Справа № 813/1225/16
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2016-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2016 року № 813/1225/16

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої-судді Потабенко В.А.,

за участю секретаря судового засідання Богаченка В.С.,

за участі представників сторін:

від позивача - не прибув,

від відповідачів - не прибув,

від третьої особи - не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Львівського апеляційного адміністративного суду, Державної судової адміністрації України, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Львівській області, про зобов'язання здійснити перерахунок заробітної плати, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3, позивач) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Львівського апеляційного адміністративного суду (далі - ЛААС, відповідач 1), Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України, відповідач 2), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Львівській області (далі - ТУ ДСА України, третя особа) з вимогою зобов'язати Львівський апеляційний адміністративний суд здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_3 за період з 26.10.2014 року по 28.03.2015 року у розмірах, визначених абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про прокуратуру", а з 29.03.2015 року по 08.09.2015 року включно у розмірах, визначених абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", та виплатити її в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу.

Позивач в судове засідання не прибула. У прохальній частині позовної заяви зазначила, що просить суд проводити розгляд справи без її участі.

Представник відповідача Львівського апеляційного адміністративного суду в судове засідання не прибув. 10.08.2016 року скерував на адресу суду заперечення на адміністративний позов за вх. № 20621, суть яких полягає в наступному. Відповідач зазначив, що в період з 26.10.2014 року по 08.09.2015 року посадовий оклад більшості працівників апарату Львівського апеляційного адміністративного суду, в тому числі позивача, виплачувався у розмірах, що визначений постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" у розмірі мінімальної заробітної плати у місячному розмірі - 1218,00 грн. Представник відповідача зазначив, що Львівський апеляційний адміністративний суд за організаційно - правовою формою господарювання є державною установою, яка фінансується з Державного бюджету України. Тому, посадовий оклад працівників апарату суду, в тому числі позивача нараховувався згідно затверджених кошторисів спеціального фонду Державного бюджету України та затвердженого Державною судовою адміністрацією України штатного розпису суду. Враховуючи викладене, представник відповідача вважає, що Львівський апеляційний адміністративний суд при нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати діяв в межах чинного законодавства, на підставі затверджених Державною судовою адміністрацією України штатних розписів суду та виділених бюджетних коштів, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для зобов'язання суду здійснити перерахунок та виплату заробітної плати позивачу за вказаний період, а відтак і для задоволення позовних вимог. Крім того представник відповідача просив проводити розгляд даної справи за його відсутності.

Представник відповідача Державної судової адміністрації України в судове засідання не прибула. 11.08.2016 року подала через канцелярію суду клопотання за вх. № 20683, в якому зазначила, що просить проводити розгляд справи за відсутності представника відповідача. Крім того, 06.06.2016 року подала через канцелярію суду заперечення на адміністративний позов за вх. № 14318, суть яких полягає в наступному. Представник зазначила, що згідно ч. 2 ст. 8 Закону України "Про оплату праці", умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансується з державного бюджету, визначається Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 10 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" затверджено схему посадових окладів керівних працівників та спеціалістів апарату місцевих загальних судів. В той же час у разі, коли розмір посадового окладу працівників апарату органів, що фінансуються з бюджету, нижчий ніж визначений законом розмір мінімальної заробітної плати, посадовий оклад установлюється на рівні відповідного розміру мінімальної заробітної плати. Законами України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та "Про Державний бюджет України на 2015 рік" передбачений розмір мінімальної заробітної плати, на рівні якої і був встановлений посадовий оклад позивача. Водночас, абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" зі змінами) передбачають, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 % посадового окладу судді місцевого суду. Однак, абз. 3 п. 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" передбачає, що норми і положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету. Згідно пп. 2 п. 13 Розділу ХІІІ Закону України "Про прокуратуру" Кабінету Міністрів України доручалося у двохмісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів". Оскільки Кабінетом Міністрів України цього зроблено не було, Львівський апеляційний адміністративний суд та Державна судова адміністрація України не могли самостійно встановлювати посадовий оклад та виплачувати відповідні кошти на користь позивача. Враховуючи вищенаведене, представник відповідача просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, належним чином повідомлявся про дату, час та місце проведення судового засідання, що підтверджується повідомленням про вручення судової кореспонденції.

Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши дійсні обставини, що мають значення для вирішення даної справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позов слід відмовити повністю, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 09.07.2012 року працює на посаді секретаря судового засідання відділу забезпечення роботи другої судової палати Львівського апеляційному адміністративного суду.

09.10.2014 року ОСОБА_3 присвоєно 12 ранг державного службовця шостої категорії посад.

09.07.2015 року встановлено надбавку за вислугу років на державній службі в розмірі 10 % посадового окладу з урахуванням надбавки за ранг державного службовця.

Позивач, вважаючи, що її заробітна плата за період з 26.10.2014 року по 28.03.2015 року та за період з 29.03.2015 року по 08.09.2015 року нараховувалася без врахування норм законодавства про оплату праці працівників апарату судів, звернулася з даним позовом до суду.

Суд при вирішенні справи керувався наступним.

Відповідно до ч. 2 ст. 95 Конституції України, виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Згідно зі ст. 146 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Суд зазначає, що вимоги позивача щодо перерахунку та виплати заробітної плати, з урахуванням встановленого законом розміру посадового окладу працівника апарату суду, є необґрунтованими, так як положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України вимагають від суб'єкта владних повноважень діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Так, пунктом 2 ч. 1 ст. 7 Бюджетного кодексу України визначено принцип збалансованості Державного бюджету України, відповідно до якого повноваження на здійснення витрат бюджету мають відповідати обсягу надходжень бюджету на відповідний бюджетний період.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Згідно ст. 22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Частиною 2 ст. 145 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" визначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України.

Згідно з ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Відповідно до ст. 119 Бюджетного кодексу України, нецільове використання бюджетних коштів, тобто витрачання їх на цілі, що не відповідають бюджетним призначенням, встановленим законом про державний бюджет, має наслідком, крім зменшення асигнувань на суму коштів, що витрачені не за цільовим призначенням, також і притягнення відповідних посадових осіб до дисциплінарної, адміністративної та кримінальної відповідальності у порядку, визначеному законами України.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 27.11.2008 року № 26-рп/2008, закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов'язання держави перед громадянами і територіальними громадами.

Зі змісту ч. 2 ст. 95 Конституції України випливає, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків, випливає, що вони не можуть визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, Конституційний Суд України вважає, що в аспекті положення ч. 3 ст. ст. 95 Конституції України, держава прагне до збалансованості бюджету України" у системному зв'язку з положеннями ч. 2 цієї статті, ст. 46 Конституції України треба розуміти як намагання держави при визначенні законом про Державний бюджет України доходів і видатків та прийнятті законів, інших нормативно - правових актів, які можуть вплинути на доходну і видаткову частини бюджету, дотримуватися рівномірного співвідношення між ними та її обов'язок на засадах справедливого, неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами, територіальними громадами враховувати загальносуспільні потреби, необхідність забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення, зокрема, ст. 95 Конституції України в рішенні від 25.01.2012 року № З-рп/2012 зазначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Бюджетного кодексу України.

Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України "Про оплату праці", умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ст. 13 Закону України "Про оплату праці" оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" (в редакції від 22.10.2014 року) затверджено схеми посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів (додаток № 45).

Пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України № 1697-VІІ від 14.10.2014 року "Про прокуратуру" було внесено зміни до ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що полягали в доповненні вищезгаданої норми абзацом другим, відповідно до якого розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

При цьому, п.п. 2 п. 3 Розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" Кабінету Міністрів України було доручено у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів", що не було виконано Кабінетом Міністрів України.

З 01.01.2015 року до абз. 3 п. 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" (зі змінами внесеними Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", які набули чинності 13.03.2015 року) норми і положення ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Із прийняттям Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", який набрав чинності 28.03.2015 року, абзацом другим ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" повернуто передбачену визначеними змінами Закону України "Про прокуратуру" норму.

Водночас, п.п. 2 п. 13 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" Кабінету Міністрів України встановлено тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом для приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність із вказаним Законом України.

Суд зазначає, що Урядом України з метою приведення у відповідність до Закону України "Про прокуратуру" та Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" відповідні зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" у визначений законами строк внесено не було.

Кабінет Міністрів України постановою від 02.09.2015 року № 644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" вніс зміни до додатку 47 до постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" від 09.03.2006 року № 268, виклав у новій редакції схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів, з приміткою про те, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50 - відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду.

Водночас у Державному бюджеті України були відсутні кошти на фінансування посадових окладів у розмірах без 50-відсотковго зменшення; правові акти, видані на виконання Державного бюджету (кошториси, щомісячні розписи видатків тощо) не передбачали фінансового механізму реалізації згаданого права.

Таким чином, підставою для відмови у здійсненні нарахування та виплати заробітної плати у розмірі заявленого позивачем вимог є відсутність бюджетного фінансування та механізму при здійсненні нарахування та виплати заробітної плати позивачу.

Наведені положення дають підстави для висновку, про те, що відповідач як державна установа, яка фінансується з Державного бюджету України не наділений правом самостійно, без правового регулювання Кабінетом Міністрів України та фінансової можливості Державного бюджету України здійснювати перерахунок заробітної плати позивачу та виплачувати її у вищому розмірі.

Аналогічна думка висловлена в рішеннях Верховного Суду України від 12.07.2016 року по справі № 21-1726а16, від 13.07.2016 року у справах № 21-1488а16, № 21-1888а16.

Верховним Судом України було встановлено, що управління ДСА, як головний розпорядник бюджетних коштів, не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 2442 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що відповідач при нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати діяв в межах чинного законодавства, на підставі затверджених Державною судовою адміністрацією України штатних розписів суду та виділених бюджетних коштів, у зв'язку з чим в суду відсутні правові підстави для зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату заробітної плати позивачу за вказаний період у вищому розмірі.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком розгляду справи суд дійшов висновку, що станом на дату прийняття рішення у справі, жодних правових підстав для задоволення позовних вимог немає.

Звідси, у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 94 КАС України, судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 18, 19, 33-35, 69-71, 94, 128, 158-163, 167, 2442 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 25.08.2016 року.

Суддя Потабенко В.А.