Справа № 808/1102/16
Суддя: Садовий Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2016-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2016 року (11 год. 00 хв.)Справа № 808/1102/16 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Садового І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження матеріали адміністративної справи

за позовною заявою: ОСОБА_1

до: Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області

про: визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

04.04.2016 ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (далі відповідач, ТУ ДСА України в Запорізькій області) про визнання неправомірними дій відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу заробітної плати з 26.10.2014 по 28.03.2015, відповідно до ст. 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та з 29.03.2015 по 31.12.2015, відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Ухвалою суду від 05.04.2016 відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено до судового розгляду на 18.04.2016.

Розгляд справи неодноразово зупинявся за клопотанням представника відповідача для надання додаткових доказів по справі.

18.08.2016 провадження у справі поновлено.

Позивач у судове засідання не зявився, направив до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності на підставі доказів, які наявні в матеріалах справи. На позовних вимогах наполягає. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є державним службовцем та з 02.04.2010 по 21.03.2011 працював в Веселівському районному суді Запорізької області на посаді помічника судді. 22.03.2011 у звязку із переводом призначений на посаду помічника судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області. 17.08.2011 був звільнений з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України. 03.10.2011 прийнятий на посаду помічника судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області та займає вказану посаду по теперішній час. При цьому позивач зазначає, що протягом січня 2014 серпня 2015 розмір його посадового окладу складав 1218,00 грн., а з вересня 2015 року по грудень 2015 року 2756,00 грн. 14.10.2014 був прийнятий Закон України Про прокуратуру, пунктом 5 Прикінцевих положень якого внесено зміни до ч.1 ст.144 Закону України Про судоустрій і статус суддів та доповнено її новим абзацом другим, відповідно до якого розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців. Зазначені зміни набрали чинності 26.10.2014. Отже, з 26.10.2014 працівникам апаратів судів були встановлені посадові оклади у нових (підвищених) розмірах. З 29.03.2015 набрав чинності Закон України Про забезпечення права на справедливий суд, яким Закон України Про судоустрій і статус суддів викладено в новій редакції. Аналізуючи норми законодавства, приходить до висновку, що з 26.10.2014 по 28.03.2015 розмір посадових окладів працівників апаратів суду мав визначатись відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру», а з 29.03.2015 по 09.09.2015 відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд». Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини зазначає, що відсутність коштів у органів державної влади не є підставою для невиконання покладених на них зобовязань. Позивач вважає неправомірною бездіяльність відповідача щодо виплати йому заробітної плати не в повному обсязі без урахування збільшення з 26.10.2014 розміру посадового окладу працівника апарату суду. Просить позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не зявився, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження. Проти задоволення позову заперечує з підстав, зазначених у письмових запереченнях, що містяться в матеріалах справи. Зокрема зазначає, що відповідно до ст.13 Закону України Про оплату праці оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом. Згідно зі ст. 33 Закону України Про державну службу умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. З 09.03.2006 умови та порядок оплати праці працівників апаратів судів регулювалися постановою Кабінету Міністрів України №268 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, якою було затверджено схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів (додаток 47 до Постанови). Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 №482 визначено, що у разі, коли розмір посадового окладу працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету, нижчий ніж визначений законом розмір мінімальної заробітної плати, посадовий оклад установлюється на рівні відповідного розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до ст. 8 Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік мінімальна заробітна плата у 2014 році у місячному розмірі становила 1218, 00 грн., яку в такому ж розмірі встановлено і на 2015 рік. Відповідно до ч. 1 ст. 142 Закону України Про судоустрій та статус суддів фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Згідно з ч. 1 ст. 144 Закону України Про судоустрій та статус суддів, розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. Після внесення відповідно до п.п. 59 п. 5 Розділу XII Закону України Про прокуратуру змін до ч. 1 ст. 144 Закону України Про судоустрій та статус суддів, які набрали чинності 26.10.2014, Кабінету Міністрів України було доручено у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом; у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України Про судоустрій і статус суддів. На момент виникнення спірних правовідносин Кабінетом Міністрів України ще не були вчинені дії по приведенню постанови Кабінету Міністрів України Про упорядкування структури та умов праці оплати працівників апаратів органів виконавчої влади, органів прокуратури, суддів та інших органів від 09.03.2006 №268 у відповідність до абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України Про судоустрій та статус суддів. Разом з тим, відповідно до наведених правових норм, на думку відповідача, він не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто за відсутності збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача. Згідно з ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах. Крім того, п. 26 Закону України Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи бюджетних відносин від 28.12.2014 №79-VIII (набрав чинності з 01.01.2015) встановлено, що норми і положення ч. 1 ст. 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування. Незважаючи на набрання чинності Законом України Про прокуратуру, Законом України Про забезпечення права на справедливий суд від 12.02.2015 №192-VIII зміни до Державного бюджету України не внесені та видатки на утримання судів не збільшувалися. Відповідач зазначає, що 02.09.2015 Кабінетом Міністрів України прийнята постанова №644 Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України (вступила в дію 09.09.2015), відповідно до якої переглянуто розміри посадових окладів працівників апаратів судів та визначено їх розміри у відповідності до ст. 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів. Проте, у Примітці, що міститься у відповідному додатку до постанови зазначається, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду. Нарахування та виплата заробітної плати з вересня 2015 року проводилася відповідачем на підставі положень вищезазначеної постанови Кабінету Міністрів України. Тобто, вимоги позивача про перерахунок заробітної плати з 26.10.2014 по 31.12.2015 є, на думку відповідача, безпідставними. Враховуючи, що відповідач є державним органом, який фінансується з державного бюджету України та не може порушувати чинне законодавство України, просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

За приписами ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Враховуючи неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд керуючись ч. 1 ст. 41 КАС України не здійснював фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

За таких обставин суд дійшов висновку щодо можливості розгляду справи за відсутності представників сторін на підставі наявних у справі матеріалів.

З наданої до матеріалів справи копії трудової книжки ОСОБА_1 встановлено, що з 02.04.2010 по 21.03.2011 позивач працював в Веселівському районному суді Запорізької області на посаді помічника судді. 22.03.2011 у звязку із переводом призначений на посаду помічника судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області. 17.08.2011 був звільнений з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України. 03.10.2011 позивач прийнятий на посаду помічника судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області та займає вказану посаду по теперішній час (а.с.11-15).

З наданих до матеріалів справи розрахункових листів по заробітній платі ОСОБА_1 встановлено, що посадовий оклад позивача протягом жовтня 2014 серпня 2015 складав 1218,00 грн., а з вересня 2015 року по грудень 2015 року 2756,00 грн., виходячи з якого позивачу у спірний період нараховувалась заробітна плата, включаючи доплату за ранг, надбавки за вислугу років та високі досягнення у праці, премії (а.с.16-19).

Позивач, не погодившись з розміром посадового окладу, за яким йому виплачувалась заробітна плата, за період з січня 2014 року по грудень 2015 року, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з приписів ч.3 ст.2 КАС України, відповідно до яких, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з п. 3 Положення про територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, затвердженого 25.09.2015 Головою Державної судової адміністрації України, основним завданням ТУ ДСА України в Запорізькій області є організаційне забезпечення діяльності місцевих судів Запорізької області та фінансове забезпечення місцевих загальних судів Запорізької області з метою створення належних умов для діяльності судів, суддів цих судів та забезпечення роботи органів суддівського самоврядування.

З цією метою ТУ ДСА України в Запорізькій області відповідно до п. 4 Положення про територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області наділено наступними повноваженнями: 4.3 здійснює функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності ТУ ДСА України в Запорізькій області та місцевих загальних судів Запорізької області; 4.4 забезпечує організацію роботи щодо надання матеріалів для формування пропозицій до проекту закону про Державний бюджет України відповідно до потреб місцевих загальних судів Запорізької області.

Звідси, саме відповідач є відповідальним за належне фінансування апарату Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області та виплату заробітної плати позивачу по справі.

Відповідно до ч. 6 ст. 96 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП України) посадові оклади службовцям установлює власник або уповноважений ним орган відповідно до посади і кваліфікації працівника. За результатами атестації власник або уповноважений ним орган має право змінювати посадові оклади службовцям у межах затверджених у встановленому порядку мінімальних і максимальних розмірів окладів на відповідній посаді.

Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів (стаття 98 КЗпП України).

Відтак, основною складовою заробітної плати позивача є оклад.

Досліджуючи нарахування заробітної плати позивачу і надаючи правову оцінку діям ТУ ДСА України в Запорізькій області у цій частині суд виходить з наступного.

У ст. 43 Конституції України, як Закону прямої дії, зокрема, зазначено: Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується … Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом … Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Умови розміру оплати праці суддів та державних службовців визначаються законом (ч. 3 ст. 8 Закону України Про оплату праці).

Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань (ч. 1 ст. 13 Закону України Про оплату праці).

Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (ч. 2 ст. 13 Закону України Про оплату праці).

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено ч. 1 ст. 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010 №2453-VI (у редакції Закону від 07.07.2010) (далі Закон України №2453-VI), розмір заробітної плати працівників апаратів судів їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.

Відповідно до ч. 5 ст. 149 Закону України №2453-VI (у редакції Закону від 07.07.2010) і ч. 6 ст. 152 цього Закону (у редакції Закону від 12.02.2015) правовий статус працівників апарату суду визначається Законом України Про державну службу. Умови оплати праці, матеріально-побутового, медичного, санаторно-курортного і транспортного забезпечення працівників апарату суду визначаються на засадах, що встановлені для відповідної категорії працівників апаратів центральних та місцевих органів виконавчої влади.

Згідно з ч. 7 ст. 33 Закону України №3723-XII від 16.12.1993 Про державну службу умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

На підставі наведених правових положень Кабінет Міністрів України затвердив Схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату вищих спеціалізованих судів, Схему посадових окладів працівників і спеціалістів апарату апеляційних судів, Схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих спеціалізованих судів Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, Схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів (додатки 44-47 до Постанови Кабінету Міністрів України №268 від 09.03.2006).

Постановою Кабінету Міністрів України Деякі питання оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету №482 від 20.05.2009 встановлено, що у разі, коли розмір посадового окладу працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету, нижчий ніж визначений законом розмір мінімальної заробітної плати, посадовий оклад установлюється на рівні відповідного розміру мінімальної заробітної плати (у 2014 році і з 01.01.2015 1218,00 грн.)

Підпунктом 59 п. 5 розділу XII Прикінцеві положення Закону України «Про прокуратуру №1697-VII від 14.10.2014 року ч. 1 ст. 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів доповнено абзацом другим такого змісту: При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Абзацом 2 п.п. 1 і п.п. 2 пункту 13 розділу XIII Перехідні положення Закону України Про прокуратуру на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк - внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України Про судоустрій і статус суддів.

Відповідно до п. 1 Прикінцевих положень Закону України Про прокуратуру п. 5 розділу XII (крім підпунктів 3, 5, 8, 9, 12, 20, 42, 49, 63, 67), розділ XIII цього Закону, набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Закон України Про прокуратуру №1697-VII офіційно опублікований в газеті Голос України 25.10.2014.

Абзац 2 ч. 1 ст. 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів у редакції Закону України Про прокуратуру був прийнятий після прийняття Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік.

З 01.01.2015 року набрали чинності Закон України від 28.12.2014 року №79-VIII, яким внесено зміни до Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 №2456-VI і Закон України Про Державний бюджет України на 2015 рік від 28.12.2014 року №80-VIII, якими встановлено, що норми і положення ч.1 ст. 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Проте делеговане Кабінету Міністрів України з 01.01.2015 повноваження щодо визначення розміру посадових окладів працівників апарату судів Уряд виконав лише у вересні 2015 року, прийнявши Постанову Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 №644 (набрала чинності з 09.09.2015), якою внесено зміни у Постанову Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 шляхом затвердження нової схеми посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів залежно від місячного посадового окладу (коефіцієнту від місячного посадового окладу) судді місцевого суду.

З 29.03.2015 набрав чинності Закон України Про забезпечення права на справедливий суд від 12.02.2015 №192-VIII, яким Закон України Про судоустрій і статус суддів викладено в новій редакції.

В абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів в редакції Закону України від 12.02.2015 року №192-VIII закріплено аналогічну норму про те, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Підпунктом 2 п. 13 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про забезпечення права на справедливий суд Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити в межах своїх повноважень перегляд та скасування нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

02.03.2015, тобто після прийняття Закону України Про забезпечення права на справедливий суд, прийнятий Закон України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2015 рік №217-VIII. Підпунктом 12 п. 1 Закону №217-VIII з абз. 3 п. 9 Закону України Про Державний бюджет України на 2015 рік виключено посилання на ч. 3 ст. 69, ст. 129, ч. 1 ст. 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів, при цьому збережене загальне посилання на положення Закону України Про судоустрій і статус суддів.

Здійснивши такі зміни, законодавець фактично повторно прийняв абз. 3 п. 9 Закону України Про Державний бюджет України на 2015 рік, яким Кабінету Міністрів України делеговано право визначати розмір посадових окладів працівників апаратів судів.

Абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів виключено на підставі Закону України Про державну службу №889-VIII від 10.12.2015, який набрав чинності з 01.05.2016.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що з 26.10.2014 по 28.03.2015 розмір посадових окладів працівників апаратів судів визначався відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів у редакції Закону України Про прокуратуру, а з 29.03.2015 по 30.04.2016 відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд.

При цьому, Закон України Про Державний бюджет України на 2014 рік та Закон України Про Державний бюджет України на 2015 рік не передбачали видатки на виконання приписів абз. 2 ч. 1 ст.144 Закону України Про судоустрій і статус суддів (у редакції Закону України Про прокуратуру) та абз. 2 ч.1 ст. 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів (у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд).

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, довгострокових зобов'язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з Генеральним державним замовником Національної програми інформатизації.

Відповідно до ч. 4 ст. 48 Бюджетного кодексу України зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов'язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов'язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов'язань не здійснюються. Вимоги фізичних і юридичних осіб щодо відшкодування збитків та/або шкоди за зобов'язаннями, взятими розпорядниками бюджетних коштів без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), стягуються з осіб, винних у взятті таких зобов'язань, у судовому порядку.

Бюджетні зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень (частина 6 статті 48 Бюджетного кодексу України).

Ураховуючи наведене, оскільки з 26.10.2014 по 09.09.2015 Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а законами України Про Державний бюджет України на 2014 рік та Про Державний бюджет України на 2015 рік видатки на реалізацію положень абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону № 2453-VI та ч. 1 ст. 147 цього ж Закону у редакції з 28.03.2015 не передбачено, управління ДСА як головний розпорядник бюджетних коштів, не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України по справі № 21-1726а16 (820/4648/15) від 12.07.2016.

Частиною 1 ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п. 1 і 2 ч. 1 ст. 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Таким чином, суд вважає належне виконання ТУ ДСА України в Запорізькій області своїх обовязків при нарахуванні і сплаті позивачу заробітної плати.

Щодо посилань позивача на рішення Конституційного Суду України у справі №1-27/2016 від 08.07.2016 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення п. 11 Прикінцевих положень Закону України Про Державний бюджет України на 2016 рік, суд зазначає наступне.

Пунктом 1 рішення Конституційного Суду України у справі №1-27/2016 від 08.07.2016 вирішено визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення п. 11 Прикінцевих положень Закону України Про Державний бюджет України на 2016 рік від 25.12.2015 № 928VIII у тій частині, яка передбачає, що норми і положення Закону України Про судоустрій і статус суддів (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., № 41 45, ст. 529) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та бюджету Фонду соціального страхування України.

При цьому, Конституційний Суд України виходив з того, що оспорюване положення п. 11 Прикінцевих положень Закону №928 у тій частині, яка передбачає, що норми і положення Закону №2453 застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та бюджету Фонду соціального страхування України, надає Кабінету Міністрів України повноваження на свій розсуд визначати видатки Державного бюджету України на фінансування судів і діяльності суддів, чим порушує конституційні засади поділу державної влади в Україні та становить загрозу для незалежності суддів, гарантування якої є забезпеченням конституційного права особи на судовий захист.

Також, у вказаному рішенні Конституційний Суд України вказав на те, що зазначені положення Закону №2453 стосуються питань забезпечення державою фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, що відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 92, ч. 1 ст. 130 Основного Закону України мають врегульовуватися лише законами України, а не актами Кабінету Міністрів України, як це передбачено п. 11 Прикінцевих положень Закону №928.

Разом з тим, суд зазначає, що вказане рішення не поширюється на правовідносини, які є предметом розгляду в даній адміністративній справі, оскільки предметом розгляду даної справи є правомірність дій ТУ ДСА під час виплати заробітної плати позивачу, а не правомірність дій Кабінету Міністрів України щодо зменшення розміру фінансування судів, яке було встановлено Законом.

Крім того, суд звертає увагу, що в даному рішенні Конституційним Судом України розглядалось питання конституційності положень п. 11 Прикінцевих положень Закону України Про Державний бюджет України на 2016 рік від 25.12.2015 № 928VIII, проте, делегування законодавцем повноважень Кабінету Міністрів України щодо застосування положень ч. 1 ст. 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів у 2015 році відбулось на підставі Закону України від 28.12.2014 №79-VIII, яким внесено відповідні зміни до Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 №2456-VI і Закон України Про Державний бюджет України на 2015 рік від 28.12.2014 №80-VIII, та Закону України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2015 рік №217-VIII, які не були предметом розгляду в Конституційному Суді України.

Щодо посилання позивача на практику Європейського суду з прав людини, а саме на справу Кечко проти України (від 08.11.2005, Заява N 63134/00), суд звертає увагу, що в своєму рішенні суд зауважив, що …в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23). …органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (п.26).

В справі, що розглядається, судом встановлено, що відповідач здійснював нарахування заробітної плати позивача у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України, не з мотивів відсутності коштів, а у звязку з відповідним правовим врегулюванням, відповідно до якого повноваження щодо встановлення розміру виплат, передбачених ч. 1 ст. 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів, передані Кабінету Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а отже виходячи з приписів чинного законодавства відповідач здійснював нарахування у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 11, 71, 94, 158, 161, 162, 163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.В.Садовий