Справа № 22-а/0690/3573/11
Суддя: Миніч Т. І.
Дата ухвалення: 2011-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Апеляційний суд Житомирської області
Справа № 22-а/0690/3573/11
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2011 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

ОСОБА_1,

при секретарі

судового засідання ОСОБА_2,

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації на постанову Олевського районного суду від 7 липня 2009 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації про визнання дій неправомірними та стягнення коштів, передбачених Законом України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,

встановив:

У червні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом. Просила стягнути з відповідача на її користь недоплачені за 2007-2009 роки кошти, виплата яких передбачена ст.ст.37,39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (надалі Закону). В обґрунтування позову зазначила, що є потерпілою 3 категорії внаслідок Чорнобильської катастрофи, працювала у вказаний період в Олевській ЦРЛ у смт. Олевську, віднесеному до зони посиленого радіологічного контролю. Всупереч вимогам Закону, який повязує розмір цих виплат із мінімальною заробітною платою, доплату до заробітної плати та допомогу у вказаний період отримувала в розмірах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року за № 836.

Постановою Олевського районного суду від 7 липня 2009 року позов задоволено. З Управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації на користь позивачки стягнуто 2008,80 грн. допомоги у звязку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва за період з 1 травня 2008 року по 1 травня 2009 року та 10086 грн. заборгованості по доплаті до заробітної плати як особі, яка працює на території радіоактивного забруднення, за період з 1 жовтня 2007 року по 1 травня 2009 року. Бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати цих коштів визнана неправомірною.

У поданій апеляційній скарзі відповідач порушує питання про скасування зазначеної постанови з ухваленням нового рішення про відмову в позові. Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що його дії є правомірними, оскільки він керується положеннями чинної Постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року за № 836 „Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, кошти у розмірах, визначених Законом з Державного бюджету не фінансуються. На думку апелянта, судом не звернуто уваги на порушення позивачкою строку звернення до суду, а також на те, що спірні кошти не є заробітною платою. Апелянт не вважає себе належним відповідачем у справі.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка має статус потерпілої 4 категорії внаслідок Чорнобильської катастрофи, працює у Олевській центральній районній лікарні. Позивачка постійно проживає та працює у смт. Олевськ, віднесеному до зони посиленого радіологічного контролю (а.с.4-10).

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, виплачується щомісячна грошова допомога у звязку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства у зоні посиленого радіологічного контролю - 30% від мінімальної заробітної плати.

Всупереч вимог закону зазначена допомога виплачувалась позивачці в розмірі 1,60

грн. .

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, вирішуючи даний спір в цій частині вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при визначенні розміру спірної виплати застосуванню підлягає саме ст. 37 Закону, а не постанова Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року за № 836, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав та правильно вирішив спір.

Разом з тим, вирішуючи спір в частині вимог про стягнення доплати до заробітної плати, суд не врахував наступне.

Відповідно до ч.1 ст.39 Закону громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: у зоні посиленого радіологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

Проте в порушення вимог закону позивачка отримувала зазначену доплату у розмірі 5,2 грн. (а.с.5-7).

За наведених обставин та виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при визначенні розміру спірних виплат застосуванню підлягає саме стаття 39 Закону № 796-ХІІ, а не постанова Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року за № 836, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Оскільки установа, в якій працює позивачка, знаходиться на території, що обслуговується відповідачем, якому делеговані повноваження щодо виплати спірних коштів, то суд правильно вважав, що саме на останнього слід покласти обовязок відшкодувати заборгованість по невиплачених позивачці коштах.

Невиконання установою-роботодавцем обовязків, покладених на нього п.6 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, повязаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2005 року №936, не є підставою для відмови в позові.

Разом з тим, при вирішенні спору суд не звернув уваги на те, що виходячи із змісту ст.2 Закону України „Про оплату праці доплата, передбачена ст.39 Закону не є складовою частиною заробітної плати. А тому, на спірні правовідносини положення ст.233 КЗпП не поширюються.

Відповідно до положень ч.4.1,2 ст.99 КАС (в редакції на час ухвалення оскаржуваної постанови) за захистом своїх прав, свобод та інтересів особа може звернутися з адміністративним позовом до суду в межах річного строку з дня, коли вона дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В поданій до суду позовній заяві ОСОБА_3 не зазначає час, коли їй стало відомо про порушення свого права. Тобто, на час подання позову строк звернення до суду сплив.

Із змісту заперечення на позов вбачається, що відповідач не визнавав вимоги позивачки, посилаючись на пропуск нею строку звернення до суду (а.с.16).

Згідно з ч.1 ст.100 КАС пропущення строку звернення до суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Проте суд на це уваги не звернув.

Також спосіб, у який відновлені права позивачки, не узгоджуються з повноваженнями суду, передбаченими ст.162 КАС.

За наведених обставин та відповідно до п.4 ст.202 КАС оскаржуване судове рішення підлягає зміні..

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.99,100,195-198,202,205,207,212 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Олевської райдержадміністрації задоволити частково.

Змінити постанову Олевського районного суду від 7 липня 2009 року.

Викласти третій та четвертий абзаци резолютивної частини постанови в наступній редакції.

Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення Олевської райдержадміністрації нарахувати та виплатити ОСОБА_3 допомогу у звязку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та доплату до заробітної плати як особі, яка працює на території радіоактивного забруднення, у розмірах, передбачених, відповідно, ст.37,39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", за період з 1 травня 2008 року по 1 травня 2009 року.

Зменшити розмір стягнутого з відповідача судового збору з 155,26 грн. до 17 грн.

В решті постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: