Справа № 802/490/16-а
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2016-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/490/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Сало П.І.

Суддя-доповідач: Курко О. П.

23 серпня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Совгири Д. І. Білоуса О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 13 червня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

в квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулась у суд з адміністративним позовом до начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та начальника цього управління щодо розгляду скарги позивача від 27.02.2016 року;

- зобов'язати Головне управління Національної поліції у Вінницькій області та начальника цього управління розглянути скаргу позивача від 27.02.2016 року, надати обґрунтовану відповідь на всі порушені у ній питання відповідно до чинного законодавства, надати доручення підлеглим посадовим особам поліції негайно здійснити розшук належних ОСОБА_3 транспортних засобів, тимчасово затримати такі транспорті засоби та доставити на спеціальний майданчик чи стоянку, про що повідомити Староміський відділ державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції;

- стягнути на користь позивача за рахунок коштів Державного бюджету України загалом 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю відповідачів 1 та 2, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 13 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послалась на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на її думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Сторони в судове засідання не з'явилися, хоча про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Статтею 197 КАС України, зокрема п.1 ч. 1, встановлено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі ч. 6 ст. 128 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, надавши правову оцінку обставинам та доказам по справі, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 27.02.2016 року позивач ОСОБА_2 повторно звернулась до начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області зі скаргою, у якій просила:

- доручити проведення службового розслідування щодо працівників міліції, які вчинили бездіяльність щодо розшуку транспортних засобів, які належать ОСОБА_3, притягнути винних осіб до відповідальності, якщо вони працюють або врахувати таку їх бездіяльність при проходженні ними атестації чи при проведенні конкурсу;

- вжити передбачених законодавством заходів щодо здійснення розшуку транспортних засобів, які належать ОСОБА_3 на підставі постанови державного виконавця, їх вилучення та передачі органом державної виконавчої служби для примусової реалізації.

Як вбачається з наданих суду витягів із Журналу обліку пропозицій, заяв і скарг громадян, який ведеться Головним управлінням Національної поліції у Вінницькій області, вищевказане звернення ОСОБА_2 зареєстроване 02.03.2016 року під № 126.

Листом № 20/К-126 від 28.03.2016 року за підписом заступника начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області ОСОБА_4 позивачу надано відповідь на скаргу від 27.02.2016 року, у якій зазначено, що 04.12.2014 року до УДАІ УМВС України у Вінницькій області надійшла постанова "Про розшук майна боржника", винесена Староміським ВДВС Вінницького МУЮ щодо розшуку транспортних засобів, які належать громадянину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: "ЗИЛ 157", номерний знак НОМЕР_1, "TOYOTA LAND CRUISER", номерний знак НОМЕР_5, "RENAULT MASTER", номерний знак НОМЕР_2, та "DAIMLER-BENZ 123" номерний знак НОМЕР_3. В ході перевірки встановлено, що на ОСОБА_3 зареєстровано автомобіль марки "ЗИЛ 157", номерний знак НОМЕР_1, та "TOYOTA LAND CRUISER", номерний знак НОМЕР_4. На виконання постанови державного виконавця 09.12.2014 року орієнтовано особовий склад Державтоінспекції Вінницької області на розшук та затримання вищевказаних транспортних засобів, виставлено картки розшуку автомобілів в базах даних, а також інформацію щодо розшуку таких транспортних засобів внесено до автоматизованої інформаційно-пошукової системи "Відеоконтроль-Рубіж". Розшук транспортних засобів, відносно яких відкрито виконавче провадження органами ДВС, підрозділами поліції здійснюється під час нагляду за дорожнім рухом у рамках виконання функціональних обов'язків. Також повідомлено, що в ході проведення службового розслідування факти бездіяльності працівників поліції відносно розшуку транспортних засобів, які належать ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі діяли на підставі та з дотриманням встановленого законами України порядку, використавши свої повноваження, з метою, з якою такі повноваження надані.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Так, Відповідно до ст. 1 Закону України "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про звернення громадян" під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Відповідно до ст. 15 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України "Про звернення громадян" якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями.

Отже, чинним законодавством закріплено прямий обов'язок органів державної влади, місцевого самоврядування та їх посадових осіб, керівників та посадових осіб підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян надати належну обґрунтовану відповідь на звернення громадян.

Обов'язку надання відповіді кореспондує право громадянина одержати письмову відповідь за результати розгляду заяви чи скарги. Таке право закріплене ст. 18 Закону України "Про звернення громадян". Так, згідно з п. 6 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про звернення громадян" громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування має право одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про звернення громадян", органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України "Про звернення громадян" звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання.

Пунктом 2.1 Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України (далі - Положення), затвердженого Наказом МВС №1177 від 10.10.2004 року, передбачено, що письмові звернення громадян, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю, реєстрації та первинному розгляду з метою визначення їх належності до компетенції органів внутрішніх справ та призначення за ними конкретного виконавця.

Первинний розгляд письмових звернень громадян проводиться керівниками органів внутрішніх справ або їх заступниками відповідно до їх повноважень. У пункті 5.3 Положення визначено, що у разі направлення звернення для перевірки й прийняття рішення до підвідомчих органів внутрішніх справ термін розгляду такого звернення обчислюється з дня надходження його до органу внутрішніх справ вищого рівня й закінчується днем надання відповіді тим органом внутрішніх справ, який його розглядав по суті. В інших випадках термін розгляду звернень громадян обчислюється від дня їхньої реєстрації.

Так, звертаючись до суду з позовом, позивач обґрунтувала свої вимоги тим, що 20.01.2016 нею було подано письмову скаргу від 19.01.2016, у якій вона відзначила, що Постановою головного державного виконавця Староміського ВДВС Вінницького МУЮ від 06.10.2014 ОСОБА_5 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 127/16030/14 від 23.09.2014, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області на виконання рішення від 09.09.2014, яке набрало законної сили, про стягнення з ФОП ОСОБА_3 на користь позивача 20477 грн.

За боржником ОСОБА_3 зареєстровані автомобілі "ЗИЛ 157", номерний знак НОМЕР_1, "TOYOTA LAND CRUISER", номерний знак НОМЕР_5, "RENAULT MASTER", номерний знак НОМЕР_2, та "DAIMLER-BENZ 123" номерний знак НОМЕР_3. В ході перевірки встановлено, що на ОСОБА_3 зареєстровано автомобіль марки "ЗИЛ 157", номерний знак НОМЕР_1, та "TOYOTA LAND CRUISER", номерний знак НОМЕР_4., які оголошено в розшук постановою державного виконавця про розшук майна боржника від 14.10.2014.

19.01.2016 року позивач звернулась до начальника ГУНП у Вінницькій області із скаргою у якій просила, серед іншого, вжити заходів, передбачених чинним законодавством, з розшуку транспортних засобів ОСОБА_3 та провести службове розслідування з метою притягнути винних у бездіяльності щодо неї до відповідальності.

На скаргу від 19.01.2016 позивач не отримала відповіді, тому звернулась повторно із скаргою від 27.02.2016, у якій порушила аналогічні питання, що і у попередній скарзі від 19.01.2016.

До моменту звернення до суду першої інстанції з даним позовом позивач не отримувала відповіді на свою скаргу. 25.02.2016 апелянт звернулась до суду із позовом до начальника ГУНП у Вінницькій області про визнання його бездіяльності незаконною, та після цього отримала лист від 18.02.2016 №20/К-53 у відповідь на її скаргу від 19.01.2016, який не містив належної відповіді на порушені у скарзі позивача питання.

04.04.2016 року засобами поштового зв'язку позивач отримала лист від 28.03.2016 року №20/К-126 за підписом заступника начальника ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_4, який також не містив обґрунтованих відповідей на питання, що порушені позивачем у її скарзі.

Проаналізувавши лист ГУНП у Вінницькій області від 28.03.2016 року №20/К-126 суд дійшов висновку, що правоохоронним органом не було вжито достатніх заходів, спрямованих на розшук транспортних засобів ОСОБА_3. Ті ж заходи, про які йдеться у вказаному листі, були неефективними, оскільки з 2014 року не дали жодного результату. До того ж, вказані заходи вживались ще працівниками міліції.

Положеннями ст. 24 Закону України "Про Національну поліцію" та ч.ч.1,2 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" на органи Національної поліції покладено обов'язок за постановою державного виконавця здійснити саме, розшук транспортного засобу боржника, а не вчинити якісь інші дії. як то: орієнтувати особовий склад поліції на розшук та затримання належних боржнику транспортних засобів, виставити відносно них картки розшуку, інформацію щодо їх розшуку внести до автоматизованої інформаційно-пошукової системи "ВІДЕОКОНТРОЛЬ-Рубіж". Посилання відповідача на вчинення таких дій свідчить про вчинення протиправної бездіяльності щодо відповідача, а отже, вони не можуть розглядатися судом як належний розгляд звернень позивача.. Жодних інших дій, направлених на фактичний розшук і вилучення транспортних засобів боржника, як забезпечення виконання судового рішення, з 2014 року і дотепер, вчинено не було.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що розглядаючи звернення позивача, співробітники УМВС України у Вінницькій області обмежились лише відібранням у ОСОБА_3 пояснення і зобов'язання про явку до ДВС. В свою чергу посадові особи ГУНП у Вінницькій області фактично не вчинили жодних дій, направлених на розшук транспортних засобів ОСОБА_3, що є беззаперечним свідченням бездіяльності органів Національної поліції щодо розгляду звернень ОСОБА_2

Посилання відповідача на те, що ГУНП у Вінницькій області є неналежним відповідачем у справі, а також на те, що зобов'язання здійснити розшук та затримання транспортного засобу ОСОБА_3 на підставі постанови Староміського ВДВС від 14.10.2014 року на адресу ГУНП не надходило є безпідставними та необґрунтованими. На думку колегії суддів, вказуючи про те, що ГУНП у Вінницькій області не є правонаступником УМВС України у Вінницькій області, відповідач уникає виконання обов'язків, що покладені на органи Національної поліції законом.

Таким чином, відповідачами порушено положення ст. 40 Конституції України, ст.ст. 19, 20 Закону України "Про звернення громадян" в частині надання обґрунтованої відповіді на звернення позивача та положення ст.ст. 6, 22, 24, 40 Закону України "Про Національну поліцію" в частині виконання завдань та обов'язків, покладених на Національну поліцію.

У той же час, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності начальника ГУНП у Вінницькій області, оскільки йго персональна бездіяльність щодо надання відповідей на звернення ОСОБА_2 не підтверджена належними та допустимими доказами.

Щодо стягнення на користь позивача заподіяної моральної шкоди, суд апеляційної інстанції відзначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

В силу статті 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

За змістом статті 71 КАС України позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову. Обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Так, в поняття матеріальної шкоди входять - втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до Методичних рекомендацій „Відшкодування моральної шкоди" (лист Міністерства юстиції України від 13 травня 2004 р. № 35-13/797) моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивача про заподіяння моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів її заподіяння. Втім, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Позивач неодноразово зверталась до відповідачів із зверненнями, на які не отримувала належної та обґрунтованої відповіді, встановленні по справі обставини свідчать про вчинення протиправної бездіяльності щодо позивача, яка полягає у невиконанні судового рішення та не розгляді поданих позивачем скарг.

Таким чином, судом доведено факт заподіяння моральної шкоди, яка полягає у сильних душевних та психічних стражданнях позивача, порушенні її нормальних життєвих зв'язків, погіршенні можливостей реалізації звичок та бажань, та погіршенні відносин із оточуючими людьми.

Отже, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, необхідно стягнути 1000 грн. моральної шкоди з Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_2.

Щодо стягнення моральної шкоди саме з цього відповідача, суд апеляційної інстанції відзначає, що відповідно до змісту ст. 1174 ЦК, обов'язок відшкодувати завдану шкоду перед потерпілим покладається не на посадову або службову особу, незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю якої завдано шкоди, а на органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим або органи місцевого самоврядування. Тобто, вимоги про відшкодування шкоди до осіб, які безпосередньо її завдали, не повинні пред'являтися незалежно від їх вини.

Зважаючи на викладене, колегією суддів встановлено, що при вирішення справи по суті, судом першої інстанції не була надана повноцінна та належна оцінка всім обставинам справи, не надано правової оцінки діям відповідачів.

Згідно п.1, п.4 ч.1 ст.202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання. Згідно з ч. 2 ст. 159 КАС України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм адміністративного процесуального права.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення не повно з'ясував обставини справи, що призвело до неправильного вирішення справи, а відтак, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 13 червня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Головного управління Національної поліції у Вінницькій області щодо розгляду скарги ОСОБА_2 від 27.02.2016 року протиправною.

Зобов'язати Головне управління Національної поліції у Вінницькій області розглянути повторно та надати відповідь до чинного законодавства по скарзі ОСОБА_2 від 27.02.2016 року.

Стягнути на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Вінницькій області 1000 (одну тисячу) гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий Курко О. П.

Судді Совгира Д. І. Білоус О.В.