Справа № 824/75/16-а
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2016-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/75/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Спіжавка Г.Г.

Суддя-доповідач: Курко О. П.

16 серпня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Білоуса О.В. Совгири Д. І. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 03 червня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в собі командира в/ч НОМЕР_1 , Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 03 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Статтею 197 КАС України, зокрема п.1 ч. 1, встановлено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі ч. 6 ст. 128 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними у матеріалах справи письмовими доказами, надавши їм оцінку, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 15.07.2011 року між командиром військової частини НОМЕР_2 генерал-майором ОСОБА_2 та позивачем укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (Контракт) (а.с.8-9).

Згідно з пунктами 3 та 4 Контракту, він є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін строком на три роки. Сторони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 8 ст. 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 14.07.2014 року №25, позивачу продовжено термін дії контракту про проходження військової служби з 14.07.2014 року до оголошення демобілізації (а.с. 12).

Наказом командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 29.01.2016 року №9-РС солдата ОСОБА_1 призначено на посаду водія господарчого відділення

30.01.2016 року з метою виконання розпорядження командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 21.01.2016 року №116/938 командуванням військової частини НОМЕР_1 винесено вимогу командирам військових частин, військовим комісарам обласних військових комісаріатів до 01.02.2016 року забезпечити переміщення для подальшого проходження військової служби військовослужбовців військової служби за контрактом (в тому числі солдата ОСОБА_1 , водія автомобільного відділення військової частини НОМЕР_1 ), які призначенні наказом командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 29.01.2016 року №9-РС до військової частини НОМЕР_3 (с. Ульянівка Миколаївської області) (а.с. 25-27).

Вимоги наказу командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 29.01.2016 року №9-РС та розпорядження начальника штаба - першого заступника командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 30.01.2016 року №501/5/2/218 про вибуття в с. Ульянівка доведено до позивача, проте, останній відмовився виконувати вказаний наказ, про що письмово засвідчив особовий склад військової частини та надав з приводу цього письмові пояснення (а.с. 28-34).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.02.2016 року №8 позивача, призначеного наказом командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 29.01.2016 року №9-РС на посаду водія господарчого відділення взводу матеріального забезпечення танкового батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_3 , наказано вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби - с. Ульянівка Миколаївської області (а.с. 97).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.02.2016 року №10 наказано вважати солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 водія автомобільного відділення військової частини НОМЕР_1 таким, що прибув і приступив до виконання службових обов`язків з військової частини НОМЕР_4 з 11.02.2016 року (а.с. 98).

03.02.2016 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту. У поданому рапорті позивач зазначив, що 18.08.2015 року він підлягав звільненню з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту - подальше його перебування на військовій службі суперечить вимогам закону. Враховуючи відсутність підписаного сторонами Додатку до контракту, керуючись п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" позивач просив звільнити його 03.02.2016 року з військової служби у зв`язку із закінченням строку Контракту, про що просив видати відповідний наказ по стройовій службі (а.с. 13).

Командуванням військової частини НОМЕР_1 розглянуто рапорт щодо звільнення позивача з військової служби у зв`язку із закінчення строку контракту та повідомлено його про наступне. Згідно з п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації. На підставі вказаного, Контракт позивача з Міністерством оборони України було продовжено наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 14.07.2014 року №25 на період до оголошення демобілізації. Рішення про демобілізацію для категорії військовослужбовців до якої відноситься позивач відсутнє, а тому контракт позивача з Міністерством оборони України продовжено (а.с. 14-15).

11.02.2016 року позивач звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 із рапортом, в якому доповів, що в даний період часу за сімейними обставинами не може виконувати наказ командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 29.01.2016 року №9-РС, про переведення на постійне місце служби за межі Чернівецького гарнізону без надання йому та членам його сім`ї житла та соціального забезпечення, а також хронічною хворобою його семимісячної дитини (а.с. 100).

Захворювання дитини позивач підтверджує випискою з історії хвороби та консультативним висновком (а.с.104-106). Відповідно до Довідки голови правління ОСББ "Сонячний затишок" №2/2 від 10.02.2016 року він проживає та зареєстрований з 11.01.2011 року за адресою: АДРЕСА_1 . За даною адресою проживають, але не зареєстровані дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 (а.с. 16).

17.02.2016 року командуванням військової частини НОМЕР_1 надіслано на адресу командира військової частини НОМЕР_3 особову справу солдата ОСОБА_1 для обліку та ведення (а.с. 37).

Судом першої інстанції також досліджено лист Головного управління оборонного та мобілізаційного планування генерального штабу Збройних Сил України від 01.10.2015 року №322/2/8417, яким роз`яснено, що відповідно до статті 1 Закону України "Про оборону України" з моменту оголошення Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 року №302/2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України "Про демобілізацію" після стабілізації обстановки на сході України. Враховуючи зазначене, на даний час в Україні діє особливий період (а.с. 77а).

Листом від 17.03.2016 "Щодо дії особливого періоду" начальником Відділу правового забезпечення генерального штабу Збройних Сил України - начальником юридичної служби Збройних Сил України роз`яснено, що з огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період (а.с. 80-81).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у ході судового розгляду справи встановлено відсутність у діях відповідача порушень чинного законодавства при відмові у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби у зв`язку з закінченням строку контракту від 03.02.2016 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року N2232-XII (Закон N2232-XII)

В силу п. б) ч. 1 ст. 26 Закону N2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється, які проходять військову службу за контрактом здійснюється на підставах, передбачених частиною шостою, з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

Згідно з пунктом а) ч. 6 ст. 26 Закону N2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

Разом з тим, згідно п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону N2232-XII у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Визначення поняття "особливий період" закріпляються в Законах України "Про оборону України" від 06.12.1991 року N1932-XII (Закон N1932-XII) та "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" N3543-XII (Закон N3543-XII).

Так, згідно з абз.11 ст. 1 Закону N1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до положень абз. 5 ст. 1 Закону N3543-XII особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 року N303/2014 у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі та відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106, статті 112 Конституції України постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію. Указ Президента України N303/2014 затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 року N1126-VII та набрав чинності з дня його опублікування - 18.03.2014 року.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз. 4 ст. 1 Закону N3543-XII).

Положеннями абз. 6 статті 1 Закону N3543-XII закріплено визначення поняття "демобілізація" як комплексу заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Із аналізу вищевказаних визначень, колегія суддів дійшла висновку про те, що особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію, та триває до оголошення рішення про демобілізацію.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду, а тому його закінчення необхідно пов`язувати із виданням Президентом України відповідного указу про демобілізацію.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий адміністративний суд України у постанові від 16.02.2015 року №800/582/14.

На момент розгляду даної судової справи, Президентом України питання про демобілізацію осіб, призваних на військову службу за контрактом не вирішувалось, у зв`язку із вказаним, суд вважає, що відповідач правомірно не задовольнив рапорт позивача від 11.02.2016 року про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

З огляду на наведене, суд відхиляє доводи апелянта про те, що відповідно до п. 4 Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 14.01.2015 р. оголошено демобілізацію осіб, призваних на військову службу за контрактом.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач підлягав звільненню з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту суд також вважає необґрунтованими, оскільки особливістю проходження військової служби в період мобілізації є те, що усі військовослужбовці, які перебувають на цей час на військовій службі у Збройних Силах України, звільненню в запас не підлягають, за винятком військовослужбовців-жінок, які мають дітей віком до 16 років (підпункт 2 пункту 252 Положення № 1153).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на момент розгляду даної справи, питання про демобілізацію осіб, призваних на військову службу за контрактом Президентом України не вирішувалось.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 , ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 03 червня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий Курко О. П.

Судді Білоус О.В. Совгира Д. І.