Справа № 820/2866/16
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2016-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

"19" серпня 2016 р. № 820/2866/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі

Головуючого судді Спірідонов М.О.

за участю секретаря судового засідання Кікоян Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом

Комунального підприємства "Харківські теплові мережі"
до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у місті Харкові МГУ ДФС України
про скасування податкового повідомлення-рішення ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з вказаним позовом у якому просить суд скасувати податкове повідомлення-рішення № від 13.05.2016 року.

У судовому засіданні представник позивача заявлений позов підтримав у повному обсязі пославшись на те, що підприємство не погоджується з висновками, викладеними в акті перевірки та вважає неправомірним коригування показників від'ємного значення з ПДВ, оскільки позивач мав законні підстави для його формування за господарськими відносинами з контрагентом. Позивач зазначив, що бухгалтерський та податковий облік підприємства здійснювався без порушень цивільного, господарського законодавства України, вимог Податкового кодексу України. Укладені позивачем угода, є дійсною, спрямованою на реальне встановлення між сторонами цивільних прав та обов'язків, за якою відбулося фактичне отримання поставленого товару, проведені розрахунки. Отримані первинні документи оформлені відповідно до вимог законодавства, є підставою для відображення здійснених операцій у бухгалтерському та податковому обліку.

Представник відповідача проти позову заперечував, надав суду письмові заперечення позиція, яких повністю збігається з викладеною в судовому засіданні, де вказав, що при проведенні перевірки позивача взяті до уваги висновки актів перевірок ДПІ на обліку у якому знаходилися контрагент позивача, яким встановлено неможливість реального здійснення фінансово-господарських операцій та ведення господарської діяльності у порядку передбаченому приписами діючого законодавства України у перевіряємому періоді, а отже позивачем неправомірно сформовані показники від'ємного значення з ПДВ, внаслідок чого йому донараховані грошові зобов'язання та визначені штрафні санкції.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши долучені до матеріалів справи документи , суд встановив наступні обставини.

У період з 18.04.2016 року по 20.04.2016 року фахівцями податкового органу проведено позапланову невиїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість та податку на прибуток підприємств за період 2012-2013 року по взаємовідносинам з ТОВ «Українська нафтогазова компанія» за серпень 2012 -травень-2013 року та липень 2013 - вересень 2013 року.

За результатами проведеної перевірки складено акт від 21.04.2016 року № 36/28-09-41-14/31557119, яким встановлено в т.ч. порушення п.1981.1-198.3, 198.6 ст.198 ПК України, що призвело до завищення податкового кредиту на загальну суму 23321153,00 грн.; пп.138.1.1 п.138.1,138.2, 138.8 ст.138 ПК України, внаслідок чого завищено суму собівартості придбаних та реалізованих товарі (робіт, послуг) на загальну суму 122266098 грн.; п.200.1 ст.200 ПК України.

Порушення, встановлені актом перевірки стали підставою для винесення податкового повідомлення-рішення від 13.05.2016 року № , яким підприємству зменшено розмір від'ємного значення з ПДВ на загальну суму 2679108,00 грн.

Суд зазначає, що підставою винесення оскарженого податкового повідомлення - рішення є посилання відповідача на податкову інформацію щодо відпрацювання ТОВ «Українська нафто-газова компанія», а саме акт від 27.08.2014 року за № 1175/20-38-22-01-04/3776888 про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання ТОВ «Українська нафто-газова компанія» щодо документального підтвердження господарських відносин із платниками податків, їх реальності та повноти відображення в обліку за період 01.06.2012 по 16.01.2014 року.

Відповідно до пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 ПК України, яка визначає презумпцію правомірності рішень платника податку, самостійно визначені платником податку валові витрати і податковий кредит вважаються сформованими правомірно, доти контролюючим органом в установленому порядку не буде доведено факту невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам.

Положеннями п.198.1 -198.3. ст..198 ПК України визначено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст.198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Отже, з огляду на зазначені приписи підставою для зменшення платником об'єкта оподаткування (податкових зобов'язань) з податку на прибуток на суму вартості придбаних товарів, а з податку на додану вартість - на суму цього податку, нараховану на вартість придбаних товарів, є факт реального придбання товарів та безпосередній зв'язок витрат на оплату цих товарів з господарською діяльністю платника податків, що передбачає використання у власній господарській діяльності придбаних товарів або ж призначення останніх для такого використання.

Частинами другою та третьою ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю й упорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа; дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Враховуючи викладене вище суд приходить до висновку, що наявність податкових накладних дійсно є обов'язковою, але не беззаперечною передумовою для визначення правильності формування податкового кредиту. Формування податкового кредиту відбувається не лише на підставі підписання договорів та виписування податкових накладних, воно має бути обумовлено фактичною поставкою товару, в іншому випадку право на податковий кредит у особи не виникає, оскільки не дотримується обов'язкова передумова його виникнення - придбання товарів (послуг) з метою їх використання у господарській діяльності.

Так матеріалами справи підтверджено, що між позивачем та ТОВ «Українська нафтогазова компанія» укладено договір купівлі-продажу природного газу від 31.07.2012 року № П/12-104, відповідно до якого постачальник зобов'язується передати покупцю природний газ, а покупець прийняти та оплатити газ на умовах договору (п.1.1. Договору).При цьому п.1.2 зазначеного договору - газ, що продається за цим договором, використовувався покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами, організаціями та іншими споживачами а.с.46-52

На підтвердження доводу про реальність господарських операцій, що були проведені в межах договору, позивачем подані до суду виписані контрагентом податкові накладні (а.с.60-86) , зміст та форма яких відповідають вимогам ст..201 ПК України, наказу Мінфіну від 01.11.2011 року № 1379 "Про затвердження форми податкової накладної та Порядку заповнення податкової накладної", тобто у суду відсутні підстави вважати зазначені податкові документи недійсними.

Із наявних у матеріалах справи виписок по рахунку 6311 « Розрахунки з постачальниками» (а.с.53-57) встановлено факт виконання позивачем зобов'язань за спірним правочином шляхом перерахування безготівкових грошових коштів, що означає втрату позивачем права власності на ці кошти. Доказів повернення цих коштів до позивача, наявності у позивача та його контрагента спільного інтересу щодо їх отримання позивачем (що могло б мати місце в разі пов'язаності цих осіб), до матеріалів справи суб'єктом владних повноважень не подано. За правилами Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»операція по списанню коштів з банківських рахунків платника податку призводить до зміни стану та структури активів і зобов'язань такого платника. Отже, приєднані до справи документи про оплату товару визнаються судом належними та допустимими доказами реальності вчинених між позивачем та контрагентом позивача господарських операцій.

Факт отримання товару підтверджується наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу а.с.58-59. Крім того із дослідженого в судовому засіданні акту перевірки судом встановлено, що природний газ, придбаний за спірними правочином газ відображений у бухгалтерському обліку по дебетовому рахунку 23 «виробництво», субрахунку 231 « витрати з виробництва теплової та електричної енергії ТЕЦ»

Також судом встановлено, та зазначений факт не заперечувався відповідачем по справі, що відповідачем під час перевірки фактична наявність або відсутність вище зазначеного товару його отримання, використання у власній господарській діяльності тощо не перевірявся.

Оцінивши перелічені первинні документи за правилами ст. 86 КАС України, суд відмічає, що зміст оглянутих документів містить назву документа (форми), дату та місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції, первинні документи виписані реально існуючими суб'єктами права.

За таких обставин, суд доходить висновку, що оглянуті документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ст. 44 Податкового кодексу України, п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. № 88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за № 168/704; далі за текстом -Положення № 88) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, призвели до зміни в структурі активів платника податків, а відтак сприймаються судом як належні та допустимі докази реальності вчинення господарських операцій.

У судовому засіданні як на єдину підставу відмови у задоволенні позовних вимог представник податкового органу посилається на податкову інформацію, яка надійшла від податкової інспекції на обліку у якій перебуває контрагент позивача: акти від 12.08.2014 року № 1137/20-38-23-01-04/37764888, від 27.08.2014 року № 1175/20-38-22-01-04/37764888» Про неможливість проведення зустрічної звірки», - якими не підтверджено реальності здійснення ТОВ «Українська нафтогазова компанія» господарських операцій з контрагентами; пояснення ОСОБА_1 у кримінальній справі, яка повідомила, що не засновувала вказаної компанії та відповідно не підписувала відповідних податкових, бухгалтерських документів, а отже видані первинні документи у розумінні Закону № 996-XIV не можуть підтверджувати фактичне здійснення господарських операцій, а отже, й бути підставою для віднесення певних сум до валових витрат та податкового кредиту

З цього приводу суд зазначає, що чинним законодавством України на сторону цивільно-правової угоди, яка є платником податків, не покладено обов'язку перевірки відповідності законодавству установчих документів постачальників товару та дотримання ними вимог податкового законодавства.

Судовим розглядом встановлено, що на момент здійснення спірного правочину згідно даних ЄДР та Реєстру платників ПДВ офіційного порталу Державної фіскальної служби (http://cabinet.sfs.gov.ua/) ТОВ "Українська нафто-газова компанія": (а) зареєстроване в ЄДР 21.06.2011 року, , КВЕД 35.23 "Торгівля газом через місцеві (локальні) трубопроводи"; (б) зареєстроване як платник податків 26.03.2012 p., індивідуальний податковий номер 377648.820381, зареєстроване як платник ПДВ 29.03.2012 p., Свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість №200038360. Реєстрація платника ПДВ анульована 24.06.2014 p.; (в) мало ліцензію АГ № 507498 на провадження господарської діяльності з постачання природного газу, ґазу (метану) вугільних родовищ за нерегульованим тарифом, а отже мала належну господарську та податкову правосуб'єктність.

Щодо посилань представника відповідача на недотримання контрагентом позивача вимог податкового законодавства, як підстави відмови у задоволенні позовних вимог, то суд, враховуючи положення практики Європейського суду з прав людини, зазначає, що коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Проте це не може бути підставою для встановлення порушень податкового законодавства добросовісного контрагента за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що він був безпосередньо залучений до таких зловживань. Платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку. Такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності (рішенні від 09.01.2007 року у справі "Інтерсплав проти України", рішення від 22.01.2009 року у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії")

Отже, надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року № 21-4953а15 у справі за позовом приватного акціонерного товариства «МТС Україна» до Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників (правонаступник - Міжрегіональне головне управління ДФС - Центральний офіс з обслуговування великих платників) про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень.

Проте, в судовому засіданні податковий орган, стверджуючи про відсутність у позивача реальних господарських операцій, не надав суду в порядку ст.11, 71-72 КАС У країни доказів того, що в наслідок цих операцій не змінився майновий стан позивача - він не отримав товар та не реалізував останній в подальшому кінцевому споживачу

Щодо посилання відповідача на наявність пояснень свідка ОСОБА_1 від 04.12.2015 року, отриманих в межах кримінального провадження стосовно господарської діяльності ТОВ "Українська нафто-газова компанія", то суд не може вважати останнє належними та допустими доказами у справі в розумінні ст. 70 КАС України, оскільки відповідно до частини четвертої статті 72 КАС України вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду у справах про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинено воно цією особою.

Тобто, обов'язковість преюдиційних обставин, передбачена частиною четвертою статті 72 КАС, відповідно до буквального тлумачення зазначеної норми поширюється лише на обставини, встановлені безпосередньо: 1) або вироком у кримінальній справі; 2) або постановою про адміністративний проступок. Відповідно, обставини, встановлені в інших процесуальних актах у кримінальних справах чи справах про адміністративні проступки (наприклад, ухвала про закриття провадження), не можуть розглядатись як обов'язкові відповідно до частини четвертої статті 72 КАС.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання чи зменшені податкові вигоди, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

Виходячи з вище викладеного суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення № від 13.05.2016 року винесено Спеціалізованою державною податковою інспекцією з обслуговування великих платників податків у місті Харкові МГУ ДФС України з порушенням норм чинного законодавства України, а отже підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 86, ч.1 ст.158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України Харківський окружний адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у місті Харкові МГУ ДФС України про скасування податкового повідомлення-рішення-задовольнити в повному обсязі.

Скасувати податкове повідомлення - рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у місті Харкові МГУ ДФС України № від 13.05.2016 року.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення та з дня отримання копії постанови, у разі проголошення постанови суду, яка містить вступну та резолютивну частини, а також прийняття постанови у письмовому провадженні.

Якщо суб'єкта владних повноважень, у випадках та порядку, передбаченому частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова у повному обсязі виготовлена 23 серпня 2016 року.

Суддя Спірідонов М.О.