Справа № 802/1223/16-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2016-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

м. Вінниця

22 серпня 2016 р. Справа № 802/1223/16-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Богоніс Михайло Богданович, перевіривши матеріали позовної заяви:

за позовом: ОСОБА_1

до: Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про: визнання дії неправомірними та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання дії неправомірними та зобов'язання вчинити дії.

Ознайомившись з позовною заявою та доданими матеріалами, вважаю, що зазначену позовну заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства з огляду на наступне.

Як видно із матеріалів позовної заяви, предметом позову є вимога про визнання протиправним та скасування рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "КБ "Хрещатик" щодо невключения ОСОБА_1 до реєстру вкладників публічного акціонерного товариства "КБ "Хрещатик" та зобов'язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб включити ОСОБА_1 до реєстру вкладників публічного акціонерного товариства "КБ "Хрещатик", які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

В силу вимог ч. 1 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України).

З аналізу вказаних норм видно, що компетенція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, які виникають із правовідносин публічного характеру, а однією із сторін такого спору повинен бути суб'єкт владних повноважень який виконує владні управлінські функції саме у спірних правовідносинах.

Отже, критеріями для віднесення спорів до юрисдикції адміністративних судів є сукупність двох ознак: суб'єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Надаючи оцінку суб'єктному складу учасників спірних правовідносин, необхідно зазначати таке.

Частина 1 ст. 3 КАС України містить визначення поняття "суб'єкт владних повноважень", відповідно до якої суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 23.02.2012 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відтак, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є державною спеціалізованою установою, якій можуть бути притаманні ознаки суб'єкта владних повноважень, але лише у правовідносинах, що за своїм характером є публічно - правовими.

Разом з тим, аналізуючи характер спірних правовідносин, слід звернути увагу на відсутність у них ознак публічно - правового спору виходячи з наступного.

Частиною 3 ст. 2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 2343-XII від 14.05.1992 року передбачено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

У свою чергу, статтею 1 Закону України "Про банки і банківську діяльність" № 2121-III від 07.12.2000 року визначено, що цей Закон визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків.

Ліквідація банку - процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до положень цього Закону та Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Нормою ч. 2 ст. 6 Закону № 2121-III від 07.12.2000 року передбачено, що особливості правового статусу, порядку створення, діяльності, реорганізації та ліквідації банків визначаються цим Законом та Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

У пункті 6 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" зазначено, що ліквідація банку процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи про банкрутство.

Як видно із матеріалів позовної заяви 02.06.2016 року Правлінням Національно банку України прийнято рішення №46-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства "КБ "Хрещатик".

03.06.2016 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 913 "Про початок процедури ліквідації публічного акціонерного товариства "КБ "Хрещатик" та делегування повноважень ліквідатора банку".

Згідно вказаних рішень розпочато процедуру ліквідації публічного акціонерного товариства "КБ "Хрещатик" та в подальшому виплату коштів вкладникам даного банку.

Однак позивача до Переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відповідачем, на підставі рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства "КБ "Хрещатик" включено не було. Вказане і стало приводом для звернення ОСОБА_1 із цим позовом до суду.

Отже, перевіривши позовну заяву, доходжу висновку, що спір виник в процесі ліквідації публічного акціонерного товариства "КБ "Хрещатик", як юридичної особи із особливим правовим статусом. При цьому у зв'язку із ліквідацією банку і були, на думку позивача, порушені її права та охоронювані Законом інтереси як вкладника банку.

Відтак, виходячи із системного аналізу вказаних вище норм законодавства та враховуючи положення статті 12 ГПК України, доходжу висновку, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів, оскільки такі за своїм характером не є публічно правовими.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 15.06.2016 року у справі № 21-286а16.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, даний спір не носить характеру публічно-правового, не належить до юрисдикції адміністративних судів та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Крім того, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Таким чином, адміністративний суд не може здійснювати розгляд справи не віднесеної до його юрисдикції так як не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 статті 6 Конвенції.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 109 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Отже, у відкритті провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 слід відмовити.

Щодо підвідомчості позовної заяви, то позивачу необхідно роз'яснити, що згідно з п. 2 ч. 1 ст. 12 ГПК України справи про банкрутство підвідомчі господарським судам.

В силу вимог ст. 13 ГПК України місцеві господарські суди розглядають у першій інстанції усі справи, підвідомчі господарським судам.

Тому, даний спір підвідомчий місцевому господарському суду з урахуванням територіальної підсудності справ господарському суду.

Керуючись ст. 109, 165, 186, 254 КАС України,

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання дії неправомірними та зобов'язання вчинити дії.

2. Копію ухвали разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами повернути особі, яка подала позовну заяву.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України. Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено в письмовому провадженні або згідно з частиною третьою статті 160 цього Кодексу, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Богоніс Михайло Богданович