Справа № 815/404/16
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2016-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2016 р. Справа № 815/404/16

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О. А.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді -Шеметенко Л.П.
судді -Жука С.І.
судді -Яковлєва О.В.
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2016 року по справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області про визнання неправомірними та скасування рішення, податкових повідомлень-рішень та вимоги,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулась до суду з адміністративним позовом до державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області про визнання неправомірними та скасування: рішення від 20.01. № , податкових повідомлень-рішень від 20.01.2016 року № , № та вимоги від 20.01.2015 року №Ф-.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказувала на протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, та рішення податкового органу з огляду на дотримання нею усіх вимог чинного законодавства під час формування податкового кредиту, віднесення витрат до складу валових, визначення суми податку на додану вартість, податку з доходів з фізичних осіб та розміру збору з єдиного внеску у перевіряємий період.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що за результатами проведеної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 було встановлено безпідставне формування показників витрат та податкового кредиту, в результаті безтоварних взаємовідносин з контрагентами-постачальниками, що потягло за собою заниження податку на додану вартість, податку з доходів фізичних осіб, а також заниження суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, який підлягав платі до Державного бюджету.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду 05 квітня 2016 року позов ФОП ОСОБА_4 задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Державна податкова інспекція у Малиновському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п.1 ч.1 ст.197 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

У період з 14.12.2015 року по 25.12.2015 року державною податковою інспекцією у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області було проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_4 з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року.

За результатами проведеної перевірки складено акт №7710/15-52-17-128/НОМЕР_4 від 30.12.2015 року, на підставі якого прийнято:

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 20.01.2016 року про збільшення позивачеві суми грошового зобов'язання за платежем: податок на доходи фізичних осіб в сумі 264303,80 грн., з них за основним платежем 160268,87 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 104035,01 грн.,

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 20.01.2016 року про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем: податок на додану вартість в сумі 362792,07 грн., з них за основним платежем 210356,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 152436,07 грн.

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 20.01.2016 року з визначенням суми недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 74330,11 грн.;

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску за яким ФОП ОСОБА_4, визначено штрафні санкції в розмірі 7433,00 грн.

В ході проведення перевірки податковим органом було виявлено порушення ФОП ОСОБА_4 наступних положень Податкового кодексу України:

- пп. 14.1.27, п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст.14, п. 44.1 ст.44 п. 50.1 ст. 50, п. 198.6 ст. 198 ПК України, що виразилось у заниженні суми податкового кредиту за перевіряємий період на 210356,00 грн.,

- пп. 14.1.56 п. 14.1 ст. 14, п. 164.1 ст. 164, п. 177.10 ст. 177, п. 178.6 ст. 178 ПК України та з урахуванням п. 167.1 ст. 167, п. 177.1 ст.177 ПК України, за результатами перевірки донараховано податок на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності у загальній сумі 160268,87 грн.;

- пп.4 п. 2 ст. 6 на підставі п. 11 ст. 8, п. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», донараховано єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у сумі 74330,11 грн..

Так, в акті перевірки податковий орган посилався на те, що перевіркою правильності визначення документально підтверджених витрат, пов'язаних із здійсненням діяльності, відображених у додатку 5 до податкової декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік, наданої до ДПІ у Малиновському районі м. Одеси встановлено, що ФОП ОСОБА_4 за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року задекларовано вартість документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю у сумі 1 017 403 грн.

При цьому встановлено розбіжності, оскільки валові витрати, безпосередньо пов'язані з одержанням доходу, відображені у податковій декларації за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року не відповідають даним податкового обліку, а саме встановлено завищення валових витрат на загальну суму 1017403 грн.

Податковий орган посилався на те, що за результатом перевірки господарської діяльності позивача встановлено, що перевезенням товару ФОП ОСОБА_4 від постачальників займався ОСОБА_5, який не є фізичною особою-підприємцем, на власному транспортному засобі.

Перевезення товару проводилось на підставі договору позики від 04.01.2011 року № 5/01-11.

ДПІ у Малиновському районі м. Одеси посилалась на те, що товарно-транспортні накладні, надані ФОП ОСОБА_4 на підтвердження перевезення товару не відповідають затвердженій формі накладних згідно Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, та у них не заповнені всі необхідні графи, зокрема, графи «час вибуття», «час прибуття»

Також відповідач посилався на те, що одержувачем товару від постачальників для ФОП ОСОБА_4 значиться ОСОБА_5, який не являється фізичною особою-підприємцем та не знаходиться у трудових відносинах з позивачем.

З огляду на викладене, податковий орган дійшов висновку, що позивачем неправомірно було віднесено до складу валових витрат та податкового кредиту суми витрат та ПДВ по операціям з контрагентами-постачальниками, у зв'язку з не встановленням факту передачі товарів від продавця до покупця, та відсутністю документального підтвердження транспортування товару.

Відповідач посилався на те, що здійснювані позивачем правочини мають ознаки нікчемних та удаваних.

У зв'язку із завищенням позивачем витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, податковий орган дійшов висновку про заниження нею сум чистого оподатковуваного доходу за перевіряємий період, та, відповідно, про заниження суми податку з доходів фізичних осіб, який обраховується від суми чистого оподатковуваного доходу, та заниження розміру єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, який підлягає сплаті до Державного бюджету.

Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість, податку з доходів фізичних осіб та рішенням про донарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, ФОП ОСОБА_4 звернулась до суду першої інстанції з вказаним адміністративним позовом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно наявності підстав для задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_4, з огляду на наступне.

Відповідно до п.138.1 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

В свою чергу, п.138.2 ПК України передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді. Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.

Згідно з п.139.1.9 ПК України витрати не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

У відповідності до пп. "а" п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів.

Також слід зазначити, що відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно п.198.2 ст. 198 Кодексу датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг чи дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Кодексу податковий кредит звітного періоду складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п. 198.6 Кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. 200.1 ст.200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті/перерахуванню до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного/податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного/податкового періоду.

Виходячи зі змісту наведених вище норм законодавства, право на віднесення сум ПДВ, сплачених при придбанні товару, до податкового кредиту виникає у суб'єкта господарювання у разі дотримання ним наступних умов: 1) фактичності придбання такого товару, тобто, реальності відповідної господарської операції; 2) наявності первинних документів, які підтверджують здійснення платником податку витрат, а також податкових накладних, складених особою, зареєстрованою платником податку, чи митних декларацій на підтвердження придбання такого товару та сплати відповідної суми ПДВ; 3) подальшого використання придбаного товару в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства.

Судом першої інстанції встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що у перевіряємий період ФОП ОСОБА_4 мала господарські взаємовідносини з ТОВ «Техник Ассист» та ТОВ «Промпостачальник 2010».

Так, 01.10.2013 року ФОП ОСОБА_4 було укладено з ТОВ «Техник Ассист» договір постачання товару № 4/10-С, згідно умов вказаного договору Постачальник (ТОВ «Техник Ассист») зобов'язувався поставити у власність ФОП ОСОБА_4 товар. Ціна, кількість, асортимент, терміни поставки товару обумовлюються сторонами попередньо.

Згідно п. 3.3 договорів, поставка товару здійснюється автотранспортом покупця та за його рахунок на умовах Франко-перевізник - митний термінал…

Договором також обумовлено, що товарно-транспортні накладні на перевезення товару після переходу права власності від продавця виписує Замовник, також він є товаровідправник.

Аналогічний договір було укладено 01.10.2014 року ФОП ОСОБА_4 з ТОВ «Промпостачальник 2010» за №23/4-С. Цей договір містить такі ж умови поставки, як і договір, укладений позивачем з ТОВ «Техник Ассист».

На підтвердження виконання умов укладених договорів, та отримання і оприбуткування товару, позивачем були надані наступні первинні документи: копії накладних,копії податкових накладних, виписаних ТОВ «Техник Ассист» (т.1 а.с. 240-250, т.2 а.с. 3-167) за період січень-грудень 2014 року; копії видаткових накладних,копії податкових накладних виписаних ТОВ «Промпостачальник 2010» (т.2 а.с. 1-2, 62-64, 82-84,153-154), копія книги обліку доходів та витрат позивача за період 2014 року (т.1 а.с.77-93); виписка по рахунку позивача за період з 01.01.2014 до 31.12.2014 року, в якій відображені суми перерахованих коштів позивачем за отримані підшипники з урахуванням суми податку на додану вартість (т.1 а.с. 94-145).

Згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

За нормами ст.44 Податкового кодексу України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки, тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податковою обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

У підтвердження виконання умов укладених договорів та реальності здійснюваних господарських операцій ФОП ОСОБА_4 були надані первинні документи, складені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та які містять найменування товару, його вартість, кількість тощо.

В свою чергу, перевезення товару здійснював гр. ОСОБА_5, відповідно до укладеного з ФОП ОСОБА_4 договору.

Так, з матеріалів справи вбачається, що між позивачем та гр. ОСОБА_5 були укладені наступні договори позики: від 04.01.2012 року, згідно якого предметом договору визначено приміщення розміром 8кв.м., розташованого в квартирі АДРЕСА_1 та від 04.01.2011 року № 5/01-11, де предметом договору визначено надання транспортних послуг на транспортному засобі Volkswagen Transport, реєстраційний номер НОМЕР_5, рік випуску 2000, дата реєстрації 22.06.2005 року (т.1 а.с. 146-147, 148-149).

Суд першої інстанції вірно зазначив, що договори, укладені між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були предметом дослідження по справі №815/5064/14, що розглядалася Одеським окружним адміністративним судом за позовом ФОП ОСОБА_4 до ДПІ у Малиновському районі про визнання неправомірними дій ДПІ у Малиновському районі при здійсненні документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_4 за період з 01.01.2012 року по 31.12.2013 року; скасування податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги ДПІ у Малиновському районі.

При цьому, будь-яких порушень чинного законодавства при укладанні та виконання умов договорів укладених між ФОП ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_5 за наслідками розгляду справи, судами встановлено не було.

У підтвердження здійснення ОСОБА_5 перевезення товару, позивач надав товарно-транспортні накладні, виписані у період січень-грудень 2014 року (т.1 а.с. 199-239).

У вказаних товарно-транспортних накладних зазначено: перевізника, дані водія (ОСОБА_5) та транспортного засобу (Volkswagen ВН0381АК), замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача товару (ФОП ОСОБА_4), пункт навантаження (Київська область м. Вишгород, вул. Ватутіна 69) та пункт розвантаження товару (АДРЕСА_1), відомості про вантаж - назву товару (підшипники), кількість товару, одиниця виміру товару, сума товару, документи, які слідують із вантажем.

Надані товарно-транспортні накладні підписані уповноваженими особами та підписи засвідчені печатками.

Дослідивши надані товарно-транспортні накладні, колегія суддів приходить до висновку, що вони містять всі необхідні дані стосовно товару, який перевозився, суб'єктів господарювання, які приймали участь у здійсненні господарської операції, та підтверджують сам факт перевезення товару.

Крім того, у підтвердження подальшого використання в межах господарської діяльності позивача придбаного у ТОВ «Техник Ассист» та ТОВ «Промпостачальник 2010» товару (підшипників) позивач надала договори поставки товару, укладені ФОП ОСОБА_4 із замовникам: ФОП ОСОБА_6, ТОВ НВК «Каперс» ЛТД, ПП «Агропостач», ТОВ ЦТЗ «Техномаркет», ТОВ «Трікос», ФОП ОСОБА_7, ПП «Луцькпідшипниксервіс», ПП «Техмаш 2008», ПМП «ТД Експрестехпостач», ТОВ «ЗІП Копмлект», ПП «Вінтехпостач», ТОВ «Сігран», ТОВ «Східний регіон», ПП «Еванс», ТОВ «Українська індустріальна інвестиційна група», ФОП ОСОБА_8, ТОВ «Востокпромцентр», ПП «Посейдон», ТОВ «Агромеханізм», ТОВ «Вістал - Агро», ТОВ «Крафт Беарінгс», ПП «Укрпромпостачання» (т.1 а.с. 154-198), а також копії податкових накладних (т.2 а.с.168-250, т.3, т.4, т.5, т.6 а.с. 1-27); копії видаткових накладних та копії довіреностей на отримання від ФОП ОСОБА_4 товару (підшипників) уповноваженими особами контрагентів позивача (т.6 а.с. 28-250, т.7, т.8, т.9 а.с. 1-235).

Таким чином, позивачем надані первинні документи бухгалтерського та податкового обліку які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та її контрагентами.

Всі надані документи складені за результатами проведених операцій та з дотриманням вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», статті 44, статті 201 Податкового кодексу України і містять у собі відомості щодо змісту та обсягу проведених операцій, які узгоджуються між собою.

Податковим органом, не наведено переконливих доводів та не подано належних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться у цих документах є недостовірними та (або) суперечливими.

В свою чергу, висновки податкового органу про відсутність фактичного здійснення господарських операцій між позивачем та розглядуваним в акті перевірки контрагентом не ґрунтуються на належному дослідженні податковим органом обставин укладання договорів між позивачем та ТОВ «Техник Ассист» та ТОВ «Промпостачальник 2010», предметів даних правочинів, змісту прав та обов'язків сторін за ними, повноважень фізичних осіб, які від імені суб'єктів господарювання укладали ці правочини, дійсних намірів сторін правочину, наявності чи відсутності розумних економічних чинників на укладання правочинів, подальшого руху сплачених позивачем грошових коштів.

Посилання податкового органу на те, що в силу положень ст. 203, 215, 216, 228, 626, 629, 650, 655, 658, 662 Цивільного кодексу України укладені ФОП ОСОБА_4 з контрагентами угоди мають ознаки нікчемності є необґрунтованими.

Нормами ст.215 ч.1 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, згідно із якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Необхідними умовами для визнання угоди нікчемною в силу вимог ст. 228 Цивільного кодексу України є її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних протиправних наслідків.

Проте, існування відповідних обставин у даній справі податковим органом не доведено.

Всі надані позивачем первинні документи у своїй сукупності свідчать про те, що здійснювані між позивачем та контрагентами господарські операції є реальними, відповідають дійсному економічному змісту і діловій меті та підтверджуються необхідними документами, які містять усі обов'язкові реквізити та розкривають зміст та обсяг господарських операцій, а отримані блага використані позивачем у власній господарській діяльності.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що позивачем правомірно віднесено до складу витрат та податкового кредиту сплачені контрагентами суми коштів, за наслідком здійснення господарських операцій та порушень податкового законодавства з боку позивач не допущено.

З огляду на зазначене, податкове повідомлення-рішення від 20.01.2016 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі та застосовано штрафні (фінансові) санкції є протиправним та підлягає скасуванню.

Стосовно визначення податковим органом ФОП ОСОБА_4 зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.164.1 ст. 164 Податкового кодексу України базою оподаткування податком з доходів фізичних осіб є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід, це будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

П.п. 14.1.56 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що доходи, це загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Згідно п. 167.1 ст. 167 ПК України ставка податку з доходів фізичних осіб становить 15-17 відсотків бази оподаткування.

П.177.1 ст. 177 ПК України визначено, що доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Фізичні особи-підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (п.177.10 ст. 177).

В даному випадку позивачем було належними первинними документами підтверджено правомірність формування витрат, пов'язаних із веденням господарської діяльності та віднесення сплачених у ціні товару сум ПДВ до складу податкового кредиту, враховуючи зазначене, колегія суддів вважає безпідставним висновок податкового органу про те, що у перевіряємий період позивачем було занижено чистий оподатковуваний дохід.

Таким чином, з огляду на вірне визначення позивачем чистого оподатковуваного доходу за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року, ФОП ОСОБА_4 не було занижено суми податку з доходів фізичних осіб, який обраховується від суми чистого оподатковуваного доходу, а тому прийняте відповідачем податкове повідомлення-рішення № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 264303,80 грн., за порушення пп. 14.1.56 п. 14.1 ст.14, п.164.1 ст.164, п.177.10 ст.177, п. 178.6 ст. 178 ПК України та з урахуванням п. 167.1 ст. 167, п. 177.1 ст. 177 є протиправним та підлягає скасуванню.

З цих же підстав підлягає скасуванню рішення ДПІ у Малиновському районі № без дати про застосування до позивача штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

За наслідками проведеної перевірки податковий орган посилався на порушення позивачем пп.4 п.2 ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», у зв'язку з чим, на підставі п.11 ст.8, п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» податковим органом було донараховано єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у сумі 74330,11 грн.

Відповідно до пп. 4 п. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платник єдиного внеску зобов'язаний: подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» базою нарахування єдиного внеску для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

П.11 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» визначено, що єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Як вже зазначалось вище, в ході розгляду даної адміністративної справи позивачем було доведено правомірність віднесення сплачених в ході господарської діяльності сум до складу витрат та формування показників чистого оподатковуваного доходу, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. З урахуванням того, що судом не встановлено порушень при визначенні позивачем грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що відповідачем безпідставно було здійснено ФОП ОСОБА_4 донарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у сумі 74330,11 грн., а тому оскаржуване рішення ДПІ у Малиновському районі № про застосування до позивача штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування є протиправним та підлягає скасуванню.

Крім іншого, податковим органом було прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 20.01.2016 року № Ф-, яка була направлена на адресу ФОП ОСОБА_4

Згідно вказаної вимоги, що недоїмка в сумі 74330,11 грн. була донарахована позивачеві на підставі картки особового рахунку позивача та акту перевірки від 14.11.2015 року №7371/15-52-17-01.

Відповідно до ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку, в оскаржуваній вимозі відповідачем не визначено, станом на яку саме дату нарахована заборгованість зі сплати єдиного внеску, не надано акту перевірки від 14.11.2015 року №7371/15-52-17-01 та інших доказів, підтверджуючих заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску.

З огляду на викладене, колегія судді вважає, що відповідачем ніяким чином не доведено правомірності прийняття оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 20.01.2016 року № Ф- та взагалі наявності у позивача недоїмки в сумі 74330,11 грн., а у зв'язку з чим така вимога від 20.01.2016 року № Ф- підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене, висновки податкового органу за результатами проведеної перевірки про порушення позивачем вимог податкового законодавства спростовуються встановленими під час розгляду даної справи обставинами, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оспорюваних податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування до позивача штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та вимоги про плату недоїмки.

Колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана правова оцінка, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 197; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Л Л.П. Шеметенко

Суддя: С.І. Жук
Суддя: О.В. Яковлєв