Справа № 802/482/16-а
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2016-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Богоніс М.Б.
Суддя-доповідач:Моніч Б.С.
УХВАЛА

іменем України

"15" серпня 2016 р. Справа № 802/482/16-а

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Моніча Б.С.

суддів: Жизневської А.В.

Котік Т.С.,

за участю секретаря судового засідання Єрикалової О.О.,

представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від "15" червня 2016 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України визнання протиправною та скасування постанови, зобов'язання вчинити дії ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом, в якому (з урахуванням уточнень до позовної заяви) просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України від 14.03.2014 про закінчення виконавчого провадження № 15642073;

- зобов'язати ДВС України виконати судове рішення, на підставі якого Хмельницьким міськрайонним судом виданий виконавчий лист № 2-а-1157 про зобов'язання Державної судової адміністрації України;

- нарахувати та виплатити ОСОБА_3 суму недоотриманої заробітної плати за червень-грудень 2005 року та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків, розраховану відповідно до порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів, у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ № 159 від 21.02.2001.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 15.05.2016 року позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 14.03.2014 року ВП № 15642073 про закінчення виконавчого провадження.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду від 15.06.2016 року скасувати та прийняти нове рішення , яким відмовити в задоволенні позову.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийняті оскарженої постанови, дослідивши докази, зібрані в матеріалах справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Встановлено, що Постановою Хмельницького міськрайонного суду від 28.07.2008 в адміністративній справі № 2а-1157/08 позов ОСОБА_4,ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення недоотриманої заробітної плати та компенсації втрати частини у зв'язку з порушенням строків її виплати задоволено та постановлено стягнути з держави в особі Міністерства фінансів України на користь позивачів - 476 987,90 грн., зобов'язавши Державне казначейство України шляхом списання коштів перерахувати на рахунок Державної судової адміністрації України для виплати позивачам - 476 987,90 грн.

Не погодившись з указаним рішенням, ДСА України оскаржила його в апеляційному порядку.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2009 апеляційна скарга ДСА України на постанову Хмельницького міськрайонного суду від 28.07.2008 задоволена частково. Так, постанова суду першої інстанції скасована та прийнята нова постанова, якою адміністративний позов ОСОБА_4,ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення недоотриманої заробітної плати та компенсації втрати частини у зв'язку з порушенням строків її виплати задоволено частково, а саме зобов'язано ДСА Україну нарахувати та виплатити позивачам суми недоотриманої заробітної плати за червень-грудень 2005 року та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати.

За результатами вчинення дій по виконанню судового рішення 30.07.2009 Хмельницьким міськрайонним судом було видано виконавчий лист на виконання рішення у справі № 2а-1157/08, за яким боржник є ДСА України, стягувачем - ОСОБА_3.(а.с.40)

Постановою від 28.10.2009 державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ за заявою ОСОБА_3 від 05.10.2009 (вх. № М-28981 від 16.10.2007)(а.с.39) відкрив виконавче провадження (ВП № 15642073) з виконання вказаного виконавчого документа, копії якої направив стягувачу та боржнику.(а.с.51,52-53)

Під час виконання вказаного виконавчого документу державний виконавець звернувся до суду, що видав виконавчий лист, із заявою про зміну способу та порядку виконання рішення суду, в зв'язку з чим виконавче провадження з примусового виконання даного виконавчого документу постановою від 15.04.2013 було зупинено, копії якої направлені стягувачу та боржнику.(а.с. 68,69)

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 03.09.2013 в справі № 686/8120/13-а подана заява старшого державного виконавця про зміну способу та порядку виконання рішення суду залишена без задоволення.

Постановою державного виконавця від 30.01.2014, у зв'язку з залишенням без задоволення заяви про зміну способу та порядку виконання рішення поновлено виконавче провадження № 15642073.(а.с.82 )

Копії зазначеної постанови направлені на адресу ДСА України та ОСОБА_3, супровідним листом від 30.01.2014 № М-28981/5-223/6.

Вимогами державного виконавця від 12.03.2012 № 1415/6 та від 30.01.2014 № 52/6 зобов'язано ДСА України виконати рішення суду, про що повідомити відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ, з наданням підтверджуючих документів.

З метою належного виконання рішення суду та у зв'язку із невиконанням цього рішення боржником, постановами від 12.02.2014 та від 11.03.2014 на боржника накладені штрафи в сумі 680,00 грн. та 1 360,00 грн.

Однак, зазначені постанови державного виконавця були оскаржені в судовому порядку.

За результатами розгляду цього позову, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.05.2014 в адміністративній справі № 826/4461/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.10.2014, в задоволенні адміністративного позову ДСА України до ДВС України про визнання дій протиправними та скасування постанов державного виконавця про накладення штрафу, в тому числі, у виконавчому провадженні № 15642073, відмовлено.

Крім того, оскільки рішення суду не було виконано, державним виконавцем підготовлено подання (повідомлення), яке було направлено до Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві для вирішення питання щодо притягнення до кримінальної відповідальності винних посадових осіб Державної судової адміністрації України за невиконання рішення суду.

14.03.2014 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 15642073, яка є предметом оскарження в цій адміністративній справі.(а.с. 102-103).

03.02.2016 ОСОБА_3 звернувся до відділу примусового виконання рішень ДВС МЮУ із заявою, в якій просив повідомити про хід виконавчого провадження № 156420773.

За результатами розгляду такого звернення відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС МУЮ листом від 15.02.2016 № М-3173/2-6 повідомив позивача про закінчення вказаного виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження".

Заявою від 12.03.2016 позивач просив відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС МУЮ повторно направити йому копію постанови про закінчення вказаного виконавчого провадження № 156420773.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд виходив з того, що закінчення виконавчого провадження можливе лише після вжиття державним виконавцем всіх передбачених законом заходів примусового виконання рішень та не повинно порушувати права стягувача на забезпечення виконання судового рішення в повному об'ємі та у спосіб, встановлений у рішенні суду.

Разом з тим, суд вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про зобов'язання ДВС України виконати судове рішення, на підставі якого Хмельницьким міськрайонним судом виданий виконавчий лист № 2-а-1157, оскільки задоволення зазначених позовних вимог призвело б до втручання у дискреційні повноваження органу державної влади з порушенням принципів, закріплених у статті 2 КАС України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХІV (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон 606-ХІV).

Частинами першою та другою статті 2 Закону № 606-XIV встановлено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" (далі - державні виконавці).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на момент звернення позивача з заявою про примусове виконання рішення) примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

За нормами п. 1 частини 1 ст. 18 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження) державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення, зазначеного в статті 3 цього Закону.

Загальні умови виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, на момент відкриття виконавчого провадження були визначені ст. 76 Закону № 606-XIV. Так, частиною 1 цієї статті визначалося, що після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.

Згідно з частиною 6 ст. 30 Закону України № 606-XIV (у редакції, чинній на початок примусового виконання виконавчого листа) якщо боржник у встановлений строк добровільно не виконав рішення, державний виконавець невідкладно розпочинає його примусове виконання.

Підстави для закінчення виконавчого провадження визначені ч. 1 ст. 49 Закону № 606-XI (в редакції статті, чинній на момент прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження)

З матеріалів справи вбачається , що оскаржувана постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження винесена з посиланням на п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження".

Так, відповідно до зазначеної норми виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону

Частиною 3 статті 75 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Зважаючи на викладене , суд першої інстанції дійшов вірного висновку , що покладене законом на державну виконавчу службу примусове виконання рішень має на меті своєчасне й повне виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб),а закінчення виконавчого провадження можливе лише після вжиття державним виконавцем всіх передбачених законом заходів примусового виконання рішень та не повинно порушувати право стягувача на забезпечення виконання судового рішення в повному об'ємі та у спосіб, встановлений у рішенні суду.

Вичерпний перелік дій державного виконавця, який наведено у Законі України "Про виконавче провадження" в частині виконання рішень, що мають зобов'язальний характер суперечить статті 124 Конституції України про обов'язковість судових рішень.

Саме тому у спірних правовідносинах суд застосовує норми Конституції України, які мають вищу юридичну силу.

Так, згідно із статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до частини 1 статті 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

За змістом частини 2 статті 257 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Обов'язкове виконання рішення суду, в тому числі, суб'єктами наділеними владними повноваженнями, передбачено і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" від 17.07.1997. Отже, її положення є обов'язковими для виконання Україною.

Суть Конвенційних норм розкривається через їх застосування Європейським судом з прав людини. На підставі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Неодноразово Європейський Суд з прав людини розглядав питання з приводу тривалого невиконання судових рішень на користь заявників.

Так, у п. 40 Рішення від 19.03.1997 у справі "Горнсбі проти Греції" Європейський Суд зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" від 21.02.1975.

Також у Рішення від 15.03.2001 в справі "Піалопулос та інші проти Греції" Європейський Суд зазначив, що якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс.

Крім того, Європейський суд неодноразово наголошував, що виконання будь-якого судового рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя, а тому повинно відповідати вимогам, вміщеним у статті 6 Конвенції. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції.

Згідно з Рішенням від 29.06.2004 у справі "Войтенко проти України" саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися.

Особливо увагу колегія суддів звертає увагу на рішення стосовно України в питаннях невиконання або надмірної тривалості виконання в Україні остаточних рішень національних судів. Йдеться про Рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", яке набуло статусу остаточного 15.01.2010.

Так, у вказаній справі, визнаючи порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції і статті 1 Першого протоколу у зв'язку з тривалим невиконанням рішень судів, ухвалених в Україні на користь заявника, та відсутністю ефективних національних засобів юридичного захисту щодо таких порушень, Європейський Суд з прав людини констатував також системний характер відповідної проблеми та наголосив на тому, що будь-яка особа, яка домоглася від національного органу остаточного рішення, за виконання якого несуть відповідальність органи влади України, наражається на ризик бути позбавленою можливості скористатися вигодами від такого рішення відповідно до Конвенції (параграфи 63, 68, 69, 70, 83, 86).

Таким чином, Європейський Суд з прав людини вважає, що у контексті ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод виконання судового рішення має розглядатися як складова судового розгляду, оскільки не виконання рішення суду позбавляють положення п. 1 ст. 6 Конвенції будь-якого сенсу.

Колегія суддів наголошує, що рішення суду яке набрало законної сили, підлягає обов'язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов'язок.

Також ,колегія суддів звертає увагу на те, що, перевіряючи факт наявності підстав для закінчення виконавчого провадження, суб'єкт владних повноважень - відповідач, повинен системно застосовувати положення законодавства та конкретних обставин кожної справи.

Визначальним має бути саме наявність факту виконання судового рішення, а не формальне дотримання тих чи інших процедур.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, колегія апеляційного суду дійшла висновку, що в ухваленому по справі судовому рішенні, судом першої інстанції вірно встановлено дійсний характер спірних правовідносин, що виникли між сторонами та правильно застосовані норми матеріального права для вирішення вказаних правовідносин, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення, постанову Вінницького окружного адміністративного суду від "15" червня 2016 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Б.С. Моніч

судді: А.В. Жизневська

Т.С. Котік

Повний текст cудового рішення виготовлено "22" серпня 2016 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3 АДРЕСА_1

3- відповідачу/відповідачам: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вул.Городецького 13,м.Київ 1,01601

- ,