Справа № 523/10202/16-а
Суддя: Сувертак І. В.
Дата ухвалення: 2016-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/523/491/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" серпня 2016 р. суддя Суворовського районного суду м. Одеси, Сувертак І.В., розглянувши справу в порядку скороченого провадження за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду з позовом звернувся ОСОБА_2 до Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, в якому позивач просить:

-визнати неправомірною відмову Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі у призначенні, нарахуванні та виплаті йому пенсії за вислугу років та скасувати рішення відповідача № 57 від 11.07.2016 року;

-визнати достатнім для призначення пенсії за вислугу років спеціальний стаж роботи ОСОБА_2 20 років 04 місяці 08 днів, у т.ч. зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 17 років 11 місяців 09 днів;

-зобов'язати Суворовське об'єднане управління пенсійного фонду України в м.Одесі призначити, нарахувати та виплачувати йому - ОСОБА_2 пенсію за вислугу років у розмірі 90% від місячного заробітку без обмеження граничного розміру та з урахуванням середньомісячної суми виплат за останніх 24 календарних місяці роботи перед зверненням за призначенням пенсії, яка становить 17 405,68 грн. (відповідно до довідки прокуратури Одеської області №538 від 06.07.2016 про розмір місячного заробітку), починаючи з 06 липня 2016 року;

-стягнути з Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на користь ОСОБА_2 витрати на оплату судового збору.

Також позивач просить допустити негайне виконання рішення в межах суми стягнень за один місяць.

Позивач в адміністративному позові зазначив, що перебуваючи на посаді прокурора Малиновського району м. Одеси прокуратури Одеської області, 06 липня 2016 року він звернувся до Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі із заявою про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до Закону України «Про прокуратуру».

Однак, рішенням Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одеси №57 від 11.07.2016 року йому відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років із мотивуванням, що відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-VIII, з 01.06.2015 року спеціальні пенсії призначаються на загальних підставах, отже право виходу на пенсію за віком він набуде після досягнення 60 років.

Позивач вважає відмову Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі у призначенні, нарахуванні та виплаті йому пенсії за вислугу років неправомірною, а рішення відповідача № 57 від 11.07.2016 року протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

В позові зазначено, що з 27.07.1998 року по день звернення за призначенням пенсії - 06.07.2016 року позивач працював на посадах прокурорів в органах прокуратури та на момент звернення до відповідача мав спеціальний стаж роботи, потрібний для призначення пенсії за вислугу років, що складав 20 років 04 місяця 08 днів, у т.ч. на посадах прокурорів 17 років 11 місяців 09 днів

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав, що з 2001 року по 2011 рік, під час його роботи на прокурорських посадах в органах прокуратури, діяли гарантії пенсійного забезпечення для працівників прокуратури, які суттєво відрізняються від положень, передбачених нині діючим Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII.

Так, до липня 2011 року діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. N1789-XII, відповідно до статті 50-1 якого (в редакції від 2001 року) право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку мали прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років.

На теперішній час діяльність органів прокуратури та порядок призначення пенсії працівникам прокуратури регулюється Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII, відповідно до ст.86 якого прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку, при цьому частиною 1 ст.86 наведеного Закону передбачено поступове збільшення необхідної для призначення пенсії вислуги років.

Тому за твердженням позивача діючий на сьогодні Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII суттєво погіршує його становище та обмежує в реалізації соціальних гарантій, на які він розраховував працюючи в органах прокуратури та які гарантувалися державою упродовж 10 років Законом від 05.11.1991р. N 1789-XII, оскільки для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ч.1 ст.86 Закону від 14.10.2014р. №1697-VII, йому станом на липень 2016 року потрібно мати спеціальний стаж 22 роки і шість місяців, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Також позивач зазначив, що Закон від 14.10.2014р. №1697-VII призводить до звуження змісту і обсягу його прав та фактично спрямований на погіршення рівню життя та позбавлення наданих державою раніше гарантій щодо матеріального пенсійного забезпечення його, як працівника прокуратури, який має вислугу років понад 20 років, з яких більше 17 років присвятив службі державі на посадах прокурора, із значним перебільшенням встановленого Законом від 05.11.1991р. N 1789-XII мінімуму такої служби, визначену в 10 років.

Крім того позивач вказав, що відповідачем відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років із посиланням на пункт 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону від 02.03.2015р. №213-VIII.

Відмова з цих підстав за твердженням позивача є протиправною та в обґрунтування своєї позиції він зазначив, що Рішенням Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 у справі (№ 1-8/2016) за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та положень пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці) визнані неконституційними положення пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

До розгляду Конституційним Судом України вищенаведеного конституційного подання Верховного Суду України, пункт 5 Прикінцевих положень Закону від 02.03.2015р. №213-VIII був викладений у редакції, відповідно до якої за умовою неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, передбачалалось скасування з 1 червня 2015 року норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються як в порядку Закона України «Про судоустрій і статус суддів», так й в порядку Закону України «Про прокуратуру», тому, застосовуючи аналогію закону та права, є всі підстави вважати, що не відповідають Конституції України положення пункту 5 Прикінцевих положень Закону від 02.03.2015р. №213-VIII і в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання й за Законом України «Про прокуратуру».

За таких обставин, позивач вважає, що має право на призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. № 1789-XII в редакції, які діяла до липня 2011 року, оскільки зазначене право гарантується Конституцією України, рішеннями Конституційного суду України та нормами міжнародного права.

У запереченнях на адміністративний позов відповідач зазначив, що позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам чинного законодавства з тих підстав, що Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 N 1789-ХІІ втратив чинність, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15 грудня 2015 року.

14.10.2014 прийнятий Закону України «Про прокуратуру» №1697-УІІ.

Законом України «Про внесення зміни до Закону України «Про прокуратуру» щодо відтермінування набрання чинності» №335-УІІІ від 21.04.2015 змінено дату набрання чинності на 15.07.2015.

Відповідно до пункту 5 Прикінцевих Положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-УІІІ у разі неприйняття до І червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

На думку відповідача підстав для здійснення розрахунку та призначення пенсії позивачу з 06.07.2016, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в розмірі 90% від середнього заробітку, без обмежень граничного розміру, на підставі наданих документів та довідки виданої прокуратурою Одеської області №538 від 06.07.2016 немає.

Крім того відповідач заперечує проти вимоги про стягнення з нього на користь позивача витрат на оплату судового збору, зазначаючи, що це суперечить нормам чинного законодавства, зокрема, ч. І ст. 73 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а згідно з ч. 2 ст. 73 наведеного Закону забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом.

Відповідач зазначив, що управління не порушувало прав, свобод та інтересів позивача, а діяло лише на підставі норм діючого законодавства України, тому підстав для задоволення позову немає.

Сторони в судове засідання не викликались, оскільки справа розглядається в порядку скороченого провадження без присутності сторін відповідно до ст.183-2 КАС України.

Розглянувши справу в порядку скороченого провадження одноособово, дослідивши надані позивачем та наявні в матеріалах справи письмові докази, проаналізувавши приписи чинного законодавства України, за внутрішнім переконанням та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, суд, з посиланням на чинне національне законодавство та враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Правовідносини між сторонами є адміністративно-правовими та врегульовані положеннями КАС України.

Статтею 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, у тому числі органів державної влади.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, перебуваючи на посаді прокурора Малиновського району м.Одеси прокуратури Одеської області, 06 липня 2016 року звернувся до Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі із заявою про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі №57 від 11.07.2016 року ОСОБА_2 відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років з тих підстав, що відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-VIII, з 01.06.2015 року спеціальні пенсії призначаються на загальних підставах.

На момент звернення ОСОБА_2 до Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі його спеціальний стаж роботи, потрібний для призначення пенсії за вислугу років, складав 20 років 04 місяця 08 днів, з яких:

2 роки 04 місяці 29 днів - половина строку навчання в Одеській державній юридичній академії (з 01.09.1993 по 30.06.1998р.), що підтверджується архівною довідкою НУ «Одеська юридична академія» № 1359-3 від 18.07.2016 року.

17 років 11 місяців 09 днів - робота в органах прокуратури Одеської області (з 27.07.1998 року по день звернення за призначенням пенсії - 06.07.2016 року), що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1.

На момент звернення про призначення пенсії і на сьогодні діє Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII, відповідно до ст.86 якого прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

Разом з тим, частиною 1 ст.86 цього ж Закону передбачено поступове збільшення необхідної для призначення пенсії вислуги років.

Зокрема, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, за нормами цього Закону кожного року погіршуються умови, за якими прокурор може отримувати пенсію.

Як наслідок, для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ч.1 ст.86 Закону від 14.10.2014р. №1697-VII позивачу станом на липень 2016 року потрібно мати спеціальний стаж 22 роки і шість місяців, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

У той же час, до липня 2011 року діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. N 1789-XII, відповідно до статті 50-1 якого (в редакції від 2001 року) право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку мали прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років.

Таким чином, з 2001року по 2011 рік, коли позивач працював на посадах в органах прокуратури, для нього діяли гарантії пенсійного забезпечення як для працівника прокуратури, які суттєво відрізняються від положень, передбачених нині діючим Законом.

Фактично, діючий на сьогодні Закон від 14.10.2014р. №1697-VII суттєво погіршує становище позивача та обмежує його в реалізації законних прав та інтересів, які гарантувалися державою упродовж 10 років Законом від 05.11.1991р. N 1789-XII, та на які він розраховував працюючи в органах прокуратури.

Отже, Закон від 14.10.2014р. №1697-VII значно обмежує права, призводить до звуження їх змісту і обсягу, погіршує матеріальне становище позивача та рівень життя.

За таких обставин, позивач має право на призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. № 1789-XII в редакції, які діяла до липня 2011 року.

Зазначене право гарантується Конституцією України, рішеннями Конституційного суду України та нормами міжнародного права.

Так, відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Отже, згідно Основного Закону України, вирішальним є право, а не закон.

Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб'єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Із цього приводу Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними.

Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 (пункт 5.2. мотивувальної частини рішення), від 29 червня 2010 року N 17-рп/2010 ( пункт 3.1. мотивувальної частини рішення), від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010 (пункт 4 мотивувальної частини рішення), від 11 жовтня 2011 року N 10-рп/2011 ( пункти 3.1 та 4 мотивувальної частини рішення).

Стабільність правового регулювання проявляється, зокрема, у неприпустимості внесення довільних змін до наявної системи норм та є віддзеркаленням підтримання довіри громадян до законів та дій держави. Збереження розумної стабільності означає, серед іншого, обов'язок законодавця при зміні умов набуття права на отримання соціальних благ враховувати законні очікування, пов'язані з виконанням (повністю або частково) умов набуття такого права.

При внесенні змін до законів законодавець повинен додержуватись верховенства права, передусім забезпечувати недопустимість звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод, як це гарантовано статтєю 22 Конституції України.

Питання недопущення звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод неодноразово було предметом конституційного розгляду.

Зокрема, в абзаці шостому пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 14 червня 2007 року N 3-рп/2007 зазначається, що звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення… розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Конституційний Суд України в Рішенні N 9-рп/2009 від 28 квітня 2009 року, вказуючи на недопустимість звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод, що об'єктивно призведе до погіршення становища особи в суспільстві через їх обмеження, зробив концептуальне застереження органам державної влади про те, що невиконання державою своїх зобов'язань призводить до порушення принципів правової держави, ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави (абзац п'ятий пункту 5 мотивувальної частини).

У Рішенні від 20 березня 2002 N 5-рп/2002 Конституційний Суд України визначив, що Конституція України відокремлює категорії громадян України, які потребують додаткових гарантій держави, зокрема гарантій соціального захисту. До них, насамперед, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органів, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку. Зупинення пільг, компенсацій і гарантій для зазначених категорій громадян без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їх сімей. ( пункт 3 мотивувальної частини рішення).

Суд погоджується з позицією позивача, що служба в правоохоронних органах, зокрема, прокуратурі, передбачає ряд специфічних вимог до працівників, які дістали своє відображення у законодавстві.

До набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року та Кримінально-процесуальним Кодексом України від 13.03.2012 року, за попереднім законодавством обсяг повноважень прокурора був значно ширше, а отже й навантаження на прокурорів та слідчих було більш високим. Тому існуючим на той час законодавством враховувались екстремальні умови праці, пов'язані з ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Тому це справедливо компенсувалось наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Аналогічну позицію висловлено в мотивувальній частині Рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99.

Крім того, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України багато пільг, встановлених законами, зокрема Законом України "Про прокуратуру" є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів. (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій) .

Оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 46 Конституції України), то, відповідно до статті 22 Конституції України, звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається.

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій певним категоріям громадян, у тому числі працівникам прокуратури, полягає також у тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлено не втратою працездатності, безробіттям або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру їх доходів чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер (рішення Конституційного Суду України: від 6 липня 1999 року N 8-рп/99 у справі щодо права на пільги; від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій; від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004 у справі про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів, рішення від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004).

Конституційний Суд України вважає, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен ураховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізовуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізовувати інше право (гарантію).

Усупереч викладеному, Законом від 08.07.2011 р. «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» N 3668-VI, яким внесено зміни до Закону «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. N 1789-XII, а потім до Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р., викладено такі ж положення, які суттєво звужують зміст і об'єм прав позивача на призначення пенсії, кожного року збільшуючи необхідну вислугу років, що є несправедливим. Більше того, вказаний закон ставить у нерівні умови працівників органів прокуратури, які виконували однакові функціональні обов'язки в однакових умовах та в той же період часу. Як наслідок, прокурори, які працювали в органах прокуратури у той же період що і позивач, але звернулися за пенсією до 2011 року, опинилися в більш сприятливих умовах, хоча виконували однакові функції та мали рівнозначні навантаження і обмеження, пов'язані з виконанням прокурорських функцій тощо.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Європейську конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) - як джерело права.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, відповідно до якої при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу.

Зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» (Pine Valley Development Ltd and Others vs.Ireland, № 12742/87, рішення від 29 листопада 1991 року), «Стретч проти Об'єднаного Королівства» (Stretch vs. United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24 червня 2003 року), «Федоренко проти України» ( Fedorenko vs. Ukraine, № 25921/02, рішення від 01 чеврня 2006 року) ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 Рішення ЄСПЛ від 2 березня 2005 року у справі "Von Maltzan and Others v. Germany").

ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) - на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Таким чином, статтю 1 вказаного Першого протоколу слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто в зазначених рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу, умовою наявності «правомірних очікувань», у розумінні практики ЄСПЛ, є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - це очікування можливості здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, які є носіями відповідного права.

Згідно з приписами частини першої статті 58 Конституції України, закони й інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Конституція України має вищу юридичну силу, а закони й інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй.

Законодавець, змінюючи чинне законодавство, має балансувати між необхідністю змін у законодавчому регулюванні та збереженням стабільності в суспільстві, однак слід пам'ятати, що першочерговими є інтереси громадян.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13 травня 1997 року N 1-зп зазначив, що стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршено прийняттям пізнішого закону чи іншого нормативно-правового акта (абзаци перший і другий пункту 5 мотивувальної частини вказаного Рішення).

Суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності тільки за умови, якщо вони скасовують або пом'якшують відповідальність особи (абзац другий пункту 2 Рішення Конституційного Суду України N 6-рп/2000 КСУ від 19 квітня 2000 року). Мета принципу незворотності - блокувати звуження прав і свобод людини з боку держави. Така направленість тлумачення цього принципу робить його однією з важливих гарантій захисту від свавілля з боку влади, безпеки людини як громадянина, довіри до державних інституцій. Надання зворотної сили законам суперечить духу правової держави.

Отже, Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-УІІ значно звужено обсяг права позивача на соціальний захист як прокурора, встановлений Конституцією України та спеціальним законами в частині права на отримання пенсії, яке існувало до 2011 року, що суперечить статті 58 Конституції України.

Фактично наведеним Законом встановлено менш сприятливі умови соціального захисту прокурорів порівняно з тими умовами, що були законодавчо передбачені в період з 2001 по 2011 рік, що означає порушення конституційного принципу рівності всіх перед законом (частина перша статті 24 Конституції України).

Рівність усіх перед законом, що випливає із частини першої статті 24 Конституції України, впливає на регулювання всіх суспільних відносин. Дотримання цього принципу означає, зокрема, й заборону без розумного виправдання запроваджувати різницю в правах осіб, які належать до однієї й тієї самої категорії (заборону відмінного поводження з особами, які знаходяться в однакових чи споріднених ситуаціях).

Рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено в міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статті 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 14), Протоколі N 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 1), ратифікованих Україною, та в Загальній декларації прав людини 1948 року (статті 1, 2, 7).

Відповідачем відмовлено у призначенні позивачу пенсії за вислугою років із посиланням на пункт 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону від 02.03.2015р. №213-VIII.

Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 у справі (№ 1-8/2016) за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та положень пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці) визнані неконституційними положення пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

До розгляду Конституційним Судом України вищенаведеного конституційного подання Верховного Суду України, пункт 5 Прикінцевих положень Закону від 02.03.2015р. №213-VIII був викладений у редакції, відповідно до якої за умовою неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, передбачалалось скасування з 1 червня 2015 року норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Закону України «Про прокуратуру» та інших спеціальних законів.

Пунктом 4 ст.9 КАС України передбачено, що у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Враховуючи позицію Конституційного Суду України по справі № 1-8/2016 суд вважає можливим до спірних правовідносин застосувати аналогію закону та права.

На підставі викладеного суд вважає, що Суворовське об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі незаконно відмовило позивачу в призначенні пенсії за вислугу років, так як відповідно до поданих документів, загальний стаж роботи для вислуги років у нього склав 20 рік 04 місяців 08 днів, з яких стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури - 17 років 11 місяців 09 днів.

Частиною 1 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року, передбачено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

До 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів

внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Стаж роботи позивача на посадах прокурора складає 17 років 11 місяців та 09 днів (27.07.1998 - 06.07.2016).

До цього стажу додається половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі.

Позивач закінчив Одеську державну юридичну академію у 1998 році (період навчання з 01.09.1993 по 30.06.1998 - 4 роки 9 місяців 29 днів). Половина строку навчання, якій зараховується до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, складає 2 роки 4 місяці 29 днів.

Таким чином, загальний стаж роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугою років складає 20 років 4 місяці 08 днів (17 років 11 місяців та 09 днів - стаж роботи на посадах прокурора та слідчого та 2 роки 4 місяців 29 днів - половина строку навчання у Одеській національній юридичній академії).

Відповідно до частини 2 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року (в редакції Закону № 2663-ІІІ) розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини,вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Частиною 13 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року (в редакції Закону № 2663-ІІІ) встановлено, що обчислення (перерахунок) пенсій проводиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

Відповідно до довідки прокуратури Одеської області від 06.07.2016 року № 538 заробітна плата позивача складає: оклад - 3393,00 грн., класний чин - 135 грн., вислуга років - 848,25 (25%). Інші виплати, які передбачені законодавством:

1. 2787,19 х 1,62:60= 75,25

2. (52055,63 х 1,33 + 31,68): 60= 1154,43

3. (87919,20 х 1,64 + 679,18) : 60 = 2414,44

4. (215494,44 х 1,49 + 338,62) : 60 = 5357,09

5. ( 157783,92 х 1,50 + 5017,22) : 60 = 4028,22

Разом: 13029,43

Всього: 3393,00 (посадовий оклад) +135 (надбавка за класний чин) +848,256 (надбавка за вислугу років) + 13029,43 (сума інших виплат) =17405,68 грн.

Отже, сума моєї заробітної плати для нарахування пенсії у межах максимальної становить 17405,68 грн.

Вирішуючи питання про задоволення чи відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з положень ст.22 Конституції України, згідно з якими при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, суд вважає обґрунтованими доводи позивача.

Зміни в законодавстві, які суттєво звужують соціальні права і суперечать Конституції України, а також нормам міжнародного права, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Оскільки Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суд при розгляді конкретної справи застосовує Конституцію України, як акт прямої дії, так як рішення суду повинно ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги суд враховує, що згідно з ч. 1 ст.2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду є обов'язковим для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції, а відповідно до ст.17 наведеного Закону суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини за результатами розглянутих певних справ зробив висновок, що законні очікування заявників підлягають правовому захисту наряду з майновими правами та правом власності. (справи: Pine Valley Development Ltd and Others vs.Ireland, № 12742/87, рішення від 29 листопада 1991 року; Stretch vs. United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24 червня 2003 року; Fedorenko vs. Ukraine, № 25921/02, рішення від 01 червня 2006 року).

У даному випадку очікування позивача на соціальні гарантії та матеріальне пенсійне забезпечення, що ґрунтувались на приписах Закону, якій мав чинність під час його роботи в органах прокуратури строком більш ніж 10 років, суд вважає законними, а отже такими, що підлягають судовому захисту у разі їх невизнання іншими особами.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2,7,8,9,11,86, 159-163, 183-2 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати відмову Суворовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі у призначенні, нарахуванні та виплаті ОСОБА_2 пенсії за вислугу років неправомірною та скасувати рішення за № 57 від 11.07.2016 року; визнати достатнім для призначення пенсії за вислугу років спеціальний стаж роботи ОСОБА_2 20 років 04 місяці 08 днів, у т.ч. на посадах прокурорів 17 років 11 місяців 09 днів.

Зобов'язати Суворовське об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_2 пенсію за вислугу років у розмірі 90% від місячного заробітку без обмеження граничного розміру та з урахуванням середньомісячної суми виплат за останніх 24 календарних місяці роботи перед зверненням за призначенням пенсії, яка становить 17 405,68 грн. відповідно до довідки прокуратури Одеської області №538 від 06.07.2016 про розмір місячного заробітку, починаючи з 06 липня 2016 року (з дня звернення за пенсією).

Судові витрати, пов'язані із сплатою судового збору в сумі 551 грн. 21 коп. стягнути з державного бюджету на користь ОСОБА_2.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині призначення та виплати ОСОБА_2 суми стягнення за один місяць, яка становить 17405,68 грн. (з дня звільнення з органів прокуратури у зв'язку з виходом на пенсію).

Постанову суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Суворовський районний суд м.Одеси протягом десяти днів з дня отримання постанови.

У разі подання апеляційної скарги постанова суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя