Справа № 815/1171/16
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2016-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/1171/16

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.

Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача Косцової І.П.

суддів Турецької І.О.

Стас Л.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21.04.2016 р. по справі за позовом ОСОБА_3 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними дії Територіального управління державної адміністрації України в Одеській області щодо утримання з суддівської винагороди з 1 серпня 2014 року по 31 грудня 2014 року її перевищення 15 мінімальних заробітних плат в розмірі 14865 гривень 14 копійок; за січень 2015 року перевищення 7 мінімальних заробітних плат в розмірі 13398 гривень та в лютому 2015 року перевищення 10 мінімальних заробітних плат в розмірі 30269 гривень, всього в сумі 58532 гривні, зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області виплатити ОСОБА_3 незаконно утриману суддівську винагороду в сумі 58532 гривні, зобов'язати Державну судову адміністрацію України перерахувати необхідні кошти на рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області для виплати позивачу незаконно утриманої суддівської винагороди.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржувану постанову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Сторони до суду апеляційної інстанції не з'явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів відповідно до ч.4 ст. 196 КАС України визнала можливим розглядати справу в письмовому провадженні.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач працював на посаді судді Ананьївського районного суду Одеської області з лютого 1993 року по листопад 2015 року.

Постановою Верховної Ради України № 788-VIII від 12.11.2015р. «Про звільнення суддів», ОСОБА_3 звільнено з посади судді Ананьївського районного суду Одеської області відповідно до п. 9 ч.5 ст. 126 Конституції України у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Однак, ОСОБА_3 вважає, що йому незаконно утримали з суддівської винагороди її перевищення за час його роботи на посаді.

Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Одеській області, починаючи з серпня 2014 року по 31 грудня 2014 року з суддівської винагороди утримано перевищення 15 мінімальних заробітних плат в розмірі 14865 гривень, а починаючи з 1 січня 2015 року по 28 лютого 2015 року: в січні перевищення 7 мінімальних заробітних плат в сумі 13398 гривень; в лютому перевищення 10 мінімальних заробітних плат в сумі 21808,00 гривень (довідки ТУ ДСА України в Одеській області) (а.с. 9-10).

Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, в спірних правовідносинах, що виникли, обмеження щодо реалізації прав позивача на отримання суддівської винагороди в повному розмірі здійснено відповідачем відповідно до Закону №1622-VII, який зумовлений необхідністю захисту національної безпеки та територіальної цілісності держави, а отже, відповідає наведеним критеріям пропорційності, оскільки є співрозмірним із цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та відповідає вимогам чинного законодавства України.

Колегія суддів погоджується з вказаним рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з п. 14 ст. 92 Конституції України визначено, що судоустрій, судочинство і статус суддів визначаються виключно законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Разом з тим, 31 липня 2014 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (далі - Закон № 1622-УІІ), п. 6-4 «Прикінцевих положень» Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", встановивши, що максимальний розмір суддівської винагороди обмежується 15 розмірами заробітної плати.

Пунктом 10 «Прикінцевих положень» Закону України № 76-VIII від 28.12.2014р. «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» було встановлено, що у 2015 році максимальний місячний розмір суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати, а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати (виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата часу щорічної відпустки не враховується у зазначеному максимальному розмірі).

Тобто, суддівська винагорода нараховувалася в повному обсязі відповідно до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а виплачувалася з урахуванням установленого цим Законом обмеження в розмірі 15 мінімальних заробітних плат.

Таким чином, в даному випадку не відбулося звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів.

Крім того, в обґрунтування правомірності утримання з суддівської винагороди є доцільним врахувати положення міжнародних документів, яким в повній мірі відповідають дії відповідача.

Зокрема, рішення Європейського суду з прав людини, яким було визнано неприйнятними заяви литовських суддів, пов'язані з скороченням їм заробітної плати. Зокрема, ЄСПЛ у своєму Рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі «Савіцкас та інші проти Литви» зазначив: «Вислів «коли економічна і фінансова ситуація в державі значно погіршується», що міститься в пункті 3 статті 11 Закону про суди, повинен бути витлумачений так, що у зв'язку з фундаментальними змінами економічної та фінансової ситуації в державі через особливі обставши (економічна криза, стихійні лиха тощо) в державі виникає надзвичайно складна економічна і фінансова ситуація. У такому разі з об'єктивних причин може бути нестача ресурсів для здійснення функцій держави та задоволення суспільних потреб, у тому числі гарантування матеріально-фінансових потреб судів. За таких обставин законодавець може змінити правове регулювання, що встановлює рівень заробітної плати для різних осіб, і ввести правове регулювання по заробітній платі, яка є менш сприятливою, якщо це необхідно для забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави, а також захисту інших конституційних цінностей. Проте навіть у такому разі законодавець повинен підтримувати баланс між правами і законними інтересами тих осіб, до яких застосовуються менш сприятливі законодавчі акти, й інтересами суспільства та держави, тобто влада повинна звернути увагу на вимоги принципу пропорційності.

З огляду на викладене, як вірно зазначено судом першої інстанції, в даному випадку обмеження щодо реалізації прав позивача на отримання суддівської винагороди в повному розмірі було зумовлено об'єктивними підставами.

Крім того, ухвалою від 30.07.2015 Київський апеляційний адміністративний суд звертався до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо відповідності положення Закону № 1622-УІІ Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» № 719-УІІ, яке було доповнено пунктом 64 та яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати ч. 2 ст. 19, ст. 21, ч.ч. 2 і 3 ст. 22, ч.ч. 1 і 2 ст. 24, ст. 33, ст. 64 та ст. 126 Конституції України.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 19 від 02.10.2015 було відмовлено у зверненні до Конституційного суду України із вказаним поданням, оскільки Конституційний Суд України сформував сталу позицію щодо розгляду справ стосовно перевірки положень закону про Державний бюджет України на відповідність нормам Конституції України: «Відповідно до частини першої статті 96 Конституції України Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період. Таким чином, закони про Державний бюджет України мають визначений Конституцією України строк дії, і після закінчення бюджетного року їх норми втрачають чинність. Правову позицію щодо цього Конституційний Суд України сформулював в ухвалах від 29 квітня 1998 року № 22-у/98, від 13 квітня 2000 року № ЗІ-у/2000, від 27 грудня 2001 року № 39-у/2001, від 21 березня 2002 року № 11-у/2002, від 18 березня 2010 року № 21-уп/2010» (абзац другий пункту 3.2 ухвали Конституційного Суду України від 27 вересня 2011 року № 44-у/2011).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що обмеження суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки підставою видання цього наказу було введення у дію Закону України від 31.07.2014 року № 1622-УІІ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік».

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21.04.2016 р. по справі за позовом ОСОБА_3 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Суддя-доповідач: Косцова І.П.

Суддя: Турецька І.О.

Суддя: Стас Л.В.