Справа № 810/351/16
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2016-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2016 року м. Київ №810/351/16

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Стандарт» Грицака Ігоря Юліановича, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ Ірклієнка Юрія Петровича , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії.

Суть спору:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Стандарт» Грицака Ігоря Юліановича, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Стандарт» Ірклієнка Юрія Петровича, в якому позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Стандарт» Грицака Ігоря Юліановича щодо не включення ОСОБА_1 до Переліку вкладників ПАТ «КБ «Стандарт», які мають право на відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

- зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Стандарт» Ірклієнка Юрія Петровича включити ОСОБА_1 до Переліку вкладників ПАТ «КБ «Стандарт», які мають право на відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

- зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Стандарт» Ірклієнка Юрія Петровича подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_1, як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Стандарт».

Ухвалами Київського окружного адміністративного суду від 04.02.2016 відкрито провадження в адміністративній справі №810/351/16, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.05.2016 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_4 (далі також третя особа-1); на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі також третя особа-2).

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 05.02.2015 він уклав з ПАТ «КБ «Стандарт» договір банківського вкладу, в порядку та на умовах якого банком було відкрито вкладний (депозитний) рахунок, на який 05.02.2015 були внесені власні кошти позивача у сумі 5000,00 грн., а також 195 000,00 грн. , що були отримані від ОСОБА_4 у якості безповоротної фінансової допомоги.

У подальшому Національний банк України прийняв рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Стандарт», а Фонд гарантування вкладів фізичних осіб призначив уповноважену особу Фонду, якій делегував усі повноваження ліквідатора банку, у тому числі й щодо задоволення вимог кредиторів.

Позивач зазначає, що звернувся до уповноваженої особи на ліквідацію банку із заявою про включення його до реєстру вкладників для виплати за рахунок Фонду гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом, у чому йому було протиправно відмовлено.

Відповідач позову не визнав, в обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що операція (транзакція) з виконання грошового переказу з рахунку іншої особи та зарахування безготівкових коштів на рахунок позивача є нікчемною, оскільки її виконання здійснювалось виключно з метою документального оформлення підстав для забезпечення одержання відшкодування за рахунок коштів Фонду за вкладом іншої особи понад гарантовану суму.

Третя особа-1 підтримала позицію позивача, пославшись на аналогічні доводи, та просила суд позов задовольнити.

Третя особа-2 проти позову заперечувала, зазначивши, що з огляду на виявлення Уповноваженою особою Фонду під час перевірки факту вчинення позивачем нікчемного правочину - транзакції з поповнення поточного рахунку, внесені на такий рахунок кошти не є вкладом, а позивач не набув статусу вкладника, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для внесення ОСОБА_1 до реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду.

Представники сторін та третіх осіб у судове засідання, призначене на 23.06.2016, не з'явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Водночас матеріали справи містять клопотання позивача про розгляд справи за відсутності його уповноваженого представника.

Представники відповідача та третіх осіб про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило.

Частиною 4 та 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, відсутність потреби у заслуховуванні свідків чи експерта, суд ухвалив розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, суд

ВСТАНОВИВ:

5 лютого 2015 року ОСОБА_1 уклав з ПАТ «КБ «Стандарт» (далі також Банк) договір банківського вкладу (депозиту) №76731, в порядку та на умовах якого Банк відкрив вкладний (депозитний) рахунок НОМЕР_1, на який зобов'язувався прийняти грошові кошти в сумі 5000,00 грн. на строк 7 днів (до 12.02.2015) (а.с. 14-15).

Як стверджує позивач, 05.02.2015 він особисто через касу Уманського відділення ПАТ «КБ «Стандарт» вніс на власний депозитний рахунок НОМЕР_1 готівкові кошти в сумі 5000,00 грн., на підтвердження чого Банк видав йому квитанцію №4497 від 05.02.2015 (а.с. 16).

Крім того, цього ж дня на підставі платіжного доручення від 05.02.2015 №4525 з поточного рахунку ОСОБА_1 НОМЕР_1 на депозитний рахунок НОМЕР_1 були зараховані кошти у розмірі 195000,00 грн., які попередньо надійшли на поточний рахунок ОСОБА_1 з рахунку НОМЕР_2, що належить ОСОБА_4 (а.с. 86).

11 лютого на підставі постанови Правління Національного банку України №90/БТ ПАТ «КБ «Стандарт» віднесено до категорії проблемних (а.с. 167-168).

19 лютого 2015 року постановою Правління Національного банку України №116 ПАТ «КБ «Стандарт» віднесено до категорії неплатоспроможних (а.с. 169).

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 19.02.2015 №38 розпочато процедуру виведення ПАТ «КБ «Стандарт» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації, призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Стандарт» Грицака Ігоря Юліановича.

В силу положень статті 36 Закону України від 23.02.2012 № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з 20.02.2015 зупинені всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту), повноваження усіх органів управління банку та органів контролю перейшли до Фонду, припинено задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

У подальшому постановою Правління Національного банку України від 18.06.2015 №385 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Стандарт» (а.с. 93).

На підставі вказаної постанови Національного банку України виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 19.06.2015 №120 про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Стандарт», призначено уповноважену особу Фонду - Грицака Ігоря Юліановича, якому делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «Стандарт», визначені статтями 37, 38 47-51 Закону України від 23.02.2012 № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», на один рік з 19.06.2015 до 18.06.2016 включно (а.с. 95).

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12.11.2015 №208 Фонд відкликав всі повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «Стандарт» у Грицака Ігоря Юліановича з 16.11.2015 та призначив уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «КБ «Стандарт» Ірклієнка Юрія Петровича. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.06.2016 продовжено строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «КБ «Стандарт» на два роки по 18.06.2018 та повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «Стандарт» Ірклієнка Ю.П. на цей самий строк (а.с. 165).

9 вересня 2015 року Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Стандарт» Грицаком І.Ю. було прийнято наказ за №11, яким на підставі положень статтей 37, 38 та 48 Закону України від 23.02.2012 № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визнано нікчемними транзакції та правочини (договори), перелік яких наведено у додатку до вказаного наказу (а.с. 118). Цим же наказом зупинено перерахування та виплати за транзакціями і правочинами, що визнані нікчемними.

Згідно додатку «Перелік транзакцій та правочинів (договорів), визнаних нікчемними» до наказу №11 від 09.09.2015 транзакцію по зарахуванню з рахунку ОСОБА_4 НОМЕР_2 на поточний рахунок ОСОБА_1 НОМЕР_1 визнано нікчемною (а.с. 119).

У подальшому ПАТ «КБ «Стандарт» направив позивачу листа, в якому повідомив, що правочин, а саме: переказ коштів, здійснений ОСОБА_4 05.02.2015 в сумі 195000,00 грн. на підставі платіжного доручення №4504 від 05.02.2015 на рахунок ОСОБА_1 - є нікчемним з підстав, визначених пунктом 7 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (а.с. 123).

Висновок уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину - транзакції ПАТ «КБ «Стандарт» щодо перерахування на поточний рахунок ОСОБА_1 з рахунку ОСОБА_4 коштів на суму 195000,00 грн. став підставою для невключення позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «КБ «Стандарт» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Вважаючи бездіяльність відповідача по невключенню ОСОБА_1 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «КБ «Стандарт» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протиправною, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Правовідносини, пов'язані з відшкодуванням коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, насамперед, регулюються Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України) та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 № 4452-VI (далі - Закон №4452-VI).

Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону №4452-VI вкладником є фізична особа (крім фізичних осіб-суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Частиною 1 статті 3 вказаного Закону передбачено, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Статтею 26 Закону №4452-VI встановлено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами закріплено у статті 27 Закону №4452-VI.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника.

Частиною другою цієї ж статті передбачено, що уповноважена особа Фонду протягом одного робочого дня (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», - протягом 15 робочих днів) з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, з визначенням сум, що підлягають відшкодуванню

Протягом трьох робочих днів (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», - протягом 20 робочих днів) з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур'єр» або «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку (частина 5 статті 27 Закону № 4452-VI).

Відповідно до статті 28 Закону №4452-VI Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів вкладникам, їх уповноваженим представникам чи спадкоємцям у національній валюті України з наступного робочого дня після затвердження виконавчою дирекцією Фонду реєстру вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування.

Аналогічні положення містить й розділ ІІІ Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 14 від 09.08.2012.

Зокрема, за змістом пункту 2 та 3 розділу IV цього Положення Фонд складає на підставі переліку загальний Реєстр вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

Таким чином, умовою, з якою Закон №4452-VI пов'язує право фізичної особи на відшкодування коштів за її вкладом, є укладення з банком договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку.

Відповідно до приписів частини другої статті 38 Закону № 4452-VI протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

У частині третій статті 38 Закону №4452-VI закріплено перелік із дев'яти підстав, за наявності яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»;

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

За приписами частини 4 статті 38 Закону №4452-VI Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Отже, Уповноважена особа Фонду наділена повноваженнями застосовувати до договорів та інших правочинів наслідки нікчемності у випадку, коли такий правочин відповідає принаймні одному з критеріїв, перелічених у частині третій статті 38 Закону №4452-VI.

Поряд з цим, нормами Закону №4452-VI не передбачено певних дій щодо визнання правочинів нікчемними. З аналізу викладених положень закону слідує, що для застосування наслідків нікчемності правочину достатнім є лише виявлення Уповноваженою особою Фонду за наслідками перевірки такого правочину, який підпадає під критерії, закріплені у частині третій статті 38 Закону №4452-VI.

На виконання приписів наведених норм Закону, уповноваженою особою Фонду проведено перевірку укладених Банком протягом року до дня запровадження тимчасової адміністрації договорів банківського вкладу (депозиту) та договорів банківського рахунку (поточних/карткових рахунків), а також обставин зарахування грошових коштів на вказані рахунки.

Метою проведення перевірки було, зокрема, встановлення фактів штучного створення правових підстав для отримання вкладниками/клієнтами Банку виплат сум гарантованого відшкодування з коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а також виявлення правочинів, що можуть містити ознаки нікчемності та підпадати під критерії нікчемності, наведені у частині третій статті 38 Закону №4452-VI.

Судом встановлено, що за наслідками проведеної перевірки Уповноваженою особою Фонду було виявлено ряд правочинів, обставини вчинення яких свідчать про штучність та фіктивність створення правових підстав для отримання клієнтами Банку сум гарантованого відшкодування за рахунок коштів Фонду.

У ході перевірки було виявлено ряд операцій щодо безготівкових перерахувань грошових коштів з поточних рахунків фізичних осіб, що мали у Банку вклад, розмір якого перевищував гарантовану суму відшкодування за рахунок Фонду, на рахунки інших фізичних осіб, призначення платежу яких свідчить про нетиповий характер операції, в тому числі, надання та повернення фінансової допомоги або позики, залучення коштів на вклад іншої фізичної особи, перерахування коштів без зазначення підстав перерахування, тощо.

Так, відповідачем під час перевірки було встановлено, що кошти для зарахування на рахунок за договором банківського вкладу (депозиту) №76731 від 05.02.2015, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Стандарт», надійшли з рахунку ОСОБА_4, який є кредитором ПАТ «КБ «Стандарт», відповідно до платіжного доручення №4504 від 05.02.2015 з призначенням платежу «поповнення рахунку згідно з договором НОМЕР_2 від 04.02.2015».

З обставин, встановлених у ході перевірки, вбачається, що 05.02.2015 в період з 15:25 по 18:01 год. з інтервалами, що не перевищували 30 хв. ПАТ «КБ «Стандарт» проведено ще 16 аналогічних операцій з поповнення рахунків фізичних осіб з рахунку ОСОБА_4 в сумах, що не перевищували 200 000,00 грн.

При цьому кожного разу такі операції проводились згідно платіжних доручень з однаковим призначенням платежу, а саме: «поповнення рахунку згідно з договором НОМЕР_2 від 04.02.2015».

У ході перевірки встановлено, що зазначений у платіжному дорученні №4504 від 05.02.2015 та у 16-ти інших випадках договір, а саме «НОМЕР_2 від 04.02.2015», є договором банківського рахунку, що укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «КБ «Стандарт».

Як зазначає відповідач, вказані операції призвели до того, що ОСОБА_4, залучивши кошти в сумі, що не перевищує граничного розміру відшкодування коштів за вкладами на рахунки інших фізичних осіб (всього 17 транзакцій, у тому числі транзакція щодо поповнення рахунку позивача), фактично розділив суму власного вкладу на частини з метою отримання відшкодування коштів за власним вкладом в сумі, що перевищує розмір граничного відшкодування, через третіх осіб.

Суд погоджується з такими доводами відповідача та вважає, що укладення вказаних правочинів (проведення транзакцій) призвело до виникнення підстав для збільшення розміру вимог, що могли бути заявлені до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порівняно з максимально гарантованою сумою, що могло призвести до отримання вказаним вкладником переваг (пільг), прямо не встановлених для нього законодавством чи внутрішніми документами банку, що підпадає під випадок, передбачений пунктом 7 частини 3 статті 38 Закону №4452.

Пунктом 7 частини 3 статті 38 Закону №4452-VI передбачено, що нікчемними є правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Згідно з частиною 1, 2 статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Отже, правочин, спрямований на безпідставне та незаконне заволодіння майном держави вважаться таким, що порушує публічний порядок, а відтак нікчемний. В силу частини 1 статті 236 ЦК України, нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

В свою чергу відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Зважаючи на те, що транзакція ПАТ «КБ «Стандарт» від 05.02.2015 із зарахування коштів у розмірі 195 000,00 грн. з рахунку ОСОБА_4 на рахунок ОСОБА_1 була спрямована на забезпечення подрібнення частками великого грошового вкладу з метою забезпечення його подальшого повернення за рахунок Фонду, суд дійшов висновку про обґрунтованість визначення відповідачем цього правочину як нікчемного, зокрема, відповідно до положень пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Про нікчемність правочинів (транзакцій), внаслідок чого надається перевага одному вкладнику, розмір вкладу якого перевищує встановлений граничний розмір відшкодування, внаслідок надання можливості отримати за рахунок коштів Фонду відшкодування, яке перевищує 200000,00 грн., з підстав, визначених пунктом 7 частини 3 статті 38 Закону №4452-VI, частини 1 статті 236 ЦК України зазначив Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 31.03.2016 №К/800/54796/15, від 26.04.2016 №К/800/354/16.

Враховуючи наведені обставини суд дійшов висновку, що уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Стандарт» правомірно не включено позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, і про відсутність правових підстав для зобов'язання Уповноваженої особи Фонду подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію стосовно ОСОБА_1 як вкладника, що має право на відшкодування коштів за вкладом на суму 195 000,00 грн.

При цьому судом також враховано, що позивач, маючи можливість вчинити відповідні дії на захист своїх прав, не скористався відповідним правом та не оскаржив наказ уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Стандарт» про нікчемність транзакції ПАТ «КБ «Стандарт» щодо перерахування на користь ОСОБА_1 коштів в сумі 195 000,00 грн.

Суд вважає, що за умови чинності наказу, якими виявлено ознаки нікчемності правочину позивача, вимоги про зобов'язання уповноваженої особи особою Фонду подати до Фонду додаткову інформацію щодо позивача, як вкладника, є передчасними.

Щодо не включення позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду в межах суми 5000,00 грн. згідно квитанції №4497 від 05.02.2015, що за твердженням позивача була внесена ним особисто через касу Уманського відділення ПАТ «КБ «Стандарт», суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що станом на час розгляду даної справи уповноваженою особою Фонду не приймалось рішень про визнання нікчемною транзакції з поповнення власного рахунку через касу Уманського відділення ПАТ «КБ «Стандарт», про що Банком видано квитанцію №4497 від 05.02.2015 на суму 5000,00 грн.

Як пояснив відповідач, внутрішньою перевіркою Банку було виявлено, що 05.02.2015 готівкові кошти в касу банку не надходили, а квитанцію №4497 від 05.02.2015 про зарахування коштів у розмірі 5000,00 грн. на депозитний рахунок позивача вірогідно було підроблено.

У зв'язку з встановленими обставинами уповноважена особа Фонду, керуючись пунктом 6 частини 2 статті 37 Закону №4452-VI, звернулась до Головного Управління МВС України в місті Києві із заявою від 17.06.2015 №556 про вчинення кримінального правопорушення (а.с. 120-121).

З приводу виявлених під час внутрішньої перевірки Банку фактів Подільським РУ ГУМВС України в м. Києві зареєстроване кримінальне провадження №0004281 від 23.06.2015 за фактом вчинення службовими особами ПАТ «КБ «Стандарт» злочину, передбаченого частиною 1 статті 190 Кримінального кодексу України (Шахрайство) (а.с. 122).

Одночасно зі зверненням до правоохоронних органів уповноваженою особою Фонду прийнято рішення, оформлене наказом від 19.06.2015 №2/2-ОД, яким тимчасово обмежено здійснення ПАТ «КБ «Стандарт» банківських операцій щодо виплат коштів вкладникам за рахунками, перелік яких зазначено у додатку до вказаного наказу, на період проведення досудового розслідування правоохоронними органами (а.с. 117).

Відповідно до Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 14 від 09.08.2012 (далі - Положення) (у редакції, чинній на момент прийняття наказу від 19.06.2015 №2/2-ОД), вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку (пункт 8 Розділу І Положення), а Фонд завершує виплату гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами в день внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запису про ліквідацію банку як юридичної особи (пункт 11 Розділу І Положення).

Отже, аналіз викладених положень свідчить, що відшкодування коштів триває з моменту прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку та завершується в день внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи.

У свою чергу, положеннями статтей 27 та 38 Закону №4452-VI визначено як обов'язок уповноваженої особи Фонду у визначені строки скласти перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду, так і обов'язок протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними.

При цьому, відповідно до статті 37 Закону №4452-VI уповноважена особа Фонду має право, зокрема, продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій; звертатися до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення в разі виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій працівників банку або інших осіб стосовно банку.

Як передбачено частиною 4 статті 38 Закону №4452-VI, протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації Фонд повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Тобто, відповідне повідомлення особі про нікчемність договору за наслідками перевірки правочинів (у тому числі договорів), що проводиться у порядку, передбаченому статтею 38 Закону №4452-VI, може бути направлене як протягом дії тимчасової адміністрації, так і протягом ліквідації.

На час розгляду справи ліквідація ПАТ «КБ «Стандарт» не завершена, рішенням виконавчої дирекції Фонду від 02.06.2016 №903 строки здійснення процедури ліквідації Банку продовжено на два роки по 18.06.2016 включно (а.с. 165).

Як вбачається з матеріалів справи, уповноваженою особою Фонду було забезпечено здійснення перевірки правочинів, вчинених між позивачем і ПАТ «КБ «Стандарт» згідно договору банківського вкладу (депозиту), прийнято відповідне рішення на підставі результатів такої перевірки про тимчасове обмеження операцій по рахунку позивача з одночасним зверненням до правоохоронних органів із відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення, а отже, дії щодо не внесення позивача до Переліку вкладників Банку, які мають право на відшкодування коштів за вкладами на час дії зазначеного обмеження вчинені відповідачем на підставі, у спосіб та в межах повноважень, передбачених законодавством, зокрема, статтями 37, 38 Закону № 4452-VI.

Таким чином, суд не вбачає у даному випадку ознак протиправної бездіяльності відповідача під час формування переліку вкладників ПАТ «КБ «Стандарт», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

Суд також звертає увагу на те, що позивач у своєму адміністративному позові не заявив позовних вимог про визнання протиправними дій (рішення) уповноваженої особи Фонду щодо обмеження (блокування) виплат за вкладом на його рахунку у межах суми, що вносилась ним до каси Банку, тобто позивач не оскаржує юридично значущих дій (рішення), що стали безпосередньою правовою підставою для прийняття уповноваженою особою Фонду рішення про відсутність підстав для внесення позивача до Переліку вкладників Банку, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «КБ «Стандарт».

Отже, питання правомірності або протиправності зазначених дій та/або рішення Уповноваженої особи, виходячи з приписів статті 11 КАС України, не є предметом судового розгляду у межах даної адміністративної справи.

Враховуючи викладене у сукупності, суд вважає, що в даному випадку відсутні належні та необхідні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Уповноваженої особи Фонду щодо не включення ОСОБА_1 до Переліку вкладників ПАТ «КБ «Стандарт», які мають право на відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та зобов'язання Уповноваженої особи Фонду включити позивача до відповідного Переліку, а також подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_1, як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Стандарт» на суму 5000,00 грн.

Суд, приймаючи рішення у даній справі, також проаналізував правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 16.02.2016 у справі №21-4846а15 та від 15.06.2016 у справі №826/20410/14, згідно з якої на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Відповідно до частини 1 статті 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд вважає за доцільне та необхідне відступити від правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 16.02.2016 у справі №21-4846а15 та від 15.06.2016 у справі №826/20410/14, керуючись наступними мотивами.

Висновок Верховного Суду України в означених постановах зводиться до того, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на правовідносини, які регулюються нормами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992 №2343-XII (далі - Закон №2343-XII), а тому спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, належить вирішувати у порядку, визначеному нормами Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Нормами Закону №2343-XII визначено умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №2343-XII банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

Неплатоспроможність - неспроможність боржника виконати після настання встановленого строку грошові зобов'язання перед кредиторами не інакше, як через відновлення його платоспроможності.

Тобто, нормами Закону №2343-XII регулюються відносини щодо відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, які вирішуються у порядку, визначеному нормами ГПК України.

Згідно з частиною 3 статті 2 Закону №2343-XII законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

Суд звертає увагу на те, що у даній справі вирішуються спірні правовідносини у рамках норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 №4452-VI (Закон №4452-VI).

Закон №4452-VI є спеціальним, нормами якого регулюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України.

Системний аналіз вище викладених норм Закону №4452-VI дає суду підстави дійти до висновку, що у даному випадку, ліквідаційна процедура, яка застосовується при ліквідації банку у силу відмінного правового регулювання, відрізняється від процедури, передбаченої нормами Закону №2343-XII.

Зокрема, відповідно до статті 7 Закону №2343-XII порядок ліквідації банкрута здійснюється шляхом застосування судових процедур банкрутства. Тобто, необхідною умовою для застосування до спірних правовідносин у частині задоволення кредиторських вимог у рамках норм Закону №2343-XII є безпосередня наявність порушення справи про банкрутство у господарському суді.

У даному випадку ліквідація банку здійснюється на підставі постанови Правління Національного банку України у рамках норм Закону №4452-VI, якими не передбачено порушення справи про банкрутство у господарському суді, а тому, норми Закону №2343-XII до спірних правовідносин не застосовуються.

Крім того, згідно з пунктом 17 частини 1 статті 2, частин 1 та 2 статті 3, частини 1 статті 34, частини 8 статті 36, частини 1 статті 54 Закону №4452-VI уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Дія Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» на банки не поширюється.

Рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Отже, оскільки Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, а уповноважена особа Фонду виконує від імені Фонду делеговані останнім повноваження щодо ліквідації банку та гарантування вкладів фізичних осіб, спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають вирішенню за правилами КАС України.

Водночас, згідно із пунктом 7 частини 1 статті 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Проте суд наголошує, що спір у даній справі не стосується майнових вимог до боржника, а справу про банкрутство відносно банку як боржника не порушено.

Таким чином, на переконання суду, норми Закону № 2343-ХІІ та ГПК України не можуть регламентувати іншу, ніж адміністративну, юрисдикцію даного спору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» від 20 травня 2013 року №8.

Вищевказані висновки також кореспондуються із позицією Вищого адміністративного суду України, що викладена в інформаційному листі №992/11/14-14 від 25.07.2014.

Частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, поряд з тим, що на суб'єкта владних повноважень, у випадку, якщо він є відповідачем в адміністративній справі, покладено обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, Кодексом адміністративного судочинства України на кожну сторону, незалежно від того, чи є вона суб'єктом владних повноважень, покладено обов'язок щодо доведення обставин на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Позивач належних і достатніх доказів, які б спростували доводи відповідача про нікчемність транзакції з поповнення рахунку ОСОБА_1, суду не надав.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Доказів понесення вказаних витрат відповідачами матеріали справи не містять.

На підставі викладеного, керуючись статтями 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Кушнова А.О.