Справа № 760/3411/16-а
Суддя: Лазаренко В. В.
Дата ухвалення: 2016-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а-381/16
в справі №760/3411/16-а
ПОСТАНОВА
іменем України
08 червня 2016 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Лазаренко В.В., розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання неправомірними дій суб`єкта владних повноважень, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів,

встановив:
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати неправомірними дії відповідачів щодо непризначення одноразової грошової допомоги у розмірі у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, відповідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XIІ.
Посилається на те, що був звільнений з військової служби та 16 лютого 2015 року отримав первинно ІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби, що підтверджується довідкою МСЕК від 16 лютого 2015 року серії АВ №0082964.
Міністерство оборони України відмовило йому у призначенні одноразової грошової допомоги у відповідь на його звернення.
Вважає таку бездіяльність протиправною та просить задовольнити позов.
Ухвалою суду від 05 травня 2016 року в справі було відкрито скорочене провадження.
В запереченнях представника Міністерства оборони України, що надійшли до суду, стверджується про відсутність права позивача на отримання спірної виплати з боку Міністерства оборони України.
Дослідивши матеріали адміністративного позову, суд вважає його таким, що підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Позивач був звільнений з військової служби у 1988 році, що підтверджується довідкою Деснянського районного у м. Києві військового комісаріату від 05.03.2015 №17.
11 вересня 2013 року позивач отримав ІІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби, що підтверджується довідкою МСЕК від 11 вересня 2013 року серії 10 ААА №809677.
За наслідками повторного огляду 16 лютого 2015 року позивачу встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби, що підтверджується довідкою МСЕК від 16 лютого 2015 року серії АВ №0082964.
Таким чином, з 16 лютого 2015 року позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року та Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від 25.12.2013 року №975 (надалі Порядок) у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у разі встановлення інвалідності IІ групи.
Відповідно пункту 11 Порядку позивач надав усі належні документи до уповноваженого органу Міністерства оборони, які той направив відповідачу розпоряднику бюджетних коштів для прийняття рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у разі інвалідності.
Міністерство оборони України не визнало право позивача на отримання допомоги як інваліда ІІ групи у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби, що підтверджується листом Департаменту фінансів МО України від 01.02.2016 №248/3/6/321, запереченнями відповідача.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до ч.1 ст.3 Закону останній поширюється, зокрема, на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби.
Відповідно до підпункту 4 пункту 2 ст.16 Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Відповідно до підпункту «б» пункту 1 ст.16-2 Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи.
Постановою КМ України від 25 грудня 2013 року №975 було затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.
Пунктом 6 Порядку передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується: військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі: 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.
З огляду на те, що первинно ІІ група інвалідності позивачу була встановлена 16 лютого 2015 року, суд приходить до висновку, що Міністерство оборони України при вирішенні питання про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги повинно було керуватися п. 6 Порядку, затвердженого Постановою 25 грудня 2013 року №975.
Тобто, одноразова грошова допомога позивачу повинна була бути призначена та виплачена у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.
Суд критично ставиться до доводів відповідача про те, що позивач не має права на виплату одноразової грошової у зв`язку з пропуском ним двох річного строку після первинного встановлення інвалідності у 2013 році, оскільки позивачем не було реалізовано такого права після встановлення ІІІ групи інвалідності, а преклюзивний строк, визначений у ч. 4 ст. 16-3 Закону № 2011-XII підлягає застосуванню, саме у разі, якщо таке право було використане.
Крім того, суд не приймає до уваги твердження Міністерства оборони України про те, що останнє не приймало рішення про відмову у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги, оскільки заяву про таку виплату позивач адресував саме до Міністерству оборони України. Крім того, відповідно до частини шостої статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ обов`язок щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги покладено на МО України, представник якої у запереченнях і заперечував право позивача на її отримання. Тобто фактично йдеться про відмову у нарахуванні допомоги.
При цьому суд відкидає твердження представника відповідача про необхідність розгляду звернення позивача - Комісією з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб звільнених з військової служби, існування якої не передбачено жодним нормативно-правовим актом, що регулює спірні правовідносини, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України та опублікованим в офіційних виданнях держави.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Згідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
При цьому, Міністерство оборони України, як суб`єкт владних повноважень, не спростувало доводи позивача.
Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про визнання бездіяльності Міністерства оборони України щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності неправомірними.
Таким чином, на Міністерство оборони України повинен бути покладений обов`язок саме нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а не стягнути її недоплачену частину.
Суд звертає увагу учасників судового процесу на визначення підсудності спору про соціальний захист інваліда за наступних підстав.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 КАС України окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи, однією зі сторін в яких є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська, Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ щодо їх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
У свою чергу, ч. 1 ст. 24 КАС України є допоміжною нормою для визначення кількісного складу суду при розгляді справ, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність міністерства, виключно в окружному адміністративному суді, а тому не поширюється на здійснення судочинства у місцевих загальних судах та не підлягає застосуванню ними.
Як свідчать фактичні обставини справи, позивач звернувся із позовом про зобов`язання відповідача виплатити йому одноразову грошову допомогу у разі інвалідності відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, отже зазначена адміністративна справа предметно підсудна місцевому суду як адміністративному суду.
Керуючись Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», ст.ст.9, 11, 18, 19, 69-71, 86, 99, 158-163, 183-2, 254 КАС України, суддя
постановив:
Позов задовольнити частково.
Визнати неправомірними дії Міністерства оборони України щодо непризначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі ІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.
Зобов`язати Міністерство оборони України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу внаслідок настання ІІ групи інвалідності у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, тобто, 16.02.2015 року, з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні інших вимог відмовити.

Постанова за результатами скороченого провадження може бути оскаржена сторонами в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її отримання до Київського апеляційного адміністративного суду через районний суд.
Постанова, прийнята у скороченому провадженні, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.
Суддя