Справа № 808/1693/16
Суддя: Матяш Ольга Віталіївна
Дата ухвалення: 2016-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2016 року , о 16:25 годині,Справа № 808/1693/16 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого-судді Матяш О.В., розглянувши у порядку письмового провадження в м. Запоріжжя справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся до суду із вказаним позовом, зазначивши в заяві, що його заробітна плата як працівника апарату Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з 26.10.2014 по 28.03.2015 повинна обчислюватися в розмірах, установлених абз. 2 ч.1 ст.144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 (в редакції Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014), а з 29.03.2015 по 08.09.2015 - абз. 2 ч.1 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VІІI від 12.02.2015) з урахуванням усіх надбавок, щомісячних премій та інших виплат, які нараховуються залежно від посадового окладу. Однак, всупереч вимогам чинного законодавства, йому в вищевказані періоди заробітна плата нараховувалася в меншому розмірі.

В квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до ТУ ДСА України в Запорізькій області (далі - ТУ ДСА) з заявою про проведення перерахунку заробітної плати, проте їй було відмовлено в перерахунку, мотивування відмови: відсутність підстав для здійснення перерахунку.

Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки, держава, взявши на себе обов'язок із виплати посадових окладів у підвищених розмірах, без внесення необхідних змін до закону про Державний бюджету, допустила недобросовісність.

Позивач просить визнати неправомірними дії ТУ ДСА щодо відмови у проведенні перерахунку і виплати заробітної плати й зобов'язати здійснити перерахунок заробітної плати з 26.10.2014 по 28.03.2015, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного відповідно до ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 в редакції Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014, і з 29.03.2015 по 08.09.2015, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного згідно зі ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VІІI від 12.02.2015, виплативши її в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу.

В судове засідання ОСОБА_1 не з'явилася, надав клопотання про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити позов.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, до його початку надав клопотання про розгляд справи без його участі, в порядку письмового провадження. Позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях. Зокрема представник відповідача зазначив в запереченнях, що на момент виникнення спірних правовідносин Кабінетом Міністрів України не були вчинені дії по приведенню своєї постанови №268 від 09.03.2006 у відповідность до абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Разом з тим відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача. Представник відповідача просить відмовити в позові.

Згідно із ч.4 ст.122 КАС України, «особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами». У зв'язку з наведеним суд розглянув справу в порядку письмового провадження. Відповідно до ч.1 ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши наявні у справі докази, їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, надавши їм оцінку за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити з огляду на наступне: судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 06.02.1998 працювала на посаді секретаря судового засідання Бердянського міського суду, у квітні 2004 року вона переведена на посаду секретаря судового засідання Бердянського міськрайонного суду Запорізької області, ким і працює на теперішній час. Наказом №36-К від 21.08.2006 ОСОБА_1 присвоєно 11 ранг державного службовця (довідка Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24.05.2016 (а.с.18).

Згідно з наявними в матеріалах справи відомостями щодо нарахованої та виплаченої заробітної плати, остання ОСОБА_1 з жовтня 2014 року по вересень 2015 року виплачувалася, виходячи із посадового окладу у розмірі 1218 гривень (а.с.11-14).

Згідно з ч.1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 07.07.2010, розмір заробітної плати працівників апаратів судів ..., їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.

Відповідно до ч. 5 ст. 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 07.07.2010, правовий статус працівників апарату суду визначається Законом України «Про державну службу». Умови оплати праці, матеріально-побутового, медичного, санаторно-курортного і транспортного забезпечення працівників апарату суду визначаються на засадах, що встановлені для відповідної категорії працівників апаратів центральних та місцевих органів виконавчої влади.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну службу» №3723-XII від 16.12.1993 (в редакції, чинній до 01.05.2016), державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Статтею 33 вказаного Закону визначено, що оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю. Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України. Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших, передбачених цим Законом, гарантій, пільг і компенсацій.

Схема посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів стала додатком до постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 року № 268.

Посадовий оклад секретаря судового засідання в зазначений період (з жовтня 2014 року по вересень 2015 року) складав 1218 гривень, виходячи з якого, як встановлено судом, ОСОБА_1 й нараховувалася та виплачувалася заробітна плата.

Законом України «Про прокуратуру» №1697-VІІ від 14.10.2014, який набрав чинності 26.10.2014, ч.1 ст.144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» доповнено абзацем другим, яким визначено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Пунктом 13 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» №1697-VІІ від 14.10.2014, Кабінету Міністрів України доручено у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Отже, змінами до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» держава взяла на себе обов'язок виплачувати посадові оклади працівникам апарату судів у підвищеному розмірі. Проте, як свідчать матеріали справи, у відношенні позивача цього зроблено не було.

01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про державний бюджет України на 2015 рік» № 80-VIII від 28.12.2014, пунктом 9 Прикінцевих положень якого установлено, що норми і положення ч.3 ст. 69, ст. 129, ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМУ, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

02.03.2015 внесено зміни до п. 9 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік», яким визначено, що норми і положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

24.02.2015 Президентом України підписано Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд», й 26.02.2015 в номері газети «Голос України» №35 (6039) його опубліковано. Відповідно до п. 1 розд. ІІ вказаного Закону, цей Закон набирає чинності через тридцять днів з дня його опублікування, крім пунктів 6 та 8 розділу I цього Закону, а також крім цього пункту, пунктів 3 і 4 цього розділу, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Отже, датою набрання чинності Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» є 29 березня 2015 року.

Частиною 1 ст. 147 останнього визначено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, ..., їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Також вказаним Законом зобов'язано КМУ у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом. Зазначений тримісячний строк сплинув 30 червня 2015 року. Отже, Кабінет Міністрів України покладені на нього абз. 2 пп. 1 п.13 розділу XIII Закону України «Про прокуратуру» та пп. 2 п.13 Перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» обов'язки щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із цими законами у тримісячний строк не виконав.

Варто зазначити, що Кабінет Міністрів України на своєму засіданні 02.09.2015 все ж таки прийняв постанову, якою передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з відповідними підвищеними коефіцієнтами з урахуванням вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Водночас, зважаючи на недостатність коштів у бюджеті 2015 року для відповідних виплат, запроваджено на період до кінця 2015 року тимчасове обмеження розмірів посадових окладів із застосуванням коефіцієнту 0,5 для працівників апаратів місцевих та апеляційних судів (Постанова Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» №644 від 02.09.2015, опублікована в газеті «Урядовий кур'єр» № 165 від 09.09.2015, набрання чинності з дня опублікування - 09.09.2015).

Судом встановлено, що в квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до ТУ ДСА з заявою про проведення перерахунку заробітної плати з 26.10.2014 по 08.09.2015. Листом №Б-32/08-05/1297 від 06.05.2016їй відмовлено в проведенні перерахунку через відсутність підстав для його проведення. Лист відповідача вмотивований тим, що Кабінет Міністрів України виконав делеговане йому положення щодо приведення своїх законодавчих актів у відповідність з Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить із наступного: згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постановах від 12.07.2016 (справа №820/4648/15), від 13.07.2016 (справи №№820/4653/15, 808/3372/15), «оскільки з 26 жовтня 2014 року по 09 вересня 2015року Кабінетом Міністрів України зміни до постанови №268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а законами України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та «Про Державний бюджет України на 2015 рік» видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону №2453-VI та частини першої статті 147 цього ж Закону у редакції з 28 березня 2015 року не передбачено, управління ДСА як головний розпорядник бюджетних коштів, не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України».

Відповідно до ч.1 ст. 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд, виходячи з вищенаведеного, відступає від вказаної правової позиції Верховного Суду України, й зазначає наступне. Згідно із ч. 4 ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Змінами до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» держава взяла на себе обов'язок виплачувати посадові оклади у підвищеному розмірі. Як свідчить практика Верховного Суду України та Європейського суду з прав людини, такі зобов'язання держави підлягають реалізації, навіть не зважаючи на відсутність правового механізму їх реалізації чи то на непередбаченість цих видатків законом про Державний бюджет на відповідний бюджетний рік.

Про таке наприклад свідчить постанова Верховного Суду України від 22 травня 2013 року (ЄДРСР - № 31701325). За суттю справи суддя місцевого суду звернувся до суду з позовом до підприємств, які надавали йому послуги із водопостачання, водовідведення, постачання електроенергії, а також до управління праці та соціального захисту населення відповідної районної державної адміністрації з вимогою зобов'язати відповідачів провести перерахунок плати за послуги з урахуванням права позивача на 50-відсоткову знижку, передбачену частиною дев'ятою статті 44 Закону України «Про статус суддів» № 2862-XII від 15 грудня 1992 року. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з рішенням якого погодилися і суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що Законом № 2862-XII установлено лише право судді на пільги, однак виключно законами про Державний бюджет України на відповідні роки визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, їх розмір та цільове спрямування. Оскільки Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» № 107-VI від 28 грудня 2007 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» № 835-VI від 26 грудня 2008 року не передбачено видатків на відшкодування суддям витрат на оплату за займане житло й наданих комунальних послуг, то підстави для задоволення позовних вимог щодо зобов'язання відповідачів, які перебувають із позивачем у договірних правовідносинах, застосовувати 50-відсоткову знижку на оплату за надані йому послуги за період, починаючи з 11 серпня 2008 року, без відповідних бюджетних асигнувань відсутні.

Однак Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України не погодилася з цією позицією судів нижчих інстанцій. Вона вказала, що «надання суддям передбачених цим Законом пільг, компенсацій і гарантій, спрямованих на реалізацію принципу верховенства права, не може ставитись у залежність від бюджетного фінансування на той чи інший бюджетний період».

Наведена правова позиція стосується правового статусу судді, однак, на думку суду, вона може бути поширена і на працівника апарату суду, оскільки його статус, як і статус судді, підпадає під одну і ту ж гарантію, що передбачена статтею 130 Конституції України: «держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів».

Викладена правова позиція Верховного Суду України узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини.

Також суд вважає за необхідне звернути свою увагу на правову позицію Верховного Суду України, висловлену в постановах суду від 22.06.2010 (справа №21-399во10), від 07.02.2012 (справа №21-977во10), від 03.12.2010 (справа №21-44а10). При розгляді даних справ Верховний Суд України висловив таку правову позицію: «скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших, передбачених Законом України від 16 грудня 1993 року N 3723-XII «Про державну службу», гарантій, пільг і компенсацій».

Дану правову позицію висловлено у справах за позовами працівників апаратів судів про стягнення невиплаченої премії та надбавки, проте суд вважає за можливе прийняти її до уваги при розгляді даної справи про здійснення перерахунку заробітної плати з огляду на спрямованість діяльності правової держави на забезпечення гарантій прав і свобод людини.

Суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини, згідно з якою: а) конвенційне поняття «майно» являє собою «існуюче майно» або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності (справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини», заява № 42527/98, рішення від 12.07.2001 р. п. 83); б) засоби юридичного захисту ефективними є тоді, коли вони можуть запобігти виникненню умов, які становлять порушення, або не допустити подальшого існування таких умов (справа «Мельник проти України», заява № 72286/01, рішення від 28.03.2006 р., щодо статті 13); в) принцип верховенства права зобов'язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа «Броньовський проти Польщі», заява №31443/96, рішення від 22.06.2004 р., п. 184).

Наглядним прикладом є справа «Кечко проти України» (заява № 63134/00). Європейський Суд, при розгляді даної справи зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення Суду).

У зв'язку з цим Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та ЗУ «Про Державний бюджет» на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон.

Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 «Курдов проти Росії»).

Також Європейський Суд у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) зазначив про принцип юридичної визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань (недофінансування) для уникнення відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію чи прийняли закон, в даному випадку це забезпечення речовим утриманням безкоштовно, то така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки, а в даному випадку виконання Закону.

Праву працівника апарату суду на заробітну плату певного розміру кореспондує конституційний обов'язок держави в цілому (обов'язок Державної судової адміністрації України подати бюджетний запит на необхідний обсяг фінансування, обов'язок Кабінету Міністрів України подати до парламенту відповідний за змістом проект Державного бюджету, обов'язок Верховної Ради України затвердити закон про Державний бюджет із відповідними показниками фінансування).

Хоча Кабінетом Міністрів України не було своєчасно виконано делеговане йому зобов'язання щодо приведення своїх законодавчих актів у відповідність із Законом України «Про судоустрій і статус суддів», суд зауважує, що представником відповідача не надано суду доказів своєчасного виконання ДСА України обов'язку щодо подання бюджетного запиту до КМУ на необхідний обсяг фінансування.

У справах щодо нарахування та виплати зарплати працівникам апарату судів предметом спору є акти (діяльність, бездіяльність) суто тих суб'єктів, які були відповідальні за нарахування заробітної плати. Водночас, підтверджуючи певне фінансове зобов'язання держави перед особою, суд своїм обов'язковим до виконання рішенням змушує Державну судову адміністрацію України (територіальне управління Державної судової адміністрації України) ініціювати діяльність щодо приведення бюджетних асигнувань (бюджетних призначень за законом про Державний бюджет) у відповідність із законодавством, що регулює розмір заробітної плати позивачів.

Такий підхід узгоджується з позицією Конституційного Суду України, відповідного до якої законодавство, що визначає фінансові зобов'язання держави, має первинний характер, а бюджетне законодавство - похідний від нього характер. Так, у справі № 1-37/2008 Конституційний Суд України сформулював таку позицію: «закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов'язання держави перед громадянами і територіальними громадами. Саме у виконанні цих зобов'язань утверджується сутність держави як соціальної і правової.

Відповідно до статей 1, 3 Конституції України та принципів бюджетної системи (стаття 7 Кодексу), держава не може довільно відмовлятися від взятих на себе фінансових зобов'язань, передбачених законами, іншими нормативно-правовими актами, а повинна діяти ефективно і відповідально в межах чинного бюджетного законодавства» (абзаци другий, третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 27 листопада 2008 року № 26-рп/2008, http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/v026p710-08).

Отже, вирішальне значення для висновку суду про наявність у особи певного права, а у держави - відповідного фінансового зобов'язання відіграє не закон про Державний бюджет та похідні від нього акти (бюджетний розпис, кошторис тощо), а нормативно-правовий акт, що регулює відносини між особою та державою у певній сфері суспільних відносин.

Таким чином, держава при внесенні змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» взяла на себе обов'язок виплачувати посадові оклади у підвищеному розмірі, й тим самим наділила позивача так званим «законним сподіванням».

Суд зазначає, що таким чином позивач фактично набув законного права на отримання посадового окладу у підвищеному розмірі, та він не може бути позбавлений такого права лише у зв'язку з несвоєчасним виконанням органом виконавчої влади покладених на нього зобов'язань.

За умови відсутності спору про право працівника апарату суду на отримання законодавчо встановленого посадового окладу в підвищеному розмірі, обмеження в реалізації такого права з підстав несвоєчасного виконання органом виконавчої влади юридичних формальностей є протиправним та недопустимим в демократичній, соціальній, правовій державі.

Частиною 4 статті 9 КАС України передбачено, що у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, суд вважає, що при визначенні розміру посадового окладу працівника апарату суду мають застосовуватись саме положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а не постанови Кабінету Міністрів України від № 268 від 09.03.2006.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з 26 жовтня 2014 року посадовий оклад працівника апарату суду повинен відповідати розміру, визначеному абз.2 ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI із змінами від 14.10.2014 № 1697-VII. Й право працівника апарату суду на оклад в підвищеному розмірі підлягає реалізації і захисту, незважаючи на те, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» видатків на підвищення окладів не було передбачено.

З 29 березня 2015 року посадовий оклад працівника апарату суду повинен відповідати розміру, визначеному абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI, в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII.

Таким чином, суд вважає, що для відновлення гарантованого Конституцією та Законом України «Про судоустрій та статус суддів» права позивача на підвищення окладу в зазначений період необхідно позов задовольнити й визнати неправомірними дії ТУ ДСА України в Запорізькій області щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку і виплаті заробітної плати, зобов'язати ТУ ДСА здійснити їй перерахунок заробітної плати з 26.10.2014 по 28.03.2015, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного відповідно до ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 в редакції Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014, і з 29.03.2015 по 08.09.2015, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного згідно з ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VІІI від 12.02.2015, виплативши її в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У ч. 2 ст. 71 КАС України зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки відповідач не надав суду доказів на підтвердження правомірності свого рішення та дій, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст.17,158-163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

позов задовольнити.

Визнати неправомірними дії територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку і виплати заробітної плати.

Зобов'язати ТУ ДСА України в Запорізькій області здійснити ОСОБА_1 перерахунок заробітної плати з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного відповідно до ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 в редакції Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014, і з 29 березня 2015 року по 08 вересня 2015 року, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного згідно з ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VІІI від 12.02.2015, виплативши її в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу.

Постанова може бути оскаржена у Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд через Запорізький окружний адміністративний суд у десятиденний строк з дня отримання постанови шляхом подання апеляційної скарги. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, що її подає, до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.В. Матяш