Справа № 451/228/16-а
Суддя: Семенишин О. З.
Дата ухвалення: 2016-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №451/228/16-а
Провадження № 2-а/451/12/16
ПОСТАНОВА

іменем України

15 серпня 2016 року

Радехівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Семенишин О.З.

секретаря судового засідання Табен Л.В.

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Радехів адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Любшанської сільської ради про скасування рішення суб'єкта владних повноважень,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Радехівського районного суду Львівської області із адміністративним позовом до Любшанської сільської ради Жидачівського району Львівської області про скасування рішення суб'єкта владних повноважень.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідачем 22 січня 2016 року було прийнято рішення №30, яким було не погоджено позивачу надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 196,00 га із земель сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів с.Мазурівка, с.Любша, с.Антонівка для створення фермерського господарства на території Любшанської сільської ради Жидачівського району Львівської області. Просить визнати його незаконним і скасувати рішення Любшанської сільської ради Жидачівського району Львівської області від 22.01.2016 року №30 про не погодження надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 196,00 га із земель сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів с.Мазурівка, с.Любша, с.Антонівка для створення фермерського господарства на території Любшанської сільської ради ОСОБА_2.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю з підстав, що у ньому викладені, та просив задовольнити.

Позивач в судове засідання не з'явився, причин свого неприбуття до суду не повідомив, проте, був належним чином повідомленим про час та місце розгляду даної справи.

Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив з невідомих суду причин, проте, був повідомленим належним чином про час та місце розгляду даної справи. Крім того, в матеріалах справи наявна заява відповідача про розгляд справи за без участі відповідача. Крім того, відповідач подав суду заперечення проти адміністративного позову. Згідно змісту даних заперечень відповідач просить суд у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити в повному обсязі в зв'язку з безпідставністю. Відповідач вважає безпідставним позов позивача по тій причині, що на час подання заяви про погодження надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 196,00 га із земель сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів с.Мазурівка, с.Любша, с.Антонівка позивач був засновником (учасником) юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Провімакс Україна». У зв'язку з цим відповідач вважає, що ОСОБА_2 мав право на отримання земельної ділянки (ділянок) як юридична особа, а не як громадянин, тобто, після проведення земельних торгів (а. с. 29).

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах даної справи письмові докази, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем адміністративний позов підлягає до задоволення з огляду на таке.

Суд встановив, що не заперечується сторонами, що 16 січня 2016 року позивач подав відповідачу заяву в письмовій формі. В даній заяві позивач просив відповідача погодити надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду для створення фермерського господарства із земель сільськогосподарського призначення, які розташовані за межами населених пунктів Любшанської сільської ради, а саме: в урочищі «Аеродром» площею 60,0 га; в урочищі «Біля Ферми» площею 15,0 га; в урочищі «90-га площа» площею 50,0 га; в урочищі «Під дробілкою» площею 43,0 га; в урочищі «Під кар'єром» площею 28,0 га (а. с. 30).

За наслідками розгляду даної заяви відповідачем 22 січня 2016 року було прийнято рішення № 30 «Про не погодження надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для створення фермерського господарства ОСОБА_2». Даним рішенням відповідач як орган місцевого самоврядування вирішив не погодити надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 196,00 га із земель сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів с.Мазурівка, с.Любша, с.Антонівка для створення фермерського господарства на території Любшанської сільської ради ОСОБА_2 (а. с. 13).

З протоколу № 2 від 22 січня 2016 року 2 сесії 7 скликання Любшанської сільської ради Жидачівського району Львівської області вбачається, що голова земельної комісії ОСОБА_3 продовжив свій виступ на сесії та зачитав заяву ОСОБА_2 про погодження надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для створення фермерського господарства. Голосування депутатів сільської ради з приводу задоволення заяви ОСОБА_2 розподілилися наступним чином: «за» - 0, «проти» - 11, «утрималось» - 1 (а. с. 32-35).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року № 973-IV (в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону.

В силу вимог ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про фермерське господарство» право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство.

Згідно пп. «а» ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

У відповідності до ст. 123 ЗК України (в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання). Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою. Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу. Земельні ділянки державної та комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна, що перебувають у державній чи комунальній власності, передаються особам, зазначеним у пункті «а» частини другої статті 92 цього Кодексу, лише на праві постійного користування. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об'єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Умови і строки розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Типовий договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджується Кабінетом Міністрів України. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

В силу вимог абзацу 1 ч. 1, ч. 4 ст. 7 ЗУ «Про фермерське господарство», для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом. Рішення суду про задоволення позову є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості), видачі документа, що посвідчує право власності або укладання договору оренди. Відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться після збирання врожаю на цій ділянці попереднім землекористувачем.

Щодо підстав заперечення відповідача проти адміністративного позову суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ст. 3 Закону України «Про господарські товариства» від 19 вересня 1991 року № 1576-XII засновниками та учасниками товариства можуть бути підприємства, установи, організації, а також громадяни, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Підприємства, установи та організації, які стали учасниками товариства, не ліквідуються як юридичні особи. Іноземні громадяни, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, а також міжнародні організації можуть бути засновниками та учасниками господарських товариств нарівні з громадянами та юридичними особами України, крім випадків, встановлених законодавчими актами України. Господарське товариство, крім повного і командитного товариств, може бути створене однією особою, яка стає його єдиним учасником.

З даною нормою кореспондується норма ст. 114 Цивільного кодексу України, відповідно до якої учасником господарського товариства може бути фізична або юридична особа. Обмеження щодо участі у господарських товариствах може бути встановлено законом. Господарське товариство, крім повного і командитного товариств, може бути створене однією особою, яка стає його єдиним учасником.

В силу вимог ст. 141 ЦК України максимальна кількість учасників товариства з обмеженою відповідальністю встановлюється законом. При перевищенні цієї кількості товариство з обмеженою відповідальністю підлягає перетворенню на акціонерне товариство протягом одного року, а зі спливом цього строку - ліквідації у судовому порядку, якщо кількість його учасників не зменшиться до встановленої межі. Товариство з обмеженою відповідальністю не може мати єдиним учасником інше господарське товариство, учасником якого є одна особа. Особа може бути учасником лише одного товариства з обмеженою відповідальністю, яке має одного учасника.

У відповідності до ч. ч. 1, 4 ст. 58 ЗУ «Про господарські товариства» вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників. Учасники мають кількість голосів, пропорційну розміру їх часток у статутному капіталі.

Положення про те, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників міститься також і в ч. 1 ст. 145 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Володіння корпоративними правами не вважається підприємництвом. Законом можуть бути встановлені обмеження певним особам щодо володіння корпоративними правами та/або їх здійснення.

Всупереч вимогам ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем не надано суду будь-яких доказів перебування позивача в правовому статусі учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Провімакс Україна».

Водночас, на думку суду, учасник господарського товариства є лише членом органу управління юридичної особи, який володіє корпоративними правами (часткою в статутному капіталі). На переконання суду, відповідач помилково ототожнює учасника господарського товариства із самим господарським товариством як юридичною особою. Таким чином можливість набуття юридичною особою у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю земельної ділянки після проведення земельних торгів не позбавляє права учасника такого товариства на набуття земельної ділянки для створення фермерського господарства саме в якості фізичної особи. Оскільки дані обставини не передбачені жодним нормативно-правовим актом України в якості підстави для відмови фізичній особі у непогодженні розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для створення фермерського господарства.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідач, заперечуючи проти адміністративного позову у даній справі, не виконав належним чином свого обов'язку щодо доказування правомірності свого рішення, яке є предметом спору.

Відповідно до абзаців 2, 3, 4 п.1 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України, від 06 березня 2008 року № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» передбачено, що відповідно до частини першої статті 2 КАС України основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень. У зв'язку з цим судам необхідно враховувати, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень належить перевіряти, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, із якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. З огляду на зазначену норму під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам.

На думку суду оскаржуване рішення відповідача усім вищезазначеним вимогам не відповідає, а відтак, є незаконним та таким, що підлягає скасуванню в судовому порядку.

Крім того, ані зі змісту рішення відповідача, ані з відповідного протоколу засідання сесії Любшанської сільської ради Жидачівського району Львівської області не вбачається жодної причини відмови позивачу у задоволенні його заяви. Дана обставина суперечить вимогам ч. 3 ст. 123 ЗК України. Оскільки, на думку суду, формулювання законодавця саме як «надає», а не «може надати» означає не інакше як те, що надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є саме обов'язком органу державної влади чи місцевого самоврядування, але аж ніяк не його правом.

В силу вимог ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

На думку суду, права позивача є порушеними з боку відповідача та підлягають відновленню шляхом визнання незаконним та скасування спірного рішення відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у постанові суду або ухвалою.

З огляду на задоволення судом адміністративного позову, то документально підтверджені судові витрати підлягають розподілу шляхом стягнення їх з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 11, 17, 18, 69, 70, 71, 104, 159, 161-163, 167, 171-2 КАС України, -

п о с т а н о в и в :

позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення Любшанської сільської ради Жидачівського району Львівської області від 22.01.2016 року № 30 про не погодження надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 196,00 га із земель сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів с. Мазурівка, с. Любша, с. Антонівка для створення фермерського господарства на території Любшанської сільської ради ОСОБА_2.

Стягнути із Любшанської сільської ради Жидачівського району Львівської області на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований АДРЕСА_1, судові витрати в розмірі 551 (п»ятсот п»ятдесять одна) гривня 20 (двадцять) копійок.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Радехівський районний суд Львівської області протягом десяти днів з моменту її проголошення.

ГоловуючийСеменишин О. З.