Справа № 520/8761/16-а
Суддя: Чаплицький В. В.
Дата ухвалення: 2016-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/8761/16-а
Провадження № 2-а/520/506/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2016 року суддя Київського районного суду міста Одеси Чаплицький В.В. розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси про визнання протиправним та скасування рішення суб'єкта владних повноважень, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси від 12.07.2016 № 4013 та зобов'язати відповідача провести обчислення їй пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 04.07.2016 року, виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи.

У подальшому позивачем подано заяву про зміну позовних вимог, у якій вона просить визнати неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси щодо відмови у призначенні їй пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру»; визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси від 12.07.2016 № 4013; зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 04.07.2016 відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 01.01.2007 у розмірі 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначила, що 04.07.2016 вона звернулась до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугою років у відповідності до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси від 12.07.2016 № 4013 у призначенні пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру» відмовлено з посиланням на положення ч. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697, згідно яких прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 22 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців (з 01.10.2015 по 30.09.2016).

Оскільки стаж роботи позивача складає 22 роки 3 місяці, у тому числі стаж роботи на посаді прокурора - 19 років 10 місяців, відповідач вважає, що право на призначення пенсії за вислугу років у неї не виникло.

Крім того, відповідач посилається на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII.

Від відповідача надійшли до суду заперечення, в яких відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, зазначивши, що починаючи із 01.06.2015 року згідно з пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 року № 213-УШ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України в тому числі Закону України «Про прокуратуру». Тобто з 01.06.2015 року, пенсії, що визначені в порядку та на умовах, передбачених цим Законом, не призначаються, а раніше призначені - не перераховуються. Просили в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Суд, перевіривши викладені в позовній заяві та письмових запереченнях доводи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши їх в сукупності, приходить до такого висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до відповідача з заявою про призначення їй пенсії за вислугу років на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси від 12.07.2016 № 4013 у призначенні пенсії відмовлено.

Частиною першою ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 01.01.2007 встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Згідно ч. 5 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у ст. 56 цього Закону, в тому числі стажистами в органах прокуратури, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах тощо.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» документом, що посвідчує стаж роботи є трудова книжка.

Із наданої копії трудової книжки БТ-ІІ № 4760418, заведеної 17.09.1990 та долученої до матеріалів справи, вбачається, що 01.09.1991 позивача звільнено з попереднього міста роботи у зв'язку з вступом до вищого навчального закладу на стаціонар, а з 19.07.1996 її прийнято на роботу в органи прокуратури Одеської області, де вона працює по теперішній час.

Згідно довідки Одеського національного університету імені І.І. Мечнікова ОСОБА_1 навчалась на денному відділенні цього навчального закладу у період з 01.09.1991 по 30.06.1996. Зазначений факт також підтверджується копією диплому НОМЕР_1.

Відповідно до трудової книжки серії БТ-ІІ № 4760418 позивач займала наступні прокурорські посади: з 19 липня 1996 року прийнята на роботу стажистом прокуратури; з 25 червня 1997 року призначена на посаду помічника прокурора; з 01 березня 1999 року призначена на посаду старшого помічника прокурора; з 15 листопада 2006 року призначена на посаду прокурора відділу забезпечення участі у судах управління представництва захисту інтересів громадян та держави в судах прокуратури області; з 10 квітня 2007 року призначена на посаду старшого прокурора відділу забезпечення участі у судах управління представництва, захисту інтересів громадянства держави у судах прокуратури області; 21 жовтня 2008 року призначена прокурором відділу забезпечення участі у судах управління представництва, захисту інтересів громадянства держави у судах прокуратури області; з 07 квітня 2009 року призначена старшим прокурором відділу забезпечення участі у судах управління представництва, захисту інтересів громадянства держави у судах прокуратури області; з 09 вересня 2011 року призначена на посаду заступника начальника відділу забезпечення участі у судах управління представництва, захисту інтересів громадян та держави у суді прокуратури області; з 06 січня 2015 року призначена на посаду заступника начальника відділу представництва інтересів громадян і держави у судах управління представництва, захисту інтересів громадян та держави у судах прокуратури області.

Судом встановлено, що спеціальний стаж роботи ОСОБА_1 на момент звернення до Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси складав 22 роки 4 місяці 14 днів, у тому числі стаж роботи на посаді прокурора - 19 років 11 місяців 14 днів та 2 роки 5 місяців - половина строку навчання у Одеському національному університеті імені І.І. Мечнікова.

Отже, спеціальний стаж позивача становить понад 22 роки 4 місяці, що дає їй право на отримання пенсії за вислугу років.

Відповідно до ст. 83 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії призначаються з дня звернення за пенсією.

Судом встановлено, що позивач звернувся з заявою про призначення пенсії за вислугу років 04 липня 2016 року.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з питань захисту прав людини.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 22 Конституції України встановлено, що права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, а отже суд дійшов висновку, що дії відповідача є неправомірними, оскільки позбавляють позивача прав, передбачених положеннями ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 01.01.2007.

Крім того, вирішуючи питання про застосування цього Закону в часі, суд виходить із того, що згідно зі ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частинами 1-3 ст. 46 Конституції України передбачено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий, від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі.

Конституційний суд України вважає, що ці положення ст. 17 Конституції України поширюються і на службу в органах Служби безпеки України, прокуратури, податкової міліції тощо. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний Суд України зазначає, що багато таких «пільг», встановлених Законами України «Про міліцію» (565-12), «Про прокуратуру» (1789-12) тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян (п. 3 рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 № 1-15/2002).

Крім того, в абзаці 4 п. 6 цього ж рішення вказано, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (ст. 48 Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ч. 3 ст. 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається.

Частиною другою ст. 8 Конституції України визначено, що закони України приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п. 4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі № 1-29/2007).

Водночас пунктом 3.2. цього рішення Конституційного Суду України визначено, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

В п. 4 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 визначено, що в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честі і гідності. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів.

Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

У абз. 14 п. 5 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 також вказано, що Конституційним Судом України неодноразово розглядалась проблема, пов'язана з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформульовано правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 N8-pn/99, від 20.03.2002 N 5-рп/2002, від 17.03.2004 N 7-рп/2004, від 01.12.2004 N 20-рп/2004).

Зазначені висновки також узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в постановах від 10.12.2013 (справа № 21-348а13), від 17.12.2013 (справа № 21-445а13), від 06.10.2015 (провадження № 127/11720/14а).

Отже, правова позиція у рішеннях з питань не допущення обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації (абз. 5 п. 6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005).

Виходячи із викладеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Враховуючи викладене, суд вважає, що внесенням змін до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 Законом України від 08.07.2011 «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» звужено гарантоване Конституцією України право на пенсійне забезпечення при наявності 20 років вислуги; зменшено відсотки розміру пенсії від розміру заробітної плати та порядку її розрахунку. Порушують вимоги ст. 22 Конституції України і гарантоване право на нарахування позивачу і отримання пенсії за вислугу років й положення п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-УШ.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

У відповідності до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з адміністративним позовом ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп., які підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10-11, 70-72, 160-163, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одесипро визнання протиправним та скасування рішення суб'єкта владних повноважень, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси від 12.07.2016 № 4013.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 04.07.2016 відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 01.01.2007 у розмірі 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи.

Стягнути з державного бюджету України на користь ОСОБА_1, витрати по сплаті судового збору в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 20 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Чаплицький В. В.