Справа № 802/561/16-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2016-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 р. м. Вінниця

Справа № 802/561/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни,

суддів Альчука Максима Петровича,

ОСОБА_1,

за участю:

секретаря судового засідання: Кулика Віталія Віталійовича,

позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 ( далі позивач ) з адміністративним позовом до Державної казначейської служби України (далі ДКС України, відповідач ) про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21.01.2016 року позивач звернувся до ДКС України з заявою щодо стягнення з Міністерства соціальної політики України на його користь 5000,00 грн. Проте, станом на час звернення до суду з даним позовом відповідач не надав ОСОБА_2 вмотивованої відповіді на вищезазначену заяву, не повідомив результатів її розгляду, а також не виплатив позивачу кошти згідно рішення Вінницького міського суду від 22.09.2015 року в цивільній справі № 127/19380/15-ц. Наведені обставини слугували підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом, в якому позивач просить:

- визнати неправомірною бездіяльність ДКС України щодо ненадання вмотивованої відповіді на заяву та невиконання рішення суду про перерахунок йому 5000,00 грн.;

- зобов'язати ДКС України негайно надати йму вмотивовану відповідь на заяву і виконати рішення суду про перерахунок 5000,00 грн.;

- стягнути з ДКС України моральну шкоду і понесені витрати в розмірі 1100,00 грн., шляхом списання безспірної суми з рахунку ДКС України ( а.с. 2 ).

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з посиланням на обставини, викладені у позовній заяві, просив адміністративний позов задовольнити. Додатково зазначив, що позовні вимоги щодо зобов'язання ДКС України негайно надати йму вмотивовану відповідь на заяву і виконати рішення суду про перерахунок 5000,00 грн. втратили свою актуальність в зв'язку з перерахуванням відповідачем на його рахунок зазначених коштів.

Представник відповідача в судові засідання двічі не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся завчасно та належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень ( а.с. 32, 48 ).

Ухвалою суду від 02.06.2016 року в Державної казначейської служби України витребувано та зобов"язано надати суду в строк до 21.06.2016 копію заяви ОСОБА_2 від 21.01.2016 року, яка була отримана Державною казначейською службою України 25.01.2016 року, а також інформацію щодо стадії виконання виконавчого листа, виданого 10.12.2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області в справі №127/19380/15-ц, який було подано ОСОБА_2 до виконання Державній казначейській службі України 21.01.2016 року. Копія ухвали отримана відповідачем 10.06.2016 ( а.с. 43 ). Проте, станом на 13 липня 2016 року витребувані докази суду не надані, причини невиконання ухвали суду не повідомлені, як і не надані докази щодо неможливості її виконання.

З урахуванням наведеного та відповідно до частин 4 та 6 ст.71 КАС України справа вирішена на підставі наявних в ній доказів.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

Рішенням Вінницького міського суду від 22.09.2015 року в цивільній справі №127/19380/15-ц, яке набрало законної сили згідно з ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 24.11.2015 року, частково задоволено позов ОСОБА_2 та вирішено стягнути з держави України, шляхом безспірного списання Казначейством України коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, на користь ОСОБА_2 - 5000,00 грн., що становить розмір відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій Міністерства соціальної політики України щодо не виділення ОСОБА_2 щорічної путівки в 2014 році ( а.с. 18-25 ).

21.01.2016 року позивач звернувся до ДКС України з заявою про виконання вищезазначеного судового рішення щодо стягнення на його користь коштів в сумі 5000 грн., до якої долучив виконавчий лист, виданий 10.12.2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області в цивільній справі №127/19380/15-ц, та необхідні документи.

Листом від 27.01.2016 року за №5-13/464-1489 ДКС України доведено до відома ОСОБА_2, що його заява щодо виконання виконавчого листа, виданого 10.12.2015 Вінницьким міським судом Вінницької області в справі №12/19380/15-ц, та додані документи зареєстровані в ДКС України 25.01.2016 року за №Я-13-114 та прийняті до розгляду (а.с 5).

Звертаючись 25.04.2016 року до суду з даним позовом позивач зазначив, що вважає, що при розгляді його заяви від 21.01.2016 року та виконанні виконавчого листа, виданого 10.12.2015 Вінницьким міським судом Вінницької області в справі №12/19380/15-ц, відповідачем порушено вимоги ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» та допущено неправомірну бездіяльність, чим порушено його законні права та інтереси і заподіяно йому моральну шкоду.

Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, та визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив з наступного.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Закону України «Про виконавче провадження», постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників" (далі Порядок № 845).

Статтею 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Судові рішення відповідно до ст. 124 Конституції України є обов'язковими до виконання на всій території України.

Частиною 2 ст. 3 Закону України « Про виконавче провадження» передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845 (зі змінами, у редакції від 13.11.2015, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 3 Порядку №845 визначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну).

В силу положень пункту 4 Порядку № 845 органи Казначейства вживають заходів до виконання виконавчих документів протягом установленого строку, розглядають письмові звернення (вимоги) щодо виконання виконавчих документів осіб, які беруть участь у справі, державних виконавців, а також прокурорів - учасників виконавчого провадження.

Частиною 6 названої статті передбачено, що у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб:

- заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв'язку, якщо зазначений рахунок відсутній;

- оригінал виконавчого документа;

- судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності);

- оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.

До заяви можуть додаватися інші документи, які містять відомості, що сприятимуть виконанню рішення про стягнення коштів (довідки та листи органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, або органів місцевого самоврядування, рішення органів досудового розслідування та прокуратури тощо).

Пунктом 8 Порядку № 845 визначено, що органи Казначейства після надходження документів, зазначених у пунктах 6 і 7 цього Порядку:

1) приймають їх до розгляду та реєструють у відповідному журналі. На заяві стягувача про виконання рішення про стягнення коштів (супровідному листі керівника відповідного органу державної виконавчої служби) зазначається дата надходження і вхідний номер;

2) здійснюють попередній розгляд документів, за результатами якого визначають необхідність отримання від стягувача інших відомостей для виконання рішення про стягнення коштів;

3) повідомляють стягувачеві (представникові стягувача) на його письмову вимогу про прийняття, реєстрацію та результати попереднього розгляду документів.

В ході розгляду справи судом встановлено, що заява ОСОБА_2 від 21.01.2016 щодо виконання виконавчого листа, виданого 10.12.2015 Вінницьким міським судом Вінницької області в справі №12/19380/15-ц, та додані до неї документи зареєстровані в ДКС України 25.01.2016 року за №Я-13-114 та прийняті до розгляду, про що повідомлено позивача листом відповідача від 27.01.2016 за №5-13/464-1489 (а.с 5).

Разом з тим, позивач вважає, що відповідачем йому не надано вмотивованої відповіді на його заяву, зокрема, не повідомлено в який саме строк буде виконано судове рішення, чим порушено вимоги ст. 20 Закону України «Про звернення громадян».

Суд такі твердження позивача оцінює критично виходячи з наступного.

Як встановлено судом, в тому числі з пояснень позивача, ОСОБА_2 звертався з заявою до відповідача саме в звязку з бажанням отримати кошти в сумі 5000 грн., стягнуті на його користь згідно рішення Вінницького міського суду від 22.09.2015 року в цивільній справі №127/19380/15-ц.

В звязку з чим, суд вважає, що позивачем до ДКС України подавалась відповідна заява та виконавчий лист саме на підставі Порядку №845, а не відповідно до Закону України «Про звернення громадян», який не регулює в даному випадку правовідносини, що виникли між сторонами.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та перевіряючи доводи позивача, якими він обґрунтовує неправомірну бездіяльність відповідача, суд враховує, що бездіяльність - це пасивна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним тих дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього обов'язків (завдань) згідно із чинним законодавством.

При цьому розгляд звернення особи та надання за його результатами відповіді передбачає здійснення активної форми поведінки суб'єкта владних повноважень.

Судом встановлено, що відповідачем надано ОСОБА_2 відповідь, зміст якої узгоджується з положеннями пункту 8 Порядку №845.

Доказів повторного звернення до відповідача з письмовою вимогою щодо повідомлення його про результати розгляду поданої заяви та документів позивачем не надано.

Відтак, суд вважає, що відповідачем при прийняті та розгляді заяви ОСОБА_2 від 21.01.2016 не допущено протиправної бездіяльності.

Що стосується тверджень позивача про протиправну бездіяльність відповідача щодо виконання рішення суду про перерахунок йому 5000 грн., суд також вважає їх необгрунтованими та зазначає наступне.

Пунктом 3 Порядку №845 визначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну).

Відповідно до пп. 2 п. 35 Порядку №845 Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

При цьому, згідно приписів п. 36 Порядку № 845, у разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду. Орган Казначейства повідомляє зазначеному органу протягом пяти робочих днів після надходження документів про їх надходження.

Орган прокуратури та орган державної влади, зазначені у пункті 36 цього Порядку, подають протягом 15 робочих днів органові Казначейства документи (відомості), що можуть бути підставою для зупинення безспірного списання коштів державного бюджету і їх перерахування на рахунок стягувача. Після закінчення такого строку орган Казначейства надсилає протягом п'яти робочих днів до Казначейства зазначені документи (відомості) (пункт 37 Порядку №845 ).

Пунктом 38 Порядку №845 встановлено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

При цьому, відповідно до приписів пункту 39 вищезазначеного Порядку, у разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом одного місяця з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету на зазначену мету.

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України або рішенням про виділення коштів з резервного фонду державного бюджету.

Суд зауважує, що згідно пояснень позивача, наданих в судовому засіданні, станом на 13 липня 2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.09.2015 в справі №127/19380/15-ц, яким стягнуто з держави України на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 5000,00 грн., відповідачем виконано в повному обсязі та здійснено перерахування вказаної суми коштів на картковий рахунок позивача.

Зазначене свідчить про виконання ДКС України обовязку, встановленого ч.5 ст. 124 Конституції України та ч. 2 ст. 3 Закону України « Про виконавче провадження», щодо виконання рішень судів, що набрали законної сили.

Відтак, вимоги позивача в цій частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам про відшкодування моральної шкоди та понесених витрат у розмірі 1100,00 грн., суд виходить з наступного.

Право фізичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу. Зокрема, стаття 56 Конституції України встановлює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, статтею 23 якого передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з п. 4, 5 вищезазначеної Постанови у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Зазначаючи про заподіяння йому моральної шкоди та обгрунтовуючи її розмір, позивач ОСОБА_2 посилається на те, що допущене відповідачем порушення його прав спричинило душевні переживання, що призвело до погіршення його стану здоров"я та необхідності проходження лікування, зокрема, в Українському державному медико-соціальному центрі ветеранів війни, та санаторно - курортного лікування.

На підтвердження вищезазначених обставин позивач до матеріалів справи додав направлення №4708/4482 на стаціонарне лікування в Український державний медико-соціальний центр ветеранів війни, за яким ОСОБА_2 підлягає госпіталізації до даного медичного закладу на період з 03.07.2016 року по 27.07.2016 року ( а.с. 46 ).

Суд зауважує, що визначення причинного звязку захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв) у громадян із заподіяною ним моральною шкодою, що виникла внаслідок протиправних дій суб'єкта владних повноважень, має першочергове значення для вирішення питання щодо її відшкодування відповідним суб"єктом владних повноважень або державою. Поряд з наведеним, судом встановлено, що захворювання позивача мають хронічний характер ( а.с. 46, 23 ), в силу чого, з метою профілактики та запобігання різного роду ускладнень здоров"я, позивач потребує, в тому числі, проходження санаторно - курортного лікування. Зазначене, між іншим, встановлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області, яке долучено позивачем до матеріалів справи (а.с. 23), а відтак посилання позивача на причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та отриманими ним захворюваннями, та як наслідок витратами на їх лікування, не знайшли свого підтвердження матеріалами справи.

Більше того, за змістом адміністративного позову та усних пояснень, наданих в судовому засіданні, заподіяння моральної шкоди позивач ОСОБА_2 пов'язує саме з протиправною бездіяльністю Державної казначейської служби України.

Однак, за наслідком розгляду даної адміністративної справи судом не встановлено в діях відповідача неправомірної бездіяльності. Відтак і з цих мотивів відсутні підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Щодо вимоги позивача про відшкодування понесених витрат, то суд зауважує, що наданий позивачем розрахунок фактичних витрат, пов"язаних із зверненням до відповідача та суду, не узгоджується з поняттям судових витрат ( зокрема, витрат, пов"язаних з розглядом справи), визначеним в ч. 1 та 3 ст. 87 КАС України. Крім того, суд ще раз наголошує на відсутності правових підстав для компенсації будь - яких витрат позивачу, відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, в зв"язку з відмовою в задоволенні позову.

Згідно з ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Водночас, в силу положень ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що встановлені фактичні обставини справи свідчать про відсутність в діях відповідача неправомірної бездіяльності щодо розгляду заяви позивача від 21.01.2016 та виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2015 року в справі № 127/19380/15-ц. Наданими доказами вимоги позивача не доводяться, відтак, суд вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження під час розгляду адміністративної справи, а тому в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат, суд керується частиною 2 статті 94 КАС України, відповідно до якої, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Разом з тим, суд зазначає про відсутність понесених відповідачем витрат.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя: Заброцька Людмила Олександрівна

Судді: Альчук Максим Петрович

ОСОБА_1