Справа № 815/1929/16
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2016-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/1929/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Яковлєва О.В.,

суддів - Бойка А.В., Танасогло Т.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому заявлено вимоги Державній міграційній службі України, а саме: визнання протиправним та скасування рішення від 15 березня 2016 року № 159-16 ; зобов'язання надати статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2016 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що висновок суду першої інстанції не відповідає встановленим обставинам у справі, так як позивач є громадянином Афганістану, який не може повернутись до країни своєї громадянської належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також у нього та його родини є обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з боку представників злочинного угруповання Талібан

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, а судове рішення - без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, уродженцем м. Мазарі-Шаріф, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин (суніт).

Згідно матеріалів особової справи позивача встановлено, що ОСОБА_1 виїхав з Афганістану 02 травня 2014 року неповнолітнім у складі родини (батько, матір, старший брат та дві сестри) до Узбекистану, з Узбекистану літаком прибули до Російської Федерації, де перебували у м. Москві на протязі двох діб.

До України родина виїхала нелегальним шляхом, державний кордон перетинали поза пунктом пропуску 07 травня 2014 року.

В свою чергу, 09 липня 2015 року, по досягненню повноліття, позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області.

Щодо причин звернення за захистом, позивач повідомив про проблеми, що виникли в його родині через представників радикального руху "Талібан". Так, позивач розповів, що його рідні брати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 працювали в іноземних компаніях в Афганістані та зазнали переслідувань з боку талібів. В 2013 році таліби здійснили напад на братів, після чого вони виїхали до України. За твердженням позивача, після виїзду братів з Афганістану таліби продовжували погрожувати іншим представникам родини на Батьківщині та в 2014 році викрали батька позивача. Після звільнення батька з полону, він прийняв рішення виїхати до України. Позивач зазначив, що він особисто не отримував будь-яких погроз з боку талібів, хоча і зазначив, що наприкінці 2013 року невідомі особи зробили спробу викрасти його та старшого брата ОСОБА_6 під час прямування додому з футболу.

Так, 20 липня 2015 року наказом заступника начальника Головного управління ДМС України в Одеській області, у відповідності до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Афганістану ОСОБА_1 (а.с. 67).

За результатами розгляду особової справи громадянина Афганістану ОСОБА_1 № НОМЕР_2 03 березня 2016 року міграційним органом зроблено висновок про доцільність відмовити громадянину Афганістану ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с. 117-127).

Так, зокрема, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи за межами країни громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Рішенням Державної міграційної служби України № 159-16 від 15 березня 2016 року, з посиланням на ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 35).

Позивачем отримано повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 140 від 31 березня 2016 року (а.с. 9).

Не погоджуючись з прийнятим рішення повивач звернувся до суду з даним позовом.

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції, з яким погоджується судова колегія, зроблено висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, так як заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про факти переслідувань та утисків на батьківщині за політичними, релігійними чи іншими ознаками, з огляду на наступне.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, регулюється ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно із ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" - в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п. 195 "Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року)" - у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п. 25 Постанови Пленуму ВАСУ від 16 березня 2012 року № 3, суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судовою колегією встановлено, що згідно наданої позивачем інформації він є громадянином Афганістану, який не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки побоюється переслідувань себе та своєї родини представниками радикального руху «Талібан» у разі повернення на Батьківщину.

Так, з пояснень позивача вбачається, що ним покинуто Батьківщину неповнолітнім, у складі своєї родини, при цьому ініціатором виїзду з Афганістану був його батько.

В свою чергу, в Україні за наданням міжнародного захисту звернулись його родичі, а саме: батько - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, мати - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, брат - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, брат - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, брат - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, сестра - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_7

Колегія суддів вважає, що необхідною умовою для визнання особою біженцем є факт наявності обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

В даному випадку, з матеріалів справи вбачається, що до жодних політичних партій, громадських, військових та релігійних організацій позивач не відноситься.

В свою чергу, проведеним аналізом виявлено як суттєві розбіжності між анкетою та двома співбесідами із позивачем, так і значні відмінності між твердженнями самого позивача та його батька відносно підстави для виїзду з Батьківщини.

Так, під час проведення анкетування від 09.07.2015 року, ОСОБА_1 повідомив, що його братів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було викрадено представниками радикального угрупування "Талібан" у 2013 році. Під час проведення протоколу співбесіди від 20.07.2015 року позивач зазначив, що на братів було скоєно напад з боку представників радикального угрупування "Талібан". Під час проведення додаткової співбесіди від 26.01.2016 року позивач спочатку зазначив, що викрали лише одного брата, однак потім додав, що викрадень не було, а на них були лише скоєні напади.

Під час першої співбесіди від 20.07.2015 року, ОСОБА_1 розповів, що наприкінці 2013 року, коли він разом з братом ОСОБА_6 повертались додому з футболу, на них намагались скоїти напад невідомі особи. Під час додаткової співбесіди від 26.01.2016 року, він повідомив, що вказаний випадок стався у 2014 році.

Під час анкетування від 09.07.2015 року та проведенні інтерв'ю від 20.07.2015 року, позивач стверджував, що його старших братів переслідували саме представники радикального угрупування "Талібан". Під час додаткової співбесіди від 26.01.2016 року, позивач не зміг чітко визначити, хто саме переслідував членів його родини.

Під час анкетування від 09.07.2015 року, позивач повідомив, що його брати працювали в іноземній компанії "Давріч", однак він не зміг пояснити, чим займалась вказана структура. Під час співбесіди від 20.07.2015 року позивач надав інформацію про те, що вказана компанія займалась продажем палива та супутніх матеріалів, перекладач допоміг визначити назву компанії - "Downrange". Під час додаткової співбесіди від 26.01.2016 року, позивач лише зазначив, що брати працювали з американцями, не надавши будь-яких додаткових пояснень або підтверджень.

При цьому, історія ОСОБА_1 суттєво відрізняється від історії переслідування його батька, а тому наявні підстави вважати твердження позивача очевидно необґрунтованими.

Так, під час першої співбесіди від 20.07.2015 року, позивач зазначив, що представники радикального угрупування "Талібан" затримали його батька на дві доби у квітні 2013 року. Під час другої співбесіди від 26.01.2016 року він розповів, що це відбулось влітку 2014 року. Батько позивача, в свою чергу зазначив, що його було викрадено 27.04.2014 року (анкетування від 25.06.2014 року, ОС № 2014ОО0156).

Під час додаткового інтерв'ю від 26.01.2016 року, позивач розповів, що під час полонення талібами його батько не отримав серйозних ушкоджень. В той же час його батько розповів, що зазнав сильних тілесних ушкоджень та наразі має проблеми зі здоров'ям (протоколу співбесіди від 07.10.2015 року, ОС № ).

Під час додаткової співбесіди від 26.01.2016 року, позивач зазначив, що переїзд родини до м. Хайратон з м. Мазарі-Шаріф стався на початку 2014 року, однак за твердженнями батька, виїзд до Хайратону стався у листопаді 2013 року (протоколу співбесіди від 09.07.2014 року, ОС №).

Під час інтерв'ю від 26.01.2016 року, позивач стверджував, що єдиним інцидентом, пов'язаним особисто із ним був випадок, коли невідомі люди намагались викрасти його та рідного брата ОСОБА_6. В той же час його батько стверджував, що позивач та його брат отримували погрози по телефону (протокол співбесіди від 07.10.2015року).

Відповідно до інтерв'ю від 20.07.2015 року, позивач та члени його родини не зазнавали переслідувань після зміни місця проживання, а саме переїзду до м. Хайратон. З анкетування батька позивача вбачається, що його було викрадено саме у м. Хайратон, після переїзду з м. Мазарі-Щаріф (анкетування від 25.06.2014 року, ОС ).

Тому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за наступними ознаками: расова належність; віросповідання; національність; громадянство чи підданство; відношення до певної соціальної групи; політичні переконання, а як наслідок йому не може бути наданий статус біженця.

Посилання позивача на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду у справі № 815/542/15, якою зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяви ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_10 про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, що є родичами позивача, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції не приймаються колегією суддів.

Так, вказаним рішенням суду лише встановлено не повне дослідження усіх обставин міграційних справ родини позивача міграційною службою, а як наслідок зобов'язано останню повторно розглянути їхні заяви, з урахуванням зауважень суду.

В даному випадку, судом першої інстанції надано належну оцінку посиланням позивача на обставини його переслідування на Батьківщині, а як наслідок обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Більш того, в матеріалах даної справи відсутні належні докази переслідувань родини позивача на Батьківщині.

Також колегія суддів зазначає, що останнє місце проживання в Афганістані позивача було м. Мазарі-Шаріф.

За інформацією міжнародної координаційної ради поліції, Афганська національна поліція (АNP) забезпечує добрий рівень безпеки в Кабулі та інших великих містах: Герат, Мазарі-Шаріф, Файзабад.

Наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути виключною підставою для оформлення документів про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня.2004 року особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту».

За таких обставин, судом першої інстанції зроблено вірний висновок щодо відмови у визнанні позивача особою, що потребує додаткового захисту.

Враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.185, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2016 року - без змін.

Судові витрати здійснити за рахунок Державного бюджету.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через 5 днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: О.В. Яковлєв

Судді: А.В. Бойко

Т.М. Танасогло