Справа № 826/28224/15
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2016-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 серпня 2016 року № 826/28224/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Федорчука А.Б., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві
провизнання протиправним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - Позивач) звернувся з адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (надалі - Відповідач) про визнання недійсним акт опису та арешту майна від 21.12.2015 року (бланк серія АА № 027337), що був складений державним виконавцем ВДВС Дніпровського району Макаренком С.В. при примусовому виконанні виконавчого напису № 8969 від 23.10.2013 року, що вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. в межах виконавчого провадження № 46342108.

В обґрунтовування позовних вимог Позивач зазначив, що спірне рішення відповідача є незаконним, оскільки складене ним за результатом виконавчих дій, що вчинялися на підставі рішення суду, яке не набрало законної сили, чим порушені права та законні інтереси позивача.

Позивачем подано Суду клопотання про розгляд справу за його відсутності.

На адресу Суду від Відповідача надійшли копії виконавчого провадження та в судовому засіданні представник Відповідача проти позовних вимог заперечував в повному обсязі.

Судом до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача було залучено ОСОБА_3 (надалі - третя особа).

Представник третьої особи проти позовних вимог заперечував в повному обсязі та просив в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до частини 4 статті 122, частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва зазначає наступне.

Між Позивачем (Позичальник), з однієї сторони, та ОСОБА_3 (Позикодавець), з іншої сторони, 19.06.2013 року укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. за реєстровим № 5684, за яким ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 гроші в сумі 1532234,24 грн., що еквівалентно 187816,00 доларів США за курсом валют комерційних банків України на дату укладання договору. За умовами зазначеного договору, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 26.06.2013 року в сумі, що буде еквівалентна 1532234,24 грн., що еквівалентно 187816,00 доларів США за курсом валют комерційних банків України на дату укладання договору. Своїм підписом під зазначеним договором ОСОБА_1 підтвердив факт отримання їм грошей у зазначеній сумі.

Згідно виконавчого напису нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О.В. від 23.10.2013 року за реєстровим № 8969 (надалі - виконавчий напис) запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість у сумі 1532234,24 грн., що еквівалентно 187816,00 доларів США за курсом валют комерційних банків України на дату укладання договору Позики грошових коштів посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. 19.06.213 року за реєстровим № 5684. Строк за який проводиться стягнення з 27.06.2013 року по 23.10.2013 року.

ОСОБА_3 02.02.2015 року звернувся до Відповідача із заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі зазначеного виконавчого напису нотаріуса та проханням накласти арешт на майно ОСОБА_1 (оголосити заборону на його відчуження) і стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості в розмірі 1532234,24 грн. та витрат на вчинення виконавчого напису 8000 грн.

При цьому, ОСОБА_3 зазначив у заяві про те, що ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві вже здійснювалося виконавче провадження на підставі зазначеного виконавчого листа (виконавчого напису нотаріуса), проте, виконавчий документ було йому повернуто у зв'язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення (постанова державного виконавця від 04.02.2014 року ВП № 40483494).

Постановою головного державного виконавця Макаренко С.В. ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві від 03.02.2015 року, на підставі виконавчого напису, було відкрито виконавче провадження № 46342108 та запропоновано ОСОБА_1, як божнику у виконавчому провадженні, протягом семи днів добровільно виконати виконавчий документ (виконавчий напис нотаріуса).

Постановою головного державного виконавця Макаренко С.В. ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві від 29.05.2015 року у ВП № 46342108 було накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 як божнику у виконавчому провадженні та встановлено заборону його відчуження.

Також, постановою головного державного виконавця Макаренко С.В. ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві від 29.05.2015 року у ВП № 46342108 оголошено розшук усього майна, що належить боржнику (ОСОБА_1.).

ОСОБА_1 19.08.2015 року звернувся до Відповідача із заявою, в якій просив не проводити будь-яких виконавчих дій по виконавчому провадженню, оскільки у провадженні Дарницького районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа №753/6024/15, за його позовом до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Згідно довідки (форма-3) Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового будинку Дніпровського району м. Києва» (ЖЕД № 405) від 24.09.2015 року № 1842, ОСОБА_1 є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_1.

З огляду на зазначене, державним виконавцем було здійснено неоднократні виходи за адресою: АДРЕСА_1 (за місцезнаходженням майна боржника), з метою здійснення опису майна боржника, за участю понятих у складі двох осіб, проте, на дзвінки у двері ніхто не відчиняв та доступу до квартири не надав, у зв'язку з чим складалися акти державного виконавця від 15.09.2015 року, від 17.09.2015 року та від 23.09.2015 року.

У зв'язку з наведеним, державний виконавець звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з поданням від 28.10.2015 року про примусове проникнення до житла, в якому просив суд постановити вмотивоване рішення про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1, ІДН НОМЕР_1, а саме: квартири АДРЕСА_1

За результатом розгляду зазначеного подання державного виконавця, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09.11.2015 року у справі № 755/19904/15-ц, державному виконавцю ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Макаренко С.В. було надано дозвіл на примусове проникнення до житла ОСОБА_1, за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку з наведеним, ОСОБА_1 було скеровано вимогу державного виконавця від 01.12.2015 року № 14/13 про обов'язкову присутність ОСОБА_1 під час проведення виконавчих дій по примусовому проникненню до його житла, за адресою: АДРЕСА_1, 08.12.2015 року о 17:00.

ОСОБА_1 07.12.2015 року подав Відповідачу заяву, в якій повідомив, що ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 09.11.2015 року у справі № 755/19904/15-ц, на яку міститься посилання у вимозі державного виконавця від 01.12.2015 року не набрала законної сили, оскільки оскаржена ним до Апеляційного суду м. Києва.

Державним виконавцем 08.12.2015 року складено акт, яким зафіксовано, що ОСОБА_1 доступ до квартири не надано у зв'язку з поданням ним апеляційної скарги на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 09.11.2015 року у справі № 755/19904/15-ц, у зв'язку з чим були відібрані пояснення ОСОБА_1, в яких він наголосив, що за даною адресою його майно відсутнє.

В подальшому, державним виконавцем скеровувались ОСОБА_1 вимоги від 09.12.2015 року № 14/13 та від 16.12.2015 року № 14/13 про обов'язкову його присутність під час проведення виконавчих дій щодо опису та арешту майна боржника за адресою: АДРЕСА_1, відповідно, 15.12.2015 року о 17:00 та 21.12.2015 року об 11:00.

Постановою державного виконавця від 16.12.2015 року у ВП № 46342108 залучено для забезпечення громадського порядку під час проведення виконавчих дій по примусовому проникненню до житла ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, співробітників Дніпровського РУ ГК МВС України у м. Києві.

Державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Макаренко С.В. 21.12.2015 року у присутності понятих, було проведено опис майна, що належить боржнику, про що складено відповідний акт опису й арешту майна від 21.12.2015 року, в якому зазначено, що речі з квартири не виносились, оскільки за повідомлення боржника його майна у квартирі немає. При цьому, було описано 1/4 частини квартири, яка належить боржнику та накладено арешт (заборона відчуження).

Вважаючи спірне рішення - акт опису й арешту майна від 21.12.2015 року незаконним, Позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом про визнання його недійсним.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про необґрунтування позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» (далі-Закон).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно частини 1, пункту 4 частини 2 статті 17 Закону, примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, зокрема, виконавчі написи нотаріусів.

Державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, крім іншого, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення (пункт 1 частини 1 статті 19 Закону).

Державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби (частина 1 статті 25 Закону).

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження (частина 2 статті 25 Закону).

У разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення (частина 1 статті 27 Закону).

Відповідно до статті 32 Закону, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації (частина 1 статті 52 Закону).

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем (частина 5 статті 52 Закону).

Відповідно до статті 57 Закону, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Згідно частини 2 статті 15 Закону, присутність понятих обов'язкова під час вчинення виконавчих дій, пов'язаних з примусовим входженням до нежитлових приміщень і сховищ, де зберігається майно боржника, на яке звернено стягнений, або майно стягувача, яке має бути повернене йому в натурі; до житлових будинків і квартир для забезпечення примусового виселення з них та вселення в них; до будинків, квартир та інших приміщень, в яких перебуває дитина, яка має бути передана іншим особам відповідно до рішення суду; під час проведення огляду, арешту, вилучення і передачі майна.

Оцінивши наявні у матеріалах справи докази, Суд прийшов висновку, що Відповідачем виконані наведені вимоги Закону, спрямовані на виконання виконавчого документа (виконавчого напису нотаріуса) для забезпечення реального його виконання.

Статтею 5 Закону встановлено, що вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Державному виконавцю повинні бути безоплатно надані у встановлений ним строк інформація, документи або їх копії, необхідні для здійснення його повноважень.

Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина 1 статті 11 Закону).

Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом (частина 2 статті 11 Закону).

За приписами частини 3 статті 11 Закону, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, крім іншого, безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; залучати у встановленому порядку до провадження виконавчих дій понятих, поліцейських, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання; у процесі виконання рішень за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням поліцейських, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке за законом можливо звернути стягнення.

Таким чином, Законом державний виконавець наділений правом безперешкодно входити до приміщень, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення.

При цьому, згідно частини 6 статті 12 Закону, боржник, у свою чергу, зобов'язаний утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно з'являтися за викликом державного виконавця.

Відповідно до частини 1 статті 7, частини 7 статті 12 Закону, учасниками виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерти, спеціалісти, перекладачі, суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

З наданих сторонами матеріалів, які містяться у справі, судом встановлено, що позивач перебуваючи у статусі боржника у виконавчому провадженні № 46342108 усіма можливими способами намагався уникнути закріплених Законом обов'язків, а також уникнути виконання договірних зобов'язань, самостійно створених для себе, у той час, як державний виконавець, використовував надані йому Законом повноваження з метою реалізації наданих прав.

Крім того, судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києві у справі № 753/6024/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору недійним, у задоволенні позову відмовлено, тим самим підтвердивши дійсність договору позики, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 19.06.2013 року. Доказів апеляційного оскарження зазначеного рішення Позивачем суду не надано, як і не надано доказів виконання боргових зобов'язань за вказаним договором.

Також, Судом встановлено, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 09.11.2015 року у справі № 755/19904/15-ц була задоволена Апеляційним судом м. Києва (ухвала від 24.02.2016 року) лише частково, виходячи з порушень норм процесуального права судом, у зв'язку з чим справа була направлена до суду першої інстанції на новий розгляд. В ході нового розгляду справи, судом першої інстанції було прийняте аналогічне первинному рішення (ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 07.04.2016 року). Доказів апеляційного оскарження зазначеної ухвали позивачем суду не надано.

В такому випадку, з огляду на неведене в сукупності, суд, враховуючи загальноправовий принцип пропорційності, який спрямований на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються; дозволяє досягти розумного співвідношення між цілями державного впливу та засобами їх досягнення та вимагає співрозмірного обмеження прав та свобод людини для досягнення публічних цілей, дійшов висновку про відсутність підстав для визнання спірного акту опису та арешту майна від 21.12.2015 року недійсним.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Керуючись статтями 69-71, 94, 122, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук