Справа № 813/742/16
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2016-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2016 року Справа № 876/5383/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Затолочного В.С.,

суддів Запотічного І.І., Костіва М.В.,

за участі секретаря судового засідання Богдан А.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Заставного Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21.06.2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича (далі - уповноважена особа Фонду, Фонд, Банк відповідно), третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому (з врахуванням змін та уточнень позовних вимог) просив:

- визнати протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду щодо не включення ОСОБА_4 в реєстр вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами Банку за рахунок Фонду;

- визнати протиправним та скасувати рішення Уповноваженої особи Фонду щодо визнання договору № 014-13511-200215 банківського вкладу (депозиту), укладеного між позивачем та Банком 20 лютого 2015 року (далі - договір № 014-13511-200215) нікчемним та застосування наслідків недійсності правочину, оформленого протоколом комісії з перевірки правочинів (договорів) за вкладними операціями Банку від 15.09.2015 року та затвердженого Уповноваженою особою Фонду;

- зобов'язати Уповноважену особу Фонду подати до Фонду додаткову інформацію про Позивача як вкладника, якому необхідно здійснити виплату відшкодування за договором № 014-13511-200215 у розмірі 2707,11 євро.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що в уповноваженої особи Фонду не було правових підстав для визнання договору № 014-13511-200215 нікчемним, а отже, відповідач, на порушення норм чинного законодавства, не включив позивача до загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в Банку за рахунок Фонду.

Суд попередньої інстанції встановив, що між ОСОБА_4 і Банком укладений договір № 014-13511-200215 «Зростаючий», відповідно до якого Банк приймає від вкладника на вкладний (депозитний) рахунок грошові кошти в сумі 5000 євро у тимчасове користування на строк по 06 березня 2015 року та зобов'язується сплачувати відсотки за його користування у розмірі 4,5% річних.

Згідно з платіжним дорученням від 20 лютого 2015 року № 46234869 Банк прийняв на користь ОСОБА_4 як вкладника грошові кошти в сумі 5000 євро на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1, який був відкритий відповідно до пункту 1.6 вказаного вище договору.

Протягом періоду часу з 24.02.2015 року по 02.03.2015 року Позивач вилучив частину вкладу в сумі 2295 євро.

На підставі постанови Правління Національного банку України (далі - НБУ) від

02 березня 2015 року № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавча дирекція Фонду прийняла рішення від 02 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду - Кадирова В.В.

Постановою Правління НБУ від 02 жовтня 2015 року № 664 відкликано банківську ліцензію та ліквідовано Банк.

Згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду від 02 жовтня 2015 року № 181 розпочато процедуру ліквідації Банку та призначено Кадирова В.В. уповноваженою особою Фонду на ліквідацію Банку строком на 2 роки з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року.

В мережі Інтернет та засобах масової інформації розміщено оголошення про те, що Фонд розпочинає виплати коштів вкладникам Банку, для отримання коштів вкладники з 08.10.2015 року по 18.11.2015 року включно можуть звертатись до установ банків-агента Фонду - АТ «ОЩАДБАНК», АТ «УКРЕКСІМБАНК», АБ «УКРГАЗБАНК».

Листом від 23.09.2015 року представник Банку Сичевська Ю.К. повідомила Позивача, що Договір № 014-13511-200215 та операції з внесення та перерахування грошових коштів по рахунку, відкритому на виконання вказаного Договору, визнані уповноваженою особою Фонду нікчемними відповідно до вимог пункту 7 частини 3 ст. 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VІ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VІ).

Як наслідок, позивача не включено в реєстр вкладників Банку, вклади яких підлягають відшкодуванню за рахунок Фонду.

Львівський окружний адміністративний суд постановою від 21 червня 2016 позов задовольнив, погодившись з доводами позивача про протиправність бездіяльності Уповноваженої особи Фонду щодо не включення ОСОБА_4 до переліку вкладників Банку, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду, а також відсутність підстав для визнання Договору № 014-13511-200215 нікчемним.

Відповідач оскаржив дане судове рішення в апеляційному порядку, просить скасувати його та ухвалити нове про відмову в позові.

Вимоги апеляційної скарги мотивуються тим, що під час перевірки робочою комісію з перевірки договорів (інших правочинів), укладених Банком, встановлено, що кошти на рахунок, відкритий на ім'я позивача, надходили внаслідок дроблення грошового вкладу іншого клієнта. Вказані обставини свідчать про те, що позивач не вносив готівки до каси, операції виконувались за домовленістю вкладника, який подрібнював свій вклад, з працівниками банку. Робоча комісія дійшла висновку, що вказані дії відбувались з метою отримати кошти не від Банку і не за рахунок Банку, який в той момент вже не міг виконувати свої зобов'язання перед вкладниками щодо повернення належних їм коштів, а отримати кошти від Фонду, тобто за рахунок державних коштів. За таких обставин витрати Фонду значно збільшуються без жодних законних на те підстав. За результатами роботи вказаної комісії 15 вересня 2015 року складено протокол засідання комісії щодо визнання нікчемними вкладів, яким запропоновано уповноваженій особі Фонду визнати нікчемними правочини (договори) вкладів (депозитів), перелік яких наведено в додатку № 1, який є невід'ємною частиною цього протоколу. З урахуванням висновків комісії уповноважена особа Фонду наказом від 16 вересня 2015 року № 813 визнала нікчемними правочини (договори) згідно з переліком. До цього переліку включений також Договір № 014-13511-200215. Дані обставини не були враховані судом першої інстанції, їм не було дано відповідної оцінки. Крім того, суд першої інстанції не вірно застосував відповідні норми матеріального права щодо правомірності висновків відповідача про нікчемність укладеного між Банком та позивачем договору і відсутності у ОСОБА_4 права на відшкодування коштів за рахунок Фонду.

Оцінюючи доводи апелянта, колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду виходить з такого.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд попередньої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. Проте, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на таке.

Частиною третьою статті 2 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

У свою чергу, статтею 1 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки та банківську діяльність» (далі - Закон № 2121-ІІІ) передбачено, що цей Закон визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків.

У пункті шостому статті 2 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VІ зазначено, що ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм законодавства та враховуючи положення статті 12 Господарського процесуального кодексу України, можна дійти висновку, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

При цьому абзацом другим частини другої статті 215 ЦК передбачено, що у випадках, встановлених ЦК, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

У справі, яка розглядається, встановлено, що Банк знаходиться в процедурі ліквідації у зв'язку із визнанням його неплатоспроможним.

За таких обставин, на думку колегії суддів, спір, що виник між сторонами, повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Такий висновок колегії суддів відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в Постановах від 16 лютого 2016 року у справі № 21-4846а15 та від 15 червня 2016 року у справі № 21-286а16.

З урахуванням того, що суд першої інстанції помилково розглянув справу в порядку адміністративного судочинства, ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню, а провадження в адміністративній справі відповідно до пункту 4 статті 198 КАС - закриттю.

Керуючись ст.ст. 41, 157, 160 ч. 3, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21.06.2016 року у справі № 813/742/16 скасувати та провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В.С. Затолочний

Судді І.І. Запотічний

М.В. Костів

Повний текст виготовлено 26.08.2016