Справа № 686/1533/16-а
Суддя: Сушко О.О.
Дата ухвалення: 2016-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 686/1533/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Мазурчак В.М.

Суддя-доповідач: Сушко О.О.

17 серпня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сушка О.О.

суддів: Залімського І. Г. Смілянця Е. С. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Марцісь Ю.А.,

позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Путері О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Хмельницькому районі на постанову Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 22 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Хмельницькому районі про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась в суд з позовом, в якому просила визнати відмову відповідача у призначенні та виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці протиправною, зобов'язати відповідача здійснити нарахування і виплату починаючи з 15 грудня 2015 року щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 82 % грошового утримання судді згідно довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області від 14 грудня 2015 року №655 без обмеження його граничного розміру.

Відповідно до постанови Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 22.02.2016 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач оскаржив його до суду апеляційної інстанції, шляхом подання апеляційної скарги, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на не повне з'ясування судом всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою повністю відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

Позивач у судовому засіданні проти тверджень відповідача заперечила, посилаючись на правомірність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просила суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, надавши правову оцінку наявним у справі доказам, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача та необхідності залишення в силі постанови суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Як свідчать матеріали справи та вірно встановлено судом першої інстанції, постановою Верховної Ради України №788-VIII від 12 листопада 2015 року позивача звільнено з посади судді Хмельницького міськрайонного суду у зв'язку з поданням заяви про відставку.

14 грудня 2015 року наказом голови Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області вона була звільнена з роботи у зв'язку з поданням заяви у відставку.

15 грудня 2015 р. позивач звернулась до Управління Пенсійного фонду України в Хмельницькому районі з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, долучивши до неї всі необхідні для цього документи - оригінал та ксерокопію трудової книжки, ксерокопії паспорту, ідентифікаційного коду та свідоцтва про одруження, довідку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області від 14 грудня 2015 р. № 655 про розмір грошового утримання судді з врахуванням 50 % надбавки до посадового окладу в розмірі 20 670 грн. 00 коп. При цьому позивач сподівалась, що відповідач з огляду на набуття нею статусу судді у відставці до досягнення пенсійного віку та наявність спеціального стажу роботи в кількості 21 року 8 місяців призначить щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 82 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді без обмеження його граничного розміру, тобто 16 949 грн. 40 коп.(20 670 грн. 00 коп. х 82 : 100).

Проте, 28 грудня 2015 р. на вказане звернення позивач отримала відповідь Управління Пенсійного фонду України в Хмельницькому районі від 25 грудня 2015 р. №12538/03, згідно якої їй відмовлено в призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Свою відмову у вчиненні вказаних дій відповідач мотивував тим, що п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 р. № 213-VIII було передбачено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 р. закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 01 червня 2015 р. скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», тощо. В зв'язку з тим, що парламентом до 01 червня не було прийнято відповідний пакет законів про пенсійну реформу, - з 01 червня 2015 р. органами Пенсійного фонду України припинено призначення пенсій за спеціальними законами.

Визначаючись відносно правомірності прийняття відповідачем оскарженого рішення, суд першої інстанції, виходив з того, що під час прийняття відповідачем рішення про відмову у призначенні щомісячного довічного грошового утримання позивача, відповідач діяв неправомірно, рішення винесене всупереч передбачених Конституцією України та законами України норм, є необґрунтованим.

Надавши правову оцінку діям відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 100 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. №2453-VI (далі Закон України №2453-VI), суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених ч. 5 ст. 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Згідно зі ст. 109 Закону України №2453-VI передбачено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається ст. 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

В силу ст. 111 Закону України №2453-VI, порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, встановлюється цим Законом та Регламентом Верховної Ради. Питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Розгляд питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, на пленарному засіданні Верховної Ради України починається з доповіді Голови Вищої ради юстиції або члена Вищої ради юстиції, який діє за його дорученням. Рішення про звільнення з посади судді приймається більшістю від конституційного складу Верховної Ради України і оформляється постановою Верховної Ради України. У разі неодержання кількості голосів народних депутатів України, передбачених частиною четвертою цієї статті, щодо звільнення з посади судді, обраного безстроково, проводиться повторне голосування. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

У відповідності до п. 4 ч. 4 ст. 20 Закону України №2453-VI до порядку денного сесії Верховної Ради України включається позачергово без голосування питання про складання присяги, питання про призначення, обрання на посади, звільнення з посад.

За змістом ст. 216 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» №1861-VI від 10.02.2010 р., Верховна Рада України звільняє з посад суддів, обраних безстроково, відповідно до ч. 5 ст. 126 Конституції України.

Як встановлено судом, позивач подала заяву про відставку 05 березня 2015 року, проте постанова про звільнення позивача, відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України була прийнята Верховною Радою України лише 12 листопада 2015 року.

Таким чином, позивач прийнявши рішення звільнитися у відставку, на законних підставах, правомірно очікувала звільнення у розумний строк Верховною Радою України і нарахування їй щомісячного грошового утримання на рівні наближеному до рівня суддівської винагороди, що було гарантовано діючим Законом №2453.

Що стосується відмови відповідача в призначенні щомісячного довічного грошового утримання позивача з посиланням на п. 5 Прикінцевих положень Закону України №213-VIII та зазначенням, що всі звернення громадян після 01 червня 2015 р. відповідачем до розгляду не приймаються, у тому числі, якщо перерахунок або призначене довічне грошове утримання суддів здійснювалось з дати до 01 червня 2015 р., слід зазначити наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 рок, № 4-рп/2016, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), та не підлягають застосуванню положення пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Згідно ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Пунктом 8 ч. 4 ст. 48 Закону України №2453-VI встановлено, що незалежність судді забезпечується, зокрема, належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Отже, гарантії незалежності суддів не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів і внесення змін до чинних, про що неодноразово було наголошено у правових позиціях Конституційного Суду України (зокрема, у рішеннях від 20.03.2002р. №5-рп/2002, від 01.12.2004р. №19-рп/2004, від 11.10.2005р. №8-рп/2005, від 22.05.2008р. № 10-рп/2008, від 03.06.2013р.№3-рп/2013), рішення якого мають преюдиціальне значення при розгляді судами позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України.

Так, у рішенні КСУ №3-рп/2013 від 03.06.2013р. йдеться про те, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Правилами ч. 4 ст. 9 КАС України визначено, що у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Разом з тим, з Закону України №2453-VI вбачається, що положення статті, якою встановлено право на щомісячне довічне грошове утримання та порядок регулювання відносин щодо визначення розміру такого утримання (ст. 141 в редакції Закону, яка діє з 29 березня 2015р.), з 01 червня 2015р. чинність не втратили та діють до цього часу.

Таким чином, доводи відповідача є необґрунтованими та такими, що не відповідають Конституції України, вищенаведеним рішенням Конституційного Суду України, Закону України №2453-VI.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 141 Закону N 2453-VI у редакції Закону №192-VIII, який набрав чинності 29 березня 2015 р., - «щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж: 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання».

Так, згідно довідки про обчислення стажу роботи, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області Лисяк Г.І. позивач має стаж роботи судді 21 рік 8 місяців 23 дні.

Враховуючи наведену норму законодавства позивач, яка подала заяву про звільнення з посади судді у відставку 05 березня 2015 р. і має вказану кількість спеціального стажу, скористалась своїм правом на відставку з призначенням їй щомісячного довічного грошового утримання судді до набуття чинності Закону України №213-VIII. Оскільки тривалий розгляд питання звільнення позивача з посади судді у відставку Вищою радою юстиції та Верховною Радою України не залежав від її волі, відтак дата фактичного звільнення позивача з вказаної посади суттєвого значення при вирішенні даного спору немає.

Отже, позивачу щомісячне довічне грошове утримання повинно бути призначене і виплачуватись у розмірі 82 відсотки від заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Згідно довідки Територіального управління ДСА України в Хмельницькій області суддівська грошова винагорода позивача становить 20670 грн. 00 коп.

Доводи апелянта викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції та є не обґрунтованими, у зв'язку з чим, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, відтак, постанову суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 159 КАС України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм адміністративного процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198, ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак, підстав для скасування такого рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Хмельницькому районі залишити без задоволення, а постанову Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 22 лютого 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 18 серпня 2016 року.

Головуючий Сушко О.О.

Судді Залімський І. Г. Смілянець Е. С.