Справа № 2а-820/1662/16
Суддя: С.С. Бойко
Дата ухвалення: 2016-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2016 рокум. ПолтаваСправа №2а-820/1662/16

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бойка С.С., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Харківського окружного адміністративного суду, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Державна судова адміністрація України про зобов'язання вчинити певні дії, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1О.) звернулась до суду з позовом до Харківського окружного адміністративного суду (надалі - відповідач, ХОАС), третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Державна судова адміністрація України (надалі також ДСА України) та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 02.06.2016 просила суд:

- зобов'язати ХОАС здійснити ОСОБА_1 перерахунок заробітної плати в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, що нараховуються залежно від розміру посадового окладу: за період з 26.10.2014 по 28.03.2015 включно відповідно до абзацу другого частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про прокуратуру"); за період з 29.03.2015 по 08.09.2015 включно відповідно до абзацу другого частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд"); за період з 09.09.2015 по 31.12.2015, виходячи з посадового окладу 0,3 від місячного посадового окладу судді місцевого суду без 50-відсоткового зменшення з урахуванням фактично виплаченої заробітної плати;

- стягнути з ХОАС на користь ОСОБА_1 суму невиплаченої заробітної плати з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, що нараховуються залежно від розміру посадового окладу: за період з 26.10.2014 по 28.03.2015 включно відповідно до абзацу другого частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про прокуратуру"); за період з 29.03.2015 по 08.09.2015 включно відповідно до абзацу другого частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд"); за період з 09.09.2015 по 31.12.2015, виходячи з посадового окладу 0,3 від місячного посадового окладу судді місцевого суду без 50-відсоткового зменшення з урахуванням фактично виплаченої заробітної плати;

- стягнути з ХОАС на користь ОСОБА_1 суму індексації грошових доходів за період з 26.10.2014 по 31.12.2015 включно;

- стягнути з ХОАС на користь ОСОБА_1 компенсацію відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 №2050-ІІІ".

Позов обґрунтувала тим, що підпунктом 59 пункту 5 Прикінцевих положень Закону України від 14.10.2014 №1697-VII "Про прокуратуру" (офіційно опублікований 25.10.2014) частину першу статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" доповнено абзацом другим, згідно з яким розмір її посадового окладу, як секретаря судового засідання апарату місцевого суду (шоста категорія посад державних службовців), встановлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду.

Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 №192-VIII (офіційно опублікований 26.02.2015 та набув чинності 29.03.2015) викладено у новій редакції ОСОБА_2 України "Про судоустрій і статус суддів", стаття 147 якого містить аналогічну норму щодо визначення розміру посадового окладу працівників апарату суду.

Підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про прокуратуру" на Кабінет Міністрів України був покладений обов'язок у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів". Так само, підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Проте Уряд ці вимоги не виконав, заробітна плата відповідно до норм зазначених законів позивачу упродовж спірного періоду не виплачувалась.

Окрім того, у вересні 2015 року постановою Кабінету Міністрів України №644 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України №268 щодо розміру посадових окладів працівників суду, які встановлено з 50-відсотковим зменшенням, тобто в розмірі меншому, ніж передбачено законом.

На переконання позивача, норма Закону України "Про судоустрій і статус суддів", якою визначено розмір його посадового окладу, не ставить працівників апаратів судів у залежність від визначення механізму її реалізації підзаконними актами Кабінету Міністрів України та законами про Держбюджет України.

Зазначає, що Європейський суд з прав людини (рішення у справах "Кечко проти України" і "Будченко проти України") неодноразово наголошував на тому, що держава не вправі посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань, та що відсутність механізму реалізації законодавчого положення становить втручання у право заявника, передбачене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Представники відповідача та третьої особи з позовом не погодились, надали письмові заперечення, в обґрунтування яких посилались на відсутність законодавчого механізму реалізації норм статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про прокуратуру" та статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", так як не внесені відповідні зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів". А відтак, відповідач стверджував про відсутність юридично обґрунтованих підстав нараховувати та виплачувати посадові оклади, у розмірах інших, ніж це передбачено Додатком 47 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", оскільки нарахування та виплата заробітної плати позивачу здійснюється лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет.

Позивач та представники відповідача і третьої особи надали до суду клопотання про розгляд справи без їх участі.

Згідно з частиною четвертою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

А відповідно до частини першої статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Зважаючи на неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, та з огляду на надані ними клопотання про розгляд справи без їх участі, судовий розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження, без фіксації за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.

Суд встановив, що позивач з 12.09.2011 по теперішній час працює на посаді секретаря судового засідання відділу організації судового процесу та інформаційних технологій ХОАС /а.с. 13-15/, що відповідає шостій категорії посад державних службовців.

Згідно із штатним розписом суду на 2014 рік і 2015 рік посадовий оклад секретаря судового засідання складав 1218 грн, виходячи з якого позивачу у спірний період нараховувалась заробітна плата, до складу якої також входили: доплата за ранг, надбавки за вислугу років та за високі досягнення у праці, премії (у разі встановлення) /а.с. 112-153, 175-179/.

Спір між сторонами стосується саме правомірності нарахування позивачу посадового окладу та інших складових заробітної плати, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного штатним розписом суду, без врахування положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції законів України "Про прокуратуру" та "Про забезпечення права на справедливий суд".

Так, за приписами статті 33 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ (чинного на момент виникнення та реалізації спірних відносин) оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Посадові оклади державних службовців установлюються залежно від складності та рівня відповідальності виконуваних службових обов'язків.

Доплата за ранг провадиться відповідно до рангу, присвоєного державному службовцю.

Надбавка за вислугу років виплачується державним службовцям щомісячно у відсотках до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг і залежно від стажу державної служби у таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків.

Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Верховною Радою України 14.10.2014 прийнято ОСОБА_2 України №1697-VII "Про прокуратуру".

Згідно з підпунктом 59 пункту 5 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" вказаного Закону частину першу статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" доповнено абзацом другим такого змісту: "При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців".

Пунктом 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII визначено, що цей ОСОБА_2 набирає чинності через шість місяців з дня його опублікування, крім пункту 5 розділу XII (крім підпунктів 3, 5, 8, 9, 12, 20, 42, 49, 63, 67), розділу XIII цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII опубліковано у газеті "Голос України" 25.10.2014 (№206).

Таким чином, зміни, внесені підпунктом 59 пункту 5 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про прокуратуру" до частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", набули чинності з 26.10.2014.

Отже, з 26.10.2014 частину першу статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" було викладено у такій редакції:

"Розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.

При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.".

Крім того, 12.02.2015 Верховною Радою України прийнято ОСОБА_2 України "Про забезпечення права на справедливий суд" №192-VIII, яким у новій редакції викладено ОСОБА_2 України "Про судоустрій і статус суддів". Зокрема, абзацом другим частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у цій редакції передбачено, що «розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців». Наведене положення не передбачає повноважень Кабінету Міністрів України щодо регулювання розміру посадових окладів працівників апарату судів.

Відповідно до пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" ОСОБА_2 України "Про судоустрій і статус суддів" у новій редакції набирає чинності через тридцять днів з дня його опублікування. ОСОБА_2 України "Про забезпечення права на справедливий суд" був опублікований 26.02.2015, то ОСОБА_2 України "Про судоустрій і статус суддів" у новій редакції набув чинності 29.03.2015.

Відповідно до підпункту 6 "б" пункту 1 Розпорядження Кабінету Міністрів України від 24.02.2003 №88-р "Про віднесення посад працівників апарату судів загальної юрисдикції до відповідних категорій посад державних службовців" посаду секретаря судового засідання апарату місцевого суду віднесено до шостої категорії посад державних службовців.

За таких обставин, посадовий оклад секретаря судового засідання місцевого суду з 26.10.2014 мав нараховуватись виходячи з розміру посадового окладу, встановленого абзацом другим частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", а з 29.03.2015 - абзацом другим частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що становитиме 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду.

Однак, сторонами не заперечується, що позивачу заробітна плата за вказаний період нарахована та виплачена з розрахунку посадового окладу в розмірі 1218 грн, що не відповідає наведеним вище приписам частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про прокуратуру" та абзацу другого частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд".

Надаючи правову оцінку даному спору суд враховує, що стосовно аналогічних за змістом спірних відносин Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 12.07.2016 у справі №820/4648/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986558) та від 13.07.2016 у справах №820/4653/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986554), №818/3372/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986562) сформовано правовий висновок, відповідно до якого оскільки з 26.10.2014 по 09.09.2015 Кабінетом Міністрів України зміни до постанови №268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а законами України від 16.01.2014 №719-VІІ "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та №80-VІІІ видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону №2453-VІ, частини першої статті 147 Закону №2453-VІ (у редакції з 28.03.2015) не передбачено, відповідач як головний розпорядник бюджетних коштів не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Частиною першою статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Водночас абзац другий частини першої наведеної статті встановлює, що суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

У контексті наведеного суд звертає увагу на приписи частини першої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, за змістом якої суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 за заявою №31443/96 у справі "Броньовський проти Польщі" зазначив, що принцип верховенства права зобов'язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя.

Крім того, згідно з частиною шостою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відтак, при вирішенні спірних відносин суд в першу чергу має врахувати положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною, та правові висновки Європейського Суду з прав людини, викладені у численних рішеннях щодо застосування статті 1 Першого протоколу Конвенції, а вже потім положення чинного законодавства та правові висновки Верховного Суду України.

За таких обставин, суд вважає за можливе та необхідне відступити від правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 12.07.2016 у справі №820/4648/15 та від 13.07.2016 у справах №820/4653/15, №818/3372/15 щодо аналогічних відносин.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд враховує такі обставини.

Спір у даній справі стосується права позивача на отримання заробітної плати у розмірі, визначеному: абзацом другим частини першої статті 144 Закону про судоустрій і статус суддів у редакції Закону про прокуратуру (у період з 26.10.2014 по 28.03.2015) та абзацом другим частини першої статті 147 Закону про судоустрій і статус суддів у редакції Закону про забезпечення права на справедливий суд (у період з 29.03.2015 по 08.09.2015 та з 09.09.2015 по 31.12.2015).

При цьому позивач наполягає, а відповідач не заперечує, що єдиною підставою для непроведення нарахування та виплати позивачу заробітної плати з розрахунку посадового окладу, визначеного Законом України "Про судоустрій і статус суддів", є відсутність відповідних бюджетних асигнувань.

Так, внісши зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", законодавець не передбачив відповідного збільшення бюджетних призначень, а лише вказав на необхідність Кабінету Міністрів України внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Водночас Європейський Суд з прав людини у рішенні від 24.04.2015 за заявою №38667/06 у справі "Будченко проти України" наголосив, що відсутність механізму реалізації законодавчого положення становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції (пункт 39).

А у рішенні від 10.03.2011 у справі "Сук проти України" (заява №10972/05) Європейський Суд з прав людини вказав, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним /пункт 23/.

Аналогічне твердження наведено у пункті 23 рішення Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Кечко проти України" (заява №63134/00).

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Кечко проти України" зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

До того ж, Верховний Суд України у своїх рішенням неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, доплат, надбавок до них (для прикладу постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі №21-399во10, від 07.12.2012 у справі №21-977во10, від 03.12.2010 у справі №21-44а10).

Так само, Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007).

Зокрема, у рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави /підпункт 3.2/.

Таким чином, змінивши законодавчо визначений розмір посадового окладу працівника апарату суду шляхом внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", законодавець гарантував забезпечення нарахування та проведення відповідних виплат у визначеному розмірі протягом дії вказаної норми.

А тому, відсутність відповідного фінансування не є підставою для не проведення нарахування та виплати позивачу посадового окладу у розмірі, визначеному Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Мотивуючи свою позицію у даній категорії спорів бездіяльністю Кабінету Міністрів України щодо невнесення змін до постанови від 09.03.2006 №268 Верховний Суд України не врахував, що таку бездіяльність визнано протиправною постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.07.2015 у справі №826/4982/15.

ОСОБА_2 ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2015 зазначену постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.07.2015 у справі №826/4982/15 залишено без змін, відповідне судове рішення набрало законної сили, а тому є обов'язковим до виконання в силу приписів статті 124 Конституції України.

До того ж, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Окремо суд враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 №644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" щодо розміру посадових окладів працівників місцевих судів.

Зокрема, Кабінетом Міністрів України внесено зміни до додатку №47 до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268, за якими визначено розмір посадового окладу секретаря судового засідання у розмірі 0,3 місячного посадового окладу судді місцевого суду.

Водночас у примітці до згаданого додатку зазначено, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду.

Однак, суд зауважує, що підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про прокуратуру", так само, як і підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", Кабінету Міністрів України не надано права на визначення чи корегування розміру посадового окладу працівників апаратів судів, а лише вказано на необхідність приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність із зазначеними законами.

В силу положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

А відтак, зменшивши розмір посадового окладу працівників апаратів місцевих судів Кабінет Міністрів України вийшов за межі своїх повноважень, адже розмір посадового окладу працівника апарату суду визначено безпосередньо у Законі.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції"). "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі "ОСОБА_3 Ганс-Адам ІІ проти Німеччини"). "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копецький проти Словаччини").

Таким чином, невиплата позивачу заробітної плати у розмірі, гарантованому Законом, у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та за практикою Європейського Суду з прав людини становить втручання у право позивача на мирне володіння майном.

Виходячи з правової позиції, наведеної в постанові Верховного Суду України від 22.05.2013 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 31701325), та висловленої Європейським судом з прав людини в рішенні від 08.11.2005 у справі "Кечко проти України", право позивача на визначену Законом заробітну плату підлягає реалізації і захисту незважаючи на те, що законами про Державний бюджет України видатків на ці потреби не було передбачено.

Положення Бюджетного кодексу України та законів України "Про державну службу" і "Про оплату праці" не мають вищої юридичної сили при визначенні розміру оплати праці працівників апарату місцевих судів, оскільки означене питання урегульовано Законом України "Про судоустрій і статус суддів", що є спеціальним нормативно-правовим актом з питань оплати праці працівників апарату місцевих судів.

Конституційний Суд України, ухвалюючи Рішення від 09.07.2007 №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян), звернув увагу Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України на необхідність додержання положень статей 1, 3, 6, 8, 19, 22, 95, 96 Конституції України, статей 4, 27, частини другої статті 38 Бюджетного кодексу України при підготовці, прийнятті та введенні в дію закону про Держбюджет. Зокрема, Конституційний Суд України зазначив, що "зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає статтям 1, 3, частині другій статті 6, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України" (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини).

У Рішенні від 22.05.2008 № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) Конституційний Суд України вказав, що Конституція України не надає закону про Держбюджет вищої юридичної сили стосовно інших законів. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об'єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.

Статтею 75 Конституції України визначено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

За приписами статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України, окрім іншого, належить прийняття законів.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що у разі відсутності у держави в особі її уповноважених органів механізму реалізації певного положення закону таке положення може бути скасоване, змінене або відтерміноване щодо часу набрання ним чинності, однак, лише шляхом прийняття відповідного закону Верховною Радою України.

ОСОБА_2 у спірних відносинах положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" залишались чинними з моменту введення їх в дію, жодні підстави для відтермінування їх реалізації не можуть бути визнані судом прийнятними.

Окрім вищевикладеного, судом встановлено, що у ході судового розгляду адміністративної справи №820/4653/15 ухвалою Верховного Суду України від 07.04.2016 доручено членам Науково-консультативної ради при Верховному Суді України за адміністративно-правовою спеціалізацією підготувати науковий висновок щодо норм матеріального права, які, на думку заявника, неоднаково застосовано судом касаційної інстанції у подібних правовідносинах у зазначеній справі (номер судового рішення в ЄДРСР 57134726).

На виконання даної ухвали суду Науково-консультативною радою надано науковий висновок, у якому за результатами дослідження спірних питань вказано на правомірність та обґрунтованість постанови Вищого адміністративного суду України від 25.02.2016 у справі №820/4653/15.

Однак, Верховний Суд України зазначений висновок Науково-консультативної ради у ході розгляду адміністративної справи №820/4653/15 до уваги не прийняв та жодним чином не надав йому правову оцінку.

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд дійшов висновку, що заробітна плата позивача у період з 26.10.2014 по 28.03.2015 мала розраховуватись виходячи з посадового окладу, визначеного абзацом другим частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про прокуратуру", а з 29.03.2015 по 31.12.2015 - виходячи з посадового окладу, визначеного абзацом другим частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд".

Відповідно до частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

А згідно з частиною другою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

За відсутності вихідних даних щодо належної до виплати позивачу суми заробітної плати, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав та законних інтересів ОСОБА_1 буде зобов'язання ХОАС здійснити позивачу перерахунок та виплату заробітної плати за період з 26.10.2014 по 28.03.2015 включно відповідно до абзацу другого частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про прокуратуру") та за період з 29.03.2015 по 31.12.2015 відповідно до абзацу другого частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", без врахування з 09.09.2015 50-відсоткового зменшення розміру посадового окладу, введеного постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року №644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України") в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, що нараховуються залежно від розміру посадового окладу, та з урахуванням фактично проведених виплат.

Нарахування заробітної плати позивачу знаходиться поза компетенцією суду, а тому позов в означеній вище частині належить задовольнити частково.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з ХОАС на користь ОСОБА_1 суми індексації грошових доходів за період з 26.10.2014 по 31.12.2015 включно, суд дійшов такого висновку.

За змістом статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 №1282-ХІІ (у редакції, чинній на момент виникнення та реалізації спірних відносин) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Як визначено статтею 2 названого Закону індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

У відповідності до пункту 11 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин), підвищення грошових доходів громадян у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

У разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації (абзац 1 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення).

Матеріалами справи підтверджено, що у спірний період на заробітну плату ОСОБА_1 нарахована індексація /а.с. 18-20/, а відтак підстави для задоволення позову в даній частині - відсутні.

Стосовно вимог позивача про стягнення з ХОАС на користь ОСОБА_1 компенсації відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 №2050-ІІІ", суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на такі обставини.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 №2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 названого Закону визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

А згідно статті 3 означеного Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Аналізуючи наведені положення Закону, суд зазначає, що їх дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати нарахованих грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, у тому числі, і заробітна плата (грошове забезпечення).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, наведеного у постанові від 18.11.2014 у справі №21-518а14, основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі заробітної плати/грошового забезпечення). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

ОСОБА_2 компенсації підлягають саме нараховані, але не виплачені доходи (у т.ч. заробітна плата), а у спірних відносинах відсутнє нарахування на користь позивача конкретних сум заробітної плати, у задоволенні означеної позовної вимоги належить відмовити у зв'язку з її передчасністю.

Приймаючи до уваги встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими врегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 частково.

Підстави для допуску постанови суду до негайного виконання, визначені статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України, - відсутні.

Щодо клопотання позивача про зобов'язання відповідача подати до суду звіт про виконання судового рішення у місячний термін з дня набрання судовим рішенням законної сили, суд дійшов такого висновку.

Згідно з частиною першою статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За змістом наведеної норми встановлення обов'язку суб'єкта владних повноважень подати до суду звіт про виконання судового рішення є правом суду, що розглядає справу, та може застосовуватись у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що відповідач буде ухилятись чи навмисно затягувати виконання судового рішення.

У даній справі відповідні обставини відсутні, а тому суд не знаходить підстав для застосування заходів судового контролю.

Позивач від сплати судового збору звільнений.

Підстави для розподілу судових витрат - відсутні.

Керуючись статтями 2, 7-11, 41, 69-71, 86, 122, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Полтавський окружний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов'язати Харківський окружний адміністративний суд здійснити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) перерахунок та виплату заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року включно відповідно до абзацу другого частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про прокуратуру") та за період з 29 березня 2015 року по 31 грудня 2015 року відповідно до абзацу другого частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", без врахування з 09 вересня 2015 року 50-відсоткового зменшення розміру посадового окладу, введеного постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року №644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України") в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, що нараховуються залежно від розміру посадового окладу, та з урахуванням фактично проведених виплат.

У іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання її копії з одночасним надісланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Суддя С.С. Бойко