Справа № 815/1702/16
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2016-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

15 серпня 2016 року м. Київ К/800/22111/16

Суддя Вищого адміністративного суду України Олексієнко М.М., вирішуючи питання про прийняття касаційної скарги ОСОБА_1 на судові рішення Одеського окружного адміністративного суду від 6 червня 2016 року, Одеського апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2016 року у справі за його позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС) про визнання протиправним, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся із касаційною скаргою на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 6 червня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2016 року, якими у задоволенні позову відмовлено.

Ставиться вимога про скасування судових рішень і ухвалення нового про задоволення позову в повному обсязі. Вказується на те, що на батьківщині позивач може зазнати переслідування через політичні переконання.

Вивчивши зміст касаційної скарги, суддя приходить до висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Відповідно до положень, передбачених пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у випадку, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми, касаційна скарга є необґрунтованою, якщо викладені в ній доводи не містять посилань на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права або такі посилання є безпідставними.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, є безпідставні.

Згідно з пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України від 8 липня 2011 року № 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідачем було вжито всіх заходів для встановлення обставин за якими позивач звернувся із заявою про надання йому статусу біженця та прийнятий обґрунтований висновок, а оскаржуване рішення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим і законним.

Судами установлено, що ОСОБА_1 є громадянином Тунісу, за національністю - араб, прибув до України 19.10.2012 року.

В анкеті позивач зазначив, що він не входив до жодної політичної, релігійної чи громадської організації, не приймав участі у діяльності організацій.

Натомість, під час співбесіди, щодо уточнень анкетних даних в міграційній службі, позивач зазначив, що представники комуністичної партії допомагали йому грошима під час виїзду з країни та що він підтримує зазначену партію.

Доводи позивача про існуючу загрозу в країні походження стати жертвою переслідувань внаслідок нестабільної соціально-політичної ситуації та внутрішнього збройного конфлікту, не дають підстав вважати, що він переслідувався за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, тобто відсутні підстави та обставини, визначені статтею 1 Закону № 3671-VI для надання йому статусу біженця. Побоювання позивача стати жертвою переслідувань в разі повернення на батьківщину через політичні переконання, не знайшли свого підтвердження у зібраних та досліджених судами доказах. Позивач добровільно залишив країну громадської належності з метою пошуку кращого життя, а не у зв'язку з переслідуваннями через політичні переконання.

З урахуванням зазначеного, керуючись статями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на судові рішення Одеського окружного адміністративного суду від 6 червня 2016 року, Одеського апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2016 року у справі за його позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС) про визнання протиправним, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя М.М. Олексієнко