Справа № 802/279/16-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2016-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

16 серпня 2016 р. Справа № 802/279/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

головуючого: Дончика Віталія Володимировича,

суддів: Крапівницької Наталії Леонідівни,

Сала Павла Ігоровича,

за участю:

секретаря судового засідання: Медвідь І.О.,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: Поліщук О.А.,

розглянувши у відкритому судовому адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Казенного науково-виробничого об'єднання "ФОРТ" МВС України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Національна поліція України про скасування наказу про звільнення

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_4 з адміністративним позовом до Казенного науково-виробничого об`єднання «ФОРТ» МВС України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Національна поліція України, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ № 230-к від 06.11.2015 року, виданий начальником КНВО «ФОРТ» МВС України генерал-майором міліції ОСОБА_5, в частині звільнення прапорщика міліції ОСОБА_4 таб. №10798 з посади міліціонера роти охорони казенного науково-виробничого об`єднання «ФОРТ» МВС України;

- поновити ОСОБА_4 на посаді міліціонера роти охорони Казенного науково-виробничого об`єднання «ФОРТ» МВС України з часу його звільнення, а саме, з 06.11.2015 року;

- стягнути з Казенного науково-виробничого об`єднання «ФОРТ» МВС України на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути з Казенного науково-виробничого об`єднання «ФОРТ» МВС України на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом начальника КНВО «ФОРТ» МВС України генерал-майора міліції ОСОБА_5 № 230-к від 06.11.2015 року його звільнено у запас Збройних сил на підставі п. 10 та п. 11 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" та п. 63 "з" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, через скорочення штатів.

З даним звільненням позивач не погоджується, вказуючи про недотримання роботодавцем ряду вимог, передбачених трудовим законодавством. Зокрема, позивач зазначає, що його не попереджено про звільнення за два місяці та не запропоновано рівнозначну посаду, як того вимагають положення КЗпП України. Окрім того, норми Закону України "Про Національну поліцію" в частині звільнення особи під час перебування на лікарняному, на думку позивача, суперечать національному законодавству, а тому не можуть бути застосовані.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити позов у повному обсязі згідно з наведеними у позовній заяві та наданих в поясненнях обґрунтуваннями.

Представник відповідача не погодилась із заявленими позовними вимогами з підстав, викладених у письмових запереченнях № 948 від 22.03.2016р., які містяться в матеріалах справи, в яких зазначено, що при прийнятті оскаржуваного наказу начальник КНВО «ФОРТ» МВС України генерал-майора міліції ОСОБА_5 діяв згідно із нормами чинного законодавства, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому адміністративний позов не підлягає задоволенню. Також зазначила, що у визначеному Законом України "Про Національну поліцію" порядку позивач був повідомлений про наступне вивільнення та у трьохмісячний термін не подав будь-яких заяв, клопотань, рапортів про бажання працювати у поліції, як то передбачено пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону. Відтак, оскаржуваний наказ прийнятий у відповідності до чинного законодавства.

Крім того, зазначили, що поновити позивача на вказані у позові заяві посаді є неможливим, оскільки наказом МВС від 06.11.2015 року № 1388 "Про організаційно-штатні питання" всі атестовані посади КНВО «ФОРТ» МВС України скорочені (скасовано штат), а Законом не передбачено проходження служби працівниками поліції на підприємстві.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час, дату та місце його проведення повідомлявся належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення. В матеріалах справи містяться письмові пояснення представника третьої особи від 18.03.2016р. № 1216, в якій він зазначив, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що позивач не перебував у трудових відносинах з Національною поліцією України, а проходив службу в органах МВС України та був звільнений з посади у вказаному органі.

Заслухавши пояснення представників сторін, ознайомившись з письмовими запереченнями представників відповідача та третьої особи, оцінивши надані у справу докази, надавши їм юридичну оцінку, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 перебував на службі в органах внутрішніх справ України з 29 січня 2009 року.

Начальником КНВО «ФОРТ» МВС України генерал-майором міліції ОСОБА_5 прийнято наказ № 230-к яким, згідно з п. 10 та п. 11 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено у запас Збройних Сил за п. 63 "з" (через скорочення штатів) прапорщика міліції ОСОБА_4, таб. № 10798, міліціонера роти охорони казенного науково-виробничого об`єднання «ФОРТ» МВС України з 06 листопада 2015 року.

Не погоджуючись з таким наказом начальника КНВО «ФОРТ» МВС України, вважаючи його протиправним, ОСОБА_4 звернувся з вказаним адміністративним позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію", цей закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім, пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VІІІ встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Отже, позивач попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу Закону.

При цьому, враховуючи те, що Закон України "Про Національну поліцію" опубліковано 06.08.2015р. в газеті "Голос України", то про майбутнє звільнення позивач повинен був дізнатись 07.08.2015р., тобто за два місяці до такого, як того вимагають норми Кодексу законів про працю України.

В той же час, як слідує з преамбули Закону України "Про Національну поліцію", вказаний закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Тобто, в даному випадку, Закон України "Про Національну поліцію" прийнято на врегулювання відносин пов`язаних з проходженням служби саме в національній поліції.

Разом з тим, приймаючи рішення про звільнення прапорщика міліції ОСОБА_4 міліціонера роти охорони казенного науково-виробничого об`єднання «ФОРТ» МВС України, начальник КНВО «ФОРТ» МВС України керувався положеннями саме Закону України "Про Національну поліцію", зокрема п. 10 та п. 11 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення".

Так, п. 10 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

При цьому, відповідно до пункту 11 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію", перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Позивач у позовній заяві та його представник під час розгляду справи вказували на те, що наказ № 230-к від 06.11.2015 року отримано під час перебування ОСОБА_4 на лікарняному.

Разом з тим, на підтвердження перебування ОСОБА_4 на лікарняному до позовної заяви додано листки непрацездатності датовані 24.12.2015р., 19.01.2016р. та 20.01.2016р., в яких зазначено період перебування позивача на лікарняному з 25 грудня 2015 року по 15.02.2016 року.

Доказів ж перебування позивача на лікарняному саме на дату звільнення позивачем та його повноважним представником суду не надано.

Тобто, на дату звільнення, а саме 06.11.2015 року, позивач перебував на службі в органах внутрішніх справ, як міліціонер роти охорони казенного науково-виробничого об`єднання «ФОРТ» МВС України.

Крім того, під час судового розгляду справи встановлено, що після прийняття оскаржуваного наказу, тобто після 06.11.2015 року, ОСОБА_4 надавалась відпустка за 2015 рік з 03 грудня 2015 року до 02 січня 2016 року включно.

В той же час, в наказі про надання відпустки від 03.12.2015 року № 249-к, копія якого міститься в матеріалах справи, зазначено, що остання надана ОСОБА_4 без зазначення його посади "міліціонер роти охорони казенного науково-виробничого об`єднання «ФОРТ» МВС України", яку він не міг займати на той час в силу Закону, та в зв`язку з прийняттям оскаржуваного наказу.

Крім того, представник позивача під час судового розгляду справи посилався на те, що оскільки ОСОБА_4 після 06.11.2015 року продовжував працювати на КНВО «ФОРТ» МВС України, дія його трудового договору, згідно норм КЗпП України, вважалась продовженою на невизначений строк.

З приводу вказаного, суд вважає за необхідне зазначити, що норми Кодексу законів про працю України регулюють трудові відносини, в тому числі, тих працівників з яким укладено трудовий договір.

Разом з тим, ОСОБА_4, перебуваючи на посаді міліціонера роти охорони казенного науково-виробничого об`єднання «ФОРТ» МВС України проходив службу в органах внутрішніх справ, тобто, перебував на публічні службі, а тому дія норм КЗпП України щодо продовження строкового трудового договору на нього не поширюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ "Про міліцію", порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991р. №114, було затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення).

Відповідно до п. 8 Положення, дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться: за станом здоров'я - відповідно до висновків військово-лікарської комісії; у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі; за власним бажанням - при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків; у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації; за службовою невідповідністю; у зв'язку з набранням законної сили судовим рішенням щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, яким накладено стягнення у виді позбавлення права обіймати посади або займатися діяльністю, що пов'язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, чи кримінального правопорушення; через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України; у зв'язку з прямим підпорядкуванням близькій особі.

Пунктом 10 Положення передбачено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно п. 40 Положення, призначення на посади рядового і начальницького складу провадиться відповідними начальниками згідно з номенклатурою посад, що визначається Міністром внутрішніх справ відповідно до його компетенції, а при призначенні на посади і переміщенні по службі осіб рядового і начальницького складу має забезпечуватися використання їх за основною чи спорідненою спеціальністю або згідно з набутим досвідом, а при необхідності використання на посадах за новою для них спеціальністю призначенню має передувати відповідна перепідготовка.

Отже, правовідносини з приводу проходження позивачем служби були унормовані спеціальним актом законодавства - Положенням, а тому норми всіх інших актів законодавства до цих правовідносин можуть бути застосовані лише в разі відсутності відповідних норм права в Положенні та за умови, що приписи цих актів не суперечать характеру та змісту правовідносин з проходження служби в міліції, тобто в субсидіарному порядку.

Суд зазначає, що п. 63 "з" вищезазначеного Положення передбачено, що особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

З приводу вказаного, суд зазначає, що 06.11.2015 року Міністерством внутрішніх справ України, відповідно до Закону України "Про Національну поліцію", постанов Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів міністерства внутрішніх справ України", від 23 вересня 2015 року № 751 "Про ліквідацію територіального органу Міністерство внутрішніх справ" та від 13 жовтня 2015 року № 834 "Питання функціонування органів поліції охорони як територіальних органів Національної поліції та ліквідацію деяких органів Міністерства внутрішніх справ", прийнято наказ № 1388 "Про організаційно-штатні питання".

В даному наказі вказано, вважати такими, що втратили чинність, штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з Переліком змін у штатах МВС, що додається.

Згідно переліку (витягу) змін у штатах МВС, доданого до наказу, на казенному науково-виробничому об'єднанні «ФОРТ» МВС України (м. Вінниця) скорочуються всі посади (скасовуються штат).

Крім того, судом встановлено, що після введення нового штатного розпису атестованих працівників національної поліції в КНВО «ФОРТ» МВС України не залишилось, в зв`язку з чим, з новоприйнятими працівниками укладено трудові договори.

З викладеного слідує, що з 06.11.2015 року у відповідача була відсутня можливість подальшого використання на службі прапорщика міліції ОСОБА_4 як міліціонера роти охорони казенного науково-виробничого об`єднання «ФОРТ» МВС України, тим паче в лавах Національної поліції.

За сукупністю наведених обставин, враховуючи належне попередження позивача про можливість звільнення та неможливість його подальшого використання на службі, суд дійшов висновку, що начальник КНВО «ФОРТ» МВС України при прийнятті оскаржуваного наказу діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу начальника КНВО «ФОРТ» МВС України генерал-майором міліції ОСОБА_5 № 230-к від 06.11.2015 року, в частині звільнення прапорщика міліції ОСОБА_4, таб. № 10798, з посади міліціонера роти охорони казенного науково-виробничого об`єднання «ФОРТ» МВС України, задоволенню не підлягають.

В той же час, приймаючи рішення в цій частині, суд вважає за необхідне зазначити, що оскільки предметом розгляду в даній адміністративній справі є встановлення відповідності чинному законодавству оскарженого наказу про звільнення позивача, питання подальшого, після 06.11.2015 року, несення служби ОСОБА_4, отримання ним заробітної плати, перебування у щорічній відпустці та на лікарняному, не входить до предмету з`ясування, а тому не впливає на законність наказу про звільнення.

Стосовно позовних вимог в частині поновлення ОСОБА_4 на посаді міліціонера роти охорони казенного науково-виробничого об`єднання «ФОРТ» МВС України з часу його звільнення, а саме, з 06.11.2015 року, стягнення з Казенного науково-виробничого об`єднання «ФОРТ» МВС України на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення з Казенного науково-виробничого об`єднання «ФОРТ» МВС України на користь ОСОБА_4 моральної шкоди в розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень, то вони, на думку суду, задоволенню не підлягає, оскільки зазначені вимоги є похідними від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу начальника КНВО «ФОРТ» МВС України генерал-майором міліції ОСОБА_5 № 230-к від 06.11.2015 року про звільнення ОСОБА_4.

Відповідно до пункту 24 Положення, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Оскільки судом не встановлено, що звільнення позивача є незаконним, а тому підстави для поновлення ОСОБА_4 на посаді міліціонера роти охорони казенного науково-виробничого об`єднання «ФОРТ» МВС України та, як наслідок, стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відсутні.

Також відсутні підстави для стягнення з Казенного науково-виробничого об`єднання «ФОРТ» МВС України на користь ОСОБА_4 моральної шкоди в розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень.

Так, зі змісту позовної заяви та пояснень наданих представником позивача слідує, що незаконним звільненням позивачу була заподіяна моральна шкода, яка проявилась у душевних стражданнях та загостренні хвороб.

Разом з тим, судом, під час судового розгляду справи не встановлено протиправності дій відповідача щодо звільнення ОСОБА_4, а тому, позовні вимоги в частині стягнення на його користь моральної шкоди задоволенню не підлягають.

При ухваленні рішення в даній адміністративній справі суд також керувався наступним.

Частина друга статті 19 Конституції України зобов'язує органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до положень, закріплених статтею 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто, протягом розумного строку.

В судовому засіданні встановлено, що всі дії відповідачів, пов'язані з предметом даного позову, відповідають критеріям щодо правомірності в контексті статті 2 КАС України.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єктів владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та рішень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що відповідач в даному випадку діяв на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами і підзаконними нормативно-правовими актами України, тобто правомірно, а тому заявлений адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 5 ст. 94 КАС України, у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України. Зважаючи на відсутність в матеріалах справи документів на підтвердження відповідних судових витрат, судові витрати не підлягають компенсації відповідачу.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий: Дончик Віталій Володимирович

Судді: Крапівницька Наталя Леонідівна

Сало Павло Ігорович