Справа № 806/2255/15
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2016-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2016 року К/800/44306/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Ємельянової В.І.,

Рецебуринського Ю.Й., Стародуба О.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 7 липня 2015 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2015 року по справі № 806/2255/15

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів. Просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача та стягнути на його користь заборгованість по індексації грошового забезпечення за період з січня 2010 року по лютий 2013 року в сумі 10296,72 грн.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 7 липня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2015 року, позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та стягнуто на користь ОСОБА_1 заборгованість індексації грошового забезпечення за період з січня 2010 року по лютий 2013 року в сумі 10296,72 грн.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, відповідач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 7 червня 2013 року.

Пунктом 2 зазначеного контракту встановлено, що Міністерство оборони України зобов`язується відповідно до законодавства забезпечити умови для проходження військової служби позивачем, додержання його особистих прав і свобод та прав членів його сім`ї, включаючи надання пільг, гарантій і компенсацій, установлених законами та іншими нормативно-правовими актами України; виплату грошового забезпечення з урахуванням надбавок за вислугу років, звання та використання іноземної мови, відповідну кваліфікацію, спортивні та почесні звання та інших надбавок, доплат, винагород і премій.

9 січня 2013 року позивач звернувся до керівництва Військової частини НОМЕР_1 з рапортом щодо встановлення базового місяця для проведення індексації грошового забезпечення.

Військова частина НОМЕР_1 листом від 25 лютого 2013 року №223 позивача повідомила, що фінансово-економічною службою військової частини НОМЕР_1 здійснена перевірка правильності встановлення базового місяця для проведення індексації грошового забезпечення. Зазначено, що йому помилково був встановлений базовий місяць - січень 2008 року, фактично базовий місяць залишається незмінним - квітень 2007 року, останній базовий місяць - грудень 2012 року. Зазначено, що індексація у сумі 10296,72 грн. (за січень 2010 року - лютий 2013 року) буде виплачена після надходження коштів з фінансово-економічного управління Командування ПС ЗС України.

Вважаючи, що така бездіяльність суб`єкта владних повноважень порушує його права, ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій, виходили з того, що правовідносини, з приводу яких винник спір, регулюються Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-ХІІ), який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частинами 2-4 вказаної статті Закону №2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Індексація грошових доходів населення здійснюється відповідно до Закону України від 3 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закон №1282-ХІІ) та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі - Порядок №1078).

Абзацом 4 частини 1 статті 2 Закону №1282-ХІІ передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: оплата праці (грошове забезпечення).

Статтею 4 вказаного Закону передбачені підстави для проведення індексації.

Відповідно до абзацу п`ятого пункту 2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру: грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Враховуючи те, що Військовою частиною НОМЕР_1 індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 була проведена, проте не була виплачена, суд касаційної інстанції погоджується із висновками судів попередніх інстанцій щодо протиправності допущеної відповідачем бездіяльності та зобов`язання виплатити позивачу нараховані кошти в сумі 10296,72 грн. за період з січня 2010 року по лютий 2013 року.

Відповідач в касаційній скарзі також посилається на пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

Суд касаційної інстанції вважає такі доводи безпідставними, враховуючи наступне.

Як вже зазначалося, оплата праці військовослужбовців регулюється нормами статті 9 Закону №2011-ХІІ, якою встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Отже, в аспекті статті 9 Закону №2011-ХІІ поняття «грошове забезпечення» та «оплата праці» є тотожними.

У частині 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, а статтею 2 цього Закону визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати.

Тобто, під належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору або контракту і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснено нарахування таких виплат.

Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Відповідно до частини 7 статті 43, частини 1 статті 55 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю працівник може захистити в суді. Конституційний Суд України в Рішенні від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004 зазначив, що забезпечення прав і свобод потребує законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод.

Отже, в даному випадку, питання строку звернення до суду із позовом про стягнення невиплаченої працівника заробітної плати або її частини (будь-якої складової) регулюється саме частиною 2 статті 233 Кодексу законів про працю України, а не статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, як це зазначено в касаційній скарзі.

Частиною 2 статті 233 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У разі порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

За таких обставин, суд касаційної інстанції погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 відхилити.

Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 7 липня 2015 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суд від 26 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом п`яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ємельянова В.І.

Судді Рецебуринський Ю.Й.

Стародуб О.П.