Справа № 2а-9470/10/0670
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2016-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2016 року м.Житомир справа № 2а-9470/10/0670

категорія 2.11.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Романченка Є.Ю.,

секретар судового засідання Черниш А.В.,

за участю: представників позивача Маляревського Ю.А., Цой В.К.,

представника відповідача Коршак Л.А.,

прокурора Вихристюк О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровіта" до Андрушівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області, за участю прокуратури Житомирської області, про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень в частині від 29.11.10 №№ /0, /0,

встановив:

У грудні 2010 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив скасувати податкові повідомлення - рішення ДПІ у Попільнянському районі Житомирської області від 03.12.2010 № /0 в частині визначених грошових зобов'язань з податку на прибуток приватних підприємств у загальній сумі 698587 грн, у яку входить сума основного платежу 463235 грн та сума штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 235352 грн; № /0 в частині визначених податкових зобов'язань з податку на додану вартість в загальній сумі 547502 грн, з яких основний платіж - 365001 грн, штрафна (фінансова) санкція - 182501 грн. У обґрунтування заявлених позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю "Агровіта" вказувало, що висновки, зроблені ДПІ у Попільнянському районі Житомирської області за результатами планової виїзної документальної перевірки є незрозумілими, безпідставними та такими, що не відповідають висновкам чинного законодавства. Визнання контролюючим органом нікчемними всіх господарських операцій з окремими контрагентами виключно із-за відсутності товарно-транспортних накладних не ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Так як на момент здійснення господарських операцій державна реєстрація юридичних осіб - контрагентів скасована не була, вироків суду, які б встановлювали винність осіб, відповідно до ст. 205 Кримінального кодексу України "Фіктивне підприємництво", не виносилося. Господарські операції Підприємства з контрагентами щодо купівлі - продажу пшениці, ячменю, кукурудзи, тощо мали реальний характер; сировина була використана для здійснення виробництва кормів та інших товарів, тобто придбання товарів було зумовлено безпосередньо господарською діяльністю ТОВ "Агровіта". У зв'язку з цим, позивач вважав, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення про визначення грошових зобов'язань з податку на прибуток та податку на додану вартість в певних частинах є такими, що підлягають скасуванню.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2011 року в справі № 2а-9470/10/0670, яка ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2011 року залишена без змін, позов задоволено, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Попільнянському районі Житомирської області від 03.12.2010 року № /0 в частині визначення Товариству з обмеженою відповідальністю "Агровіта" податкових зобов'язань з податку на прибуток в сумі 698587,00 грн та податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Попільнянському районі Житомирської області від 03.12.2010 року № /0 в частині визначення Товариству з обмеженою відповідальністю "Агровіта" податкових зобов'язань з податку на додану вартість в сумі 547502,00 грн.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 березня 2016 року касаційну скаргу Попільнянської міжрайонної державної податкової інспекції Житомирської області задоволено частково, постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 31.08.2011 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2011 по справі №2а-9470/10/0670 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому в ухвалі суду вказано, що при новому розгляді справи суду слід врахувати викладене в ній, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

В ході нового розгляду справи відповідача - Попільнянську міжрайонну державну податкову інспекцію Житомирської області замінено правонаступником - Андрушівською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Житомирській області.

Представники позивача в засіданні суду під час нового розгляду справи позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на доводи викладені у позовній заяві та письмових поясненнях.

Представник відповідача в засіданні суду позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав наведених у письмовому відзиві на позов.

Прокурор у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала та просила відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, прокурора, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, з урахуванням висновків і мотивів, наведених в ухвалі суду касаційної інстанції від 09.03.2016, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з таких підстав.

Встановлено, що у період з 25.10.2010 по 19.11.2010 посадовими особами ДПІ у Попільнянському районі проведено планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровіта" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2008 по 30.06.2010, про що складено акт від 24.11.2010.

У вказаному акті зафіксовано, що перевіркою встановлено порушення ТОВ "Агровіта", зокрема:

- п.5.1, п.п. 5.2.1 п. 5.2, п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", в результаті чого занижено податок на прибуток всього в сумі 475683 грн;

- п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість", в результаті чого занижено податок на додану вартість всього в сумі 374959 грн.

03 грудня 2010 року Державною податковою інспекцією у Попільнянському районі на підставі акту перевірки від 24.11.2010 прийнято податкові повідомлення - рішення:

- № /0, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем податок на прибуток на 713525,00 грн (за основним платежем - 472683,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 237842,00 грн);

- № /0 про визначення ТОВ "Агровіта" податкового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 562439,00 грн, у т.ч. за основним платежем - 374959,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 187480,00 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агровіта", не погоджуючись із податковими повідомленнями - рішеннями від 03.12.10 № /0 в частині визначених грошових зобов'язань з податку на прибуток приватних підприємств у загальній сумі 698587 грн, у тому числі за основним платежем на суму 463235 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 235352 грн, та № /0 в частині збільшення податкового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 547502 грн, у тому числі за основним платежем - 365001 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 182501 грн, звернулося до суду.

Суд, перевіряючи податкові повідомлення - рішення в спірних частинах на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, з урахуванням висновків і мотивів, наведених в ухвалі суду касаційної інстанції від 09.03.2016, які в силу приписів ч. 5 ст. 227 КАС України є обов'язковими для суду при новому розгляді справи, виходив із такого.

Беззаперечно встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Агровіта" зареєстровано як юридична особа Попільнянською районною державною адміністрацією, основними видами господарської діяльності якого, в тому числі і в перевіряємий період, були: виробництво готових кормів для тварин, що утримуються на фермах; роздрібна торгівля іншими непродовольчими товарами; інші види оптової торгівлі; розведення свиней; розведення птиці.

Із наданого до суду розрахунку видно, що донарахування податкового зобов'язання з податку на додану вартість податковим повідомленням - рішенням від 03.12.2010 № /0 за основним платежем у розмірі 365001 грн і за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 182501,00 грн пов'язані із господарськими операціями позивача з контрагентами:

- ПП "Інтергрейнсервістранс", внаслідок чого донараховано податку на додану вартість в сумі 25782 грн;

- ПП "Агроторгінвест", внаслідок чого донараховано податку на додану вартість в сумі 12725 грн;

- ТОВ "Літанія", які спричинили заниження ТОВ "Агровіта" податку на додану вартість на суму 326494 грн.

Визначення податковим повідомленням - рішенням від 03.12.2010 № /0 позивачу податкового зобов'язання за платежем податок на прибуток у розмірі 463235 грн за основним платежем зумовлено господарськими відносинами позивача з ПП "Інтергрейнсервістранс", внаслідок чого донараховано 32227 грн; з ПП "Агроторгінвест", внаслідок чого донараховано податку на 15907 грн; з ПП "Літанія", у зв'язку з чим донараховано - 411608 грн; а також з операціями із ПП "Альбатрос" як наслідок донараховано податку в сумі 3493 грн.

Зі змісту акту перевірки від 24.11.2010 слідує, що донарахування позивачу податку на прибуток у розмірі 463235, 00 грн та податку на додану вартість в сумі 365001 грн контролюючим органом обґрунтовано безпідставним включенням ТОВ "Агровіта" до складу валових витрат для цілей оподаткування податком на прибуток витрат по придбанню товарів у ПП "Інтергрейнсервістранс", ПП "Агроторгінвест", ПП "Літанія" і ПП "Альбатрос" на загальну суму 1852937 грн та безпідставним віднесенням до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість з вартості товарів, отриманих від ПП "Інтергрейнсервістранс", ПП "Агроторгінвест" і ПП "Літанія", у розмірі 365001 грн.

Заперечуючи правомірність включення позивачем до валових витрат оплату товарів від ПП "Інтергрейнсервістранс" на загальну суму 128908 грн, від ПП "Агроторгінвест" - 63627,00 грн, від ПП "Літанія" - 1646429 грн, від ПП "Альбатрос" - 13974 грн і формування податкового кредиту за рахунок сум ПДВ, сплачених у вартості товарів, у розмірах: 25782 грн - по операціях з ПП "Інтергрейнсервістранс"; 12725 грн - по операціях з ПП "Агроторгінвест"; 326494 грн - по операціях з ПП "Літанія", відповідач посилався на те, що в ході перевірки від ВПМ Бердичівської ОДПІ надійшов лист № 3041/7/26-0 від 25.10.2010 щодо можливості фіктивності вказаних фірм, а тому укладені між позивачем і вказаними контрагентами угоди не спричиняють реального настання правових наслідків, а тому є нікчемними.

На думку відповідача, контрагенти не мали необхідних основних фондів та обладнання для здійснення діяльності, тобто були зареєстровані без мети зайняття фінансово - господарською діяльністю.

Також відповідачем зроблено посилання на пояснення ОСОБА_4, яким підписані податкові накладні постачальника - ПП "Агроторгінвест", про те, що він ніяких документів бухгалтерського та податкового обліку не підписував і не складав.

Спірні правовідносини регулюються Законом України "Про податок на додану вартість" № 168/97-ВР від 03.04.1997, який був чинний на момент здійснення господарської діяльності (далі - Закон № 168/97-ВР), та Законом України "Про оподаткування прибутку підприємств" від 28.12.1994 N 334/94-ВР (чинним на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 334/94-ВР).

У відповідності до п. 1.32 ст. 1 Закону № 334/94-ВР, господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи.

За змістом пункту 3.1 статті 3 Закону № 334/94-ВР, об'єктом оподаткування є прибуток, який визначається шляхом зменшення суми скоригованого валового доходу звітного періоду, визначеного згідно з пунктом 4.3 цього Закону на: суму валових витрат платника податку, визначених статтею 5 цього Закону; суму амортизаційних відрахувань, нарахованих згідно із статтями 8 і 9 цього Закону.

Валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати), згідно зі п. 5.1 ст. 5 Закону № 334/94-ВР, - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону № 334/94-ВР визначено, що до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку (абз. 4 пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону № 334/94-ВР).

Згідно зі пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8 1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Якщо у подальшому такі товари (послуги) починають використовуватися в операціях, які не є об'єктом оподаткування згідно зі статтею 3 цього Закону або звільняються від оподаткування згідно зі статтею 5 цього Закону, чи основні фонди переводяться до складу невиробничих фондів, то з метою оподаткування такі товари (послуги), основні фонди вважаються проданими за їх звичайною ціною у податковому періоді, на який припадає початок такого використання або переведення, але не нижче ціни їх придбання (виготовлення, будівництва, спорудження).

Підпунктом 7.5.1 п. 7.5 вказаної статті Закону № 168/97-ВР визначено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається: дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

У абзаці 1 пп. 7.4.5. п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР зазначено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

За змістом абз. 1 пп.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону № 168/97-ВР, податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту. Як виняток з цього правила, підставою для нарахування податкового кредиту при поставці товарів (послуг) за готівку чи з розрахунками картками платіжних систем, банківськими або персональними чеками у межах граничної суми, встановленої Національним банком України для готівкових розрахунків, є належним чином оформлений товарний чек, інший платіжний чи розрахунковий документ, що підтверджує прийняття платежу постачальником від отримувача таких товарів (послуг), з визначенням загальної суми такого платежу, суми податку та податкового номера постачальника.

Отже, виходячи із системного аналізу вказаних норм, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість та валові витрати з метою оподаткування податком на прибуток мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. При цьому наслідки у податковому обліку створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто дії, які викликають зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Бухгалтерський облік, згідно зі ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року № 996-XIV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 996-XIV), є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

У відповідності до частини 1 і 2 статті 9 Закону № 996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення (абз. 11 ст. 1 Закону).

Таким чином, визначальним фактором для включення витрат на придбання товарів (робіт, послуг) до складу валових і формування податкового кредиту з ПДВ є зв'язок придбаних товарів (робіт, послуг) із господарською діяльністю платника податків та наявність підтверджуючих первинних документів, що відображають реальність таких господарських операцій.

У свою чергу, при дослідженні факту здійснення господарської операції оцінюватися повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Судом з'ясовано, що ТОВ «Агровіта» (Покупець) з ПП «Інтергрейнсервістранс» (Постачальник) досягнуто усної домовленості щодо поставки товару - шрот ріпаковий, про що ПП «Інтергрейнсервістранс» виписано позивачу рахунки - фактури та видаткові накладні від 22.08.08, від 01.09.08, від 09.09.08, від 15.09.08 та 16.09.08 (т. 3 а.с. 52- 56).

За результатами господарських операцій, ПП «Інтергрейнсервістранс» видано на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровіта" податкові накладні (т. 3 а.с. 58 -62), а саме: № 34 від 22.08.08 на загальну суму 31954,00 грн (у т.ч. ПДВ - 5325,67 грн), № 60 від 01.09.08 на загальну суму 32500,00 грн (у т.ч. ПДВ - 5416,67 грн), № 68 від 09.09.08 на загальну суму 34544,00 грн (у т.ч. ПДВ - 5757,33 грн), № 78 від 15.09.08 на загальну суму 27795,00 грн (у т.ч. ПДВ - 4632,50 грн), № 79 від 16.09.08 на загальну суму 27897,00 грн (у т.ч. ПДВ - 4649,50 грн).

Оплата за придбаний товар здійснена позивачем у безготівковій формі, про що свідчить картка по рахунку 631 за 01.04.08-30.06.10 по зазначеному контрагенту (т. 3 а.с. 48-50).

Поставку товарів (шрот ріпаковий) позивачу здійснював Постачальник. Прибуття товару відображено ТОВ «Агровіта» в бухгалтерській програмі 1С, про що свідчить картка рахунку 201 (т. 2 а.с. 53-55, т. 3 а.с. 125-157). Також отримання сировини підтверджено витягом з журналу отриманої сировини (т. 3 а.с. 64-68) та реєстрами приходу на склад ТОВ "Агровіта" (т. 3 а.с. 68-71).

Усної домовленості щодо придбання товару - висівка пшенична, а також надання експедиційних послуг і оренди транспортних засобів було досягнуто між позивачем і ТОВ "Агроторгінвест".

Умови надання експедиційних послуг і оренди транспортних засобів обумовлені у виписаних Постачальником рахунку - фактурі № СФ-0000009 від 17.08.09 та рахунку № 7 від 12.08.09.

Внаслідок надання вказаних послуг сторонами підписані акти здачі - приймання робіт (надання послуг) № ОУ - 0000009 від 17.08.09 та № ОУ-0000014 від 19.08.09, та виписані ПП «Агроторгінвест» позивачу податкові накладні № 9 від 17.08.09 (т. 2 а.с. 118) на загальну суму 5670,00 грн (у т.ч. ПДВ - 945,00 грн), № 7 від 12.08.09 (т.2 а.с. 114) на загальну суму 5670,00 грн (у т.ч. ПДВ - 945,00 грн).

Як видно з матеріалів справи укладення договорів про надання послуг було зумовлено необхідністю поставки від контрагента - ДП «Максимко» товару - кукурудзи (т. 2 а.с. 116, 120).

У свою чергу, вид, кількість та вартість товару - висівка пшенична, поставку якого погоджено сторонами, вказані у рахунку - фактурі від 11.01.10, 20.01.10, 03.02.10, 23.12.09 (т. 3 а.с. 159-162) та видаткових накладних від 23.12.09, 11.01.10, 20.01.10, 03.02.10 (т. 3 а.с. 165-170).

На виконання договору поставки сировини (висівка пшенична) Постачальником виписано позивачу накладні на загальну суму 65012,40 грн, і податкові накладні № 556 від 23.12.09 (т. 1 а.с. 133) на загальну суму 14348,00 грн (у т.ч. ПДВ - 2391,33 грн), № 2 від 11.01.10 (т. 1 а.с. 130) на загальну суму 15686,00 грн (у т.ч. ПДВ - 2614,33 грн), № 19 від 20.01.10 (т. 1 а.с. 131) на загальну суму 17995,20 грн (у т.ч. ПДВ - 2999,20 грн), № 37 від 03.02.10 (т. 1 а.с. 132) на загальну суму 16983,20 грн (у т.ч. ПДВ - 2830,53 грн).

Транспортування товару здійснено Постачальником, оприбуткування придбаних матеріалів ТОВ «Агровіта» підтверджено карткою рахунку 201 (т. 3 а.с. 182 -190) і витягом з журналу отриманої сировини (т. 3 а.с. 177- 180).

Розрахунку з контрагентом позивач здійснював у безготівковій формі, виписки по рахунках наявні у матеріалах справи.

Крім того, ряд усних договорів укладено між покупцем - ТОВ «Агровіта» та постачальником - ТОВ "Літанія". Вид, кількість та вартість товару були обумовлені у виписаних Постачальником у квітні - грудні 2008 року, січні - листопаді 2009 року на користь позивача видаткових накладних (т. 3 а.с. 195 - 250, т. 4 а.с. 1-19) і податкових накладних на загальну суму 1969714,70 грн (у т.ч. ПДВ - 328225,82 грн) (т. 2 а.с. 123-204).

Доставка придбаної сировини (манокальційфосват кормовий, плазма тварин з крові свиней, свиняче коров'яче борошно, свиняча кров аерозольної сушки, клітини крові) здійснювалася ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6, ТОВ «Тек «Велес», а також частково ТОВ «Агровіта».

Оприбуткування придбаних матеріалів у ТОВ «Агровіта» підтверджено карткою рахунку 201 (т. 4 а.с. 78 - 181), витягом з журналу отриманої сировини (т. 4 а.с. 21- 76).

Розрахунки за поставлений товар позивачем з ТОВ "Літанія" проведено у безготівковій формі.

Також у 2008 році позивач досягнув згоди з ПП «Альбатрос» щодо поставки пшеничних висівок.

Внаслідок поставки Постачальником на користь ТОВ «Агровіта» виписано податкову накладну № 061008/1 від 06.10.2008 на загальну суму 16768, 50 грн (у т.ч. ПДВ - 2794,75 грн).

Жодних недоліків щодо оформлення взаємовідносин позивача з вказаним контрагентом акт перевірки не містить.

Натомість у акті перевірки зафіксовано, що факт поставки пшеничних висівок ТОВ "Агровіта" підтверджено поясненнями посадової особи ПП «Альбатрос».

Судом установлено, що на час здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами, останні були зареєстровані як юридичні особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Вказані податкові накладні, виписані ПП "Інтергрейнсервістранс", ПП "Агроторгінвест", ПП "Літанія", сформовані відповідно до Закону України "Про податок на додану вартість" та Порядку заповнення податкової накладної (чинних на день їх складання), містять усі обов'язкові реквізити та видані особами, зареєстрованими як платник податку на додану вартість, на момент їх видачі. Вказані обставини ані в акті перевірки, ані представником відповідача під час розгляду справи в суді не заперечувалися.

Щодо товарно - транспортних накладних.

Товарно-транспортна накладна, згідно зі р. 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Вказані Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Товарно-транспортна накладна є підставою для списання товарно-матеріальних цінностей у вантажовідправника і оприбуткування їх у вантажоодержувача при перевезенні вантажів у межах України, а не тим безумовним первинним документом, який підтверджує чи спростовує реальність господарських операцій.

Відсутність товарно-транспортних накладних не є підставою для невіднесення до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, так як єдиним належним документом у даному випадку є податкові накладні, які відповідають вимогам закону.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Агровіта" на підтвердження транспортування придбаного в контрагентів - постачальників товару долучено до матеріалів справи копії актів прийому виконаних робіт на транспортно - експедиційні послуги та заявки - договори на транспортно - експедиційні послуги, складені позивачем та виконавцями - ФОП ОСОБА_5, СПД ОСОБА_6 і ТОВ «Тек «Велес». Указані документи містять інформацію про вид та вартість послуг, пункт навантаження, маршрут перевезення вантажу, відомості про вантаж (найменування, кількість, маса, тощо).

Про оплату наданих автопослуг свідчать картки рахунку 311 ТОВ "Агровіта" у банківській установі (т. 6 а.с. 116 - 250, т. 7 а.с. 1-83).

При цьому суд ураховує, що донарахування грошових зобов'язань позивачу з податку на прибуток і податку на додану вартість спричинено доводами контролюючого органу щодо фіктивності господарських операцій позивача з ПП "Інтергрейнсервістранс", ПП "Агроторгінвест", ПП "Літанія", ПП "Альбатрос", а не контрагентами - виконавцями транспортно - експедиційних послуг.

Зважаючи на те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції оцінюватися повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку, то суд вважає, що висновок податкового органу про безтоварність господарських операцій позивача з ПП "Інтергрейнсервістранс", ПП "Агроторгінвест", ПП "Літанія", ПП "Альбатрос", є формальним і необ'єктивним.

Стосовно тверджень відповідача про неможливість реального виконання укладених позивачем зі своїми контрагентом правочинів через відсутність у них необхідних умов (трудових ресурсів, складських приміщень, виробничих потужностей, транспортних засобів) для ведення господарської діяльності з посиланням на дані податкової інформації ДПІ у Шевченківському районі м. Києва щодо ПП "Агроторгінвест", ДПІ у Дніпровському р-ні м. Києва по ТОВ "Літанія", ДПІ у Солом'янському р-ні м. Києва щодо ПП "Інтергрейнсервістранс", то суд їх до уваги не приймає, враховуючи наступне.

У відповідності до вимоги податкового законодавства платник податку несе самостійну відповідальність за порушення ним правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, в тому числі і на його контрагентів.

В силу приписів частини 2 статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини. Так, у рішеннях Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява №803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява №3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява №6689/03), визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Верховний Суд України в постанові від 31 січня 2011 року (№ 21-47а10) зазначив, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Будь-яка неправомірна діяльність контрагентів (наприклад, їх "фіктивність", відносини з іншими контрагентами) не впливають на результати діяльності позивача і не можуть бути підставою для притягнення до відповідальності платника податку.

Не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

У свою чергу, отримання контролюючим органом акту перевірки чи довідки зустрічної звірки, в яких викладені висновки про вчинення контрагентом платника податків нікчемного правочину або відображення в звітності показників господарських операцій, які фактично не відбулись, не звільняє такий контролюючий орган від виконання обов'язку по самостійному встановленню та доведенню факту вчинення платником податків порушення закону, позаяк ані акт перевірки, ані довідка зустрічної звірки не має преюдиціального значення та не є документами, що достовірно та безсумнівно підтверджують обставини фактичної дійсності.

Окрім того, в законодавстві відсутня норма, яка б зобов'язувала підприємство перевіряти наявність трудових ресурсів, складських приміщень, виробничих потужностей, транспортних засобів у контрагентів і відносити понесені витрати на придбання товару та формувати податковий кредит лише за їх наявності.

Відсутність основних фондів не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов'язань та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов'язань, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, оскільки наведені обставини не позбавляють суб'єкта господарювання можливості здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб'єктів господарювання для виконання зобов'язань по укладених ним договорах.

Разом з цим, суд звертає увагу на те, що головною підставою вважати правочин нікчемним є його недійсність, встановлена законом, а не актами податкової перевірки. Вказані ж в актах контролюючих органів недоліки, допущені суб'єктом господарювання при укладенні та виконанні договорів, не є підставою для визнання правочинів нікчемними, оскільки чинне законодавство не встановлює таких підстав нікчемності правочину.

Підставою для недійсності правочину, відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно із ст. 228 ЦК України, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 визначено, що при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України, має враховуватись вина, яка виражається у намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однієї зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

При визнанні угод нікчемними податковим органом не дотримано зазначених вимог законодавчих норм, тобто не встановлено вини та умислу позивача, спрямованих на заволодіння державним майном, порушення публічного порядку.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не надано доказів про умисність укладення договорів між ТОВ "Агровіта" та ПП "Інтергрейнсервістранс", ПП "Агроторгінвест", ПП "Літанія", ПП "Альбатрос", з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

До справи Андрушівською ОДПІ не надано рішення суду у цивільній чи господарській справі, вироку суду у кримінальній справі або іншого належного доказу на підтвердження фіктивності здійснених позивачем господарських операцій. Висновок відповідача про фіктивність господарської операції носить характер припущення, яке не підтверджено належними доказами.

Отже, за відсутності доказів проведення посадовими особами чи представниками позивача фіктивних господарських операцій та при наявності належним чином оформлених первинних документів по операціям з купівлі товарів (робіт, послуг), які передбачені правилами ведення бухгалтерського та податкового обліку, висновок податкового органу про завищення позивачем валових витрат і податкового кредиту за такими операціями не може вважатися законним та обґрунтованим.

Лише встановлення в ході судового розгляду на підставі належних доказів факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або факту його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх доказах, які одержані з дотриманням закону.

Також, на думку суду, є необґрунтованими посилання контролюючого органу, в акті перевірки, на пояснення гр. ОСОБА_4 - засновника ПП "Агроторгінвест" і гр. ОСОБА_7 - засновника ТОВ "Літанія", в яких вони повідомили, зокрема, що ніякого відношення до фінансово - господарської діяльності вказаного Підприємства та Товариства відповідно не мають, зважаючи на слідуюче.

Згідно зі частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до частин 1 та 4 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

В силу приписів частини 4 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Системний аналіз положень норм чинного процесуального законодавства свідчить на користь висновку, що пояснення, відібрані у керівника певного контрагента не можуть бути належним доказом у даній адміністративній справі та свідчити про нікчемний характер договору, укладеного між позивачем і контрагентом.

У розумінні кримінально-процесуального законодавства України, належними засобами, які б підтверджували відповідні юридичні факти, зокрема, вину службових осіб у фальсифікації бухгалтерських чи інших документів, є відповідні судові рішення, що набрали законної сили.

Інформація стосовно наявності таких судових рішень щодо посадових осіб ПП "Агроторгінвест" і ТОВ "Літанія" на момент розгляду адміністративної справи відсутня.

Більш того, в листах Генеральної прокуратури України від 17.05.16 (т. 7 а.с. 99) та Прокуратури міста Києва від 08.06.16 (т. 7 а.с. 108) зазначено, що кримінальні справи за фактом фіктивного підприємництва ТОВ "Літанія" не порушувалися, будь - які процесуальні рішення стосовно посадових осіб Товариства не приймалися.

Разом з цим, суд звертає увагу на те, що відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 218 Цивільного кодексу України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

За змістом вказаних норм, заперечення щодо факту вчинення правочину можуть підтверджуватися виключно доказами, зазначеними в статті 218 Цивільного кодексу України, а рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Отож, відмова керівників контрагента позивача від факту здійснення фінансово - господарської діяльності ПП "Агроторгінвест" і ТОВ "Літанія" не може бути прийнята судом як беззаперечний доказ не отримання позивачем товару, на виконання договорів поставки.

Водночас суд ураховує, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, сформованого станом на 27.04.16, ОСОБА_4 досі є підписантом ПП "Агроторгінвест".

Акт перевірки не містить жодних посилань на те, що установчі документи, свідоцтво про державну реєстрацію та свідоцтво платника податку на додану вартість контрагентів позивача були скасовані чи визнані недійсними за рішенням суду як на дату виконання договорів, так і на дату складання податкових накладних.

За наведених обставин, суд дійшов переконання, що висновок податкового органу про безтоварність господарських операцій є безпідставним, оскільки ґрунтується не на первинних документах та результатах співставлення даних бухгалтерського і податкового обліку, а на обставинах, які не мають безпосереднього значення для формування податкових зобов'язань та податкового кредиту.

Також, суд вважає, що стосовно правочинів між позивачем та його контрагентами - постачальниками доречним є застосування доктрини "ділова мета".

Сутність доктрини ділової мети полягає в тому, що передбачені податковим законодавством податкові вигоди поширюються лише на операції, що мають розумну економічну причину.

Розумна економічна причина (ділова мета) - спрямованість будь-якої операції платника податків на отримання позитивного економічного ефекту.

Економічний ефект - приріст (збереження) активів платника податків та/або їх вартість, а також само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.

Зазвичай, отримання платником податків доходу є результатом сукупності дій і здійснення ряду витрат, головною ж умовою для визнання витрат економічно виправданими на підставі такого критерію як "дохід (прибуток)" - є саме цільова направленість на отримання доходу (прибутку).

При цьому витрати спрямовані в діяльності на отримання доходу і такі, які не принесли позитивного результату у вигляді доходу (прибутку), мають визнаватись обґрунтованими і враховуватись при оподаткуванні.

Податкове законодавство не використовує поняття економічної обґрунтованості і не регулює порядок та умови ведення фінансово-господарської діяльності, а тому підставність витрат, які зменшують в податковому обліку отримані доходи, не може оцінюватись з точки зору їх доцільності, раціональності, ефективності отриманого результату. Платник податків здійснює господарську діяльність самостійно на власний ризик і вправі самостійно і одноосібно оцінювати її ефективність, доцільність.

У контексті наведеного суд відзначає, що під час судового розгляду даної справи позивачем надана достатня кількість документів на підтвердження реальності здійснення спірних господарських операцій. Зокрема, суд мав можливість пересвідчитись у тому, що придбання позивачем товарів (сировини) є необхідною умовою здійснення ним його господарської діяльності та спрямовані на одержання доходу від реалізації вироблених кормів та інших товарів, тобто досягнення ділової мети за спірними господарськими операціями.

Так, до матеріалів справи долучені попередні калькуляції вартості виробництва продукції ТОВ "Агровіта", реєстри замовлень та замовлення на виробництво, відомості щодо реалізації продукції, договори купівлі - продажу продукції, тощо.

Окремо суд указує на те, що надання контролюючому органу належним чином всіх оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковим органом не встановлено та не доведено, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

В даному випадку, податковим органом і не встановлено і не доведено, що відомості, які містяться в наданих позивачем документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, або недійсність яких установлена судом.

При цьому суд бере до уваги те, що доказів, які б вказували на відсутність реальності господарських операцій за спірними угодами, за правилами ч. 2 ст. 71 КАС України, відповідач до суду не подав.

Таким чином, висновки податкового органу про вчинення платником податків порушень податкового законодавства щодо завищення витрат по придбанню товарів (сировини) від ПП "Інтергрейнсервістранс", ПП "Агроторгінвест", ПП "Літанія", ПП "Альбатрос", та безпідставного формування податкового кредиту з податку на додану вартість по взаєморозрахунках з ПП "Інтергрейнсервістранс", ПП "Агроторгінвест", ПП "Літанія", за період, що перевірявся, мають характер припущень та є хибними, а тому не можуть бути покладені в основу податкових повідомлень - рішень від 03 грудня 2010 року № /0 та № /0 у відповідних частинах.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що фактичні обставини, встановлені під час судового розгляду справи, об'єктивно засвідчують правомірність формування позивачем податкового кредиту та віднесення відповідних сум до складу валових витрат, відповідно до первинних бухгалтерських документів та по податкових накладних, виписаних на виконання умов зазначених вище договірних відносин.

У відповідності до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "… адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.".

Усупереч наведеним нормам, відповідачем не доведено існування обставин на підставі яких прийняті податкові повідомлення - рішення в оспорюваних частинах.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що податкові повідомлення - рішення ДПІ у Попільнянському районі Житомирської області, правонаступником якої є Андрушівська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Житомирській області, від 03 грудня 2010 року № /0 в частині визначених грошових зобов'язань з податку на прибуток приватних підприємств у загальній сумі 698587 грн, та № /0 в частині визначених податкових зобов'язань з податку на додану вартість в загальній сумі 547502 грн, є протиправними, тому їх необхідно скасувати.

З огляду на все зазначене, суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровіта" є обґрунтованими, а позов таким, що підлягає до задоволення.

Керуючись статтями 86, 158 - 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення - рішення ДПІ у Попільнянському районі Житомирської області від 29 листопада 2010 року № /0 в частині визначених грошових зобов'язань з податку на прибуток приватних підприємств у загальній сумі 698587 грн, та № /0 в частині визначених податкових зобов'язань з податку на додану вартість в загальній сумі 547502 грн.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.Ю. Романченко

Повний текст постанови виготовлено: 04 серпня 2016 р.