Латакія, с.Біт Ана. За національністю араб, за віросповіданням мусульманин-шиїт. Рідна мова - арабська, вільно володіє англійською та російською мовами. За сімейним станом неодружений. ОСОБА_2 має вищу освіту, яку він отримав в університеті "Тишрін" (Сирія, м. Латакія) в період з 2002 по 2007 рік. Протягом 2010 - 2012 років позивач навчався на підготовчих відділеннях вищих навчальних закладів на території України в м.Одесі, навчання не закінчив через фінансові проблеми. ОСОБА_2 не є членом жодної політичної, громадської або молодіжної організації. В країні громадянського походження залишились близькі родичі позивача, а саме: батько - ОСОБА_13 1954р.н., мати - ОСОБА_12 1966 р.н., два брати - ОСОБА_14 1990 р.н. та ОСОБА_16 1990 р.н., сестра - ОСОБА_15 1989 р.н.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 вибув з батьківщини 15.10.2010 року повітряним шляхом авіарейсом м.Алеппо (Сирія) - м.Одеса (Україна), на підставі національного паспорту № НОМЕР_2 та оформленої студентської візи типу НОМЕР_1 на навчання в Одеській державній академії холоду. Перетнув державний кордон України легально.

Вперше позивач звернувся із заявою про надання статусу біженця до ГУ ДМС України в Одеській області. Рішенням ДМС України від 22.07.2013 року №433-13 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач оскаржив дане рішення міграційної служби та постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2013 року адміністративний позов ОСОБА_2 було задоволено частково, скасовано рішення від 22.07.2013 року №433-13 та зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням ДМС України було подано апеляційну скаргу.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.01.2014 року апеляційна скарга ДМС України була залишена без задоволення.

На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2013 року, ДМС України було прийнято рішення від 20.03.2014 року №30-14 про повторний розгляд заяви позивача. За результатами повторного розгляду заяви ДМС України вдруге було прийнято рішення від 05.03.2015 року №154-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що свідчить про відсутність будь-яких ново виявлених обставин з позиції надання позивачу міжнародного захисту в Україні.

Позивачем було оскаржено рішення ДМС України від 05.03.2015 року №154-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.08.2015 року по справі №815/4571/15 позовну заяву ОСОБА_2 було залишено без розгляду через пропуск законного строку на оскарження та відсутність підстав для визнання причин пропуску поважними.

Вдруге позивач звернувся до ГУ ДМСУ в Одеській області 09.11.2015 року. В обґрунтування свого звернення позивач зазначив, що в Сирії дуже ускладнились економічні та політичні умови. В селі позивача зруйнували дім його родини. Почались повітряні напади, знищені шляхи та будинки. Позивач зазначив, що він залишився без місця проживання, його батьки втекли в Туреччину. Один з братів служить декілька років в армії. Позивач зазначає, що якщо він повернеться на батьківщину то буде воювати в Сирійській армії або з іноземними бойовиками, оскільки його вважають зрадником. у зв'язку із чим він просив надати йому додатковий захист в Україні поки не стабілізувалась війна в Сирії..

За результатами розгляду заяви позивача, 09.11.2015 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2015OD0333, яким рекомендовано прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_2, оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону України „Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту" та нововиявлених обставин, приймаючи до уваги попередні рішення ДМС про відмову у визнанні біженцем або додаткового захисту, на підставі п.6 ст.5 Закону України „Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту".

09 листопада 2015 року Наказом №212 Головним управлінням ДМС України було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

16 листопада 2015 року позивачем було подано скаргу на Наказ №212 від 09.11 2015 року, в якій просив скасувати вказаний наказ та зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській області прийняти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

29 лютого 2016 року за результатами розгляду скарги було складено висновок о/с №2015OD0333 яким рекомендовано відхилити скаргу позивача на рішення ГУ ДМС України в Одеській області про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

01 березня 2016 року ДМС України було прийнято рішення №12-16 про відхилення скарги позивача на Наказ ГУ ДМС в Одеській області від 09.112015 року №212 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирії ОСОБА_2.

При вирішенні питання суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову та правомірність відмови відповідача у наданні статусу біженця.

Колегія суддів вважає правильним такий висновок суду першої інстанції виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З матеріалів справи колегія суддів вбачає, що ОСОБА_2 звернувся до органів міграційної служби, мотивуючи свою заяву неможливістю виїзду на батьківщину через те, що ситуація в країні походження суттєво погіршилась та у зв'язку з тим, що якщо він повернеться на батьківщину то буде воювати в Сирійській армії або з іноземними бойовиками.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо відсутності фактичних обставин, які б безумовно підтверджували ймовірність позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що сирійською владою в 2015 році видано низку нормативно-правових актів щодо амністії в'язнів, політв'язнів та дезертирів. Президентом Сирії Башша Аль-Асад підписано Указ № 32 про надання амністії та звільнення від відповідальності за ухилення від призову до лав збройних сил для всіх громадян як в країні, так і поза її межами, а також за злочини, передбачені Законом "Про військовий обов'язок та військову службу", скоєні до 25.07.2015 р., при цьому сирійське законодавство передбачає, що під час бойових дій чоловіки мають офіційні підстави для отримання відстрочки від армії. Відстрочку можливо отримати як на території Сирії, так і за кордоном, у т.ч. в Україні. Зазначена процедура можлива при зверненні сирійців до дипломатичних установ, якими є посольство у м. Києві та генеральне консульство у м. Одесі.

Таким чином, колегія суддів вважає правильною позицію суду першої інстанції, що побоювання позивача бути притягнутим до відповідальності або призваним до армії є безпідставними та не ґрунтуються на фактичних обставинах.

Таким чином, колегія суддів вважає адміністративний позов безпідставним та таким, що задоволенню не підлягає.

Згідно ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваної постанови суд першої інстанції дійшов вірних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 200,206 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Повний текст ухвали виготовлено 16 серпня 2016 року

Суддя-доповідач: Потапчук В.О.

Судді: Жук С.І.

Семенюк Г.В.