Справа № 334/8007/15-а (2а/334/162/15)
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2016-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

09 серпня 2016 рокусправа № 334/8007/15-а (2а/334/162/15)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Дурасової Ю.В.

суддів: Туркіної Л.П. Коршуна А.О.

за участю секретаря судового засідання: Комар Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя

на постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя про зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2016 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії відповідача щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні щомісячного довічного грошового утримання, скасовано рішення робочої групи з вирішення спірних питань щодо застосування норм пенсійного забезпечення УПФ України у Ленінському районі м. Запоріжжя №76 від 10.08.2015 року та зобов'язано відповідача призначити та виплатити ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, починаючи з 05.08.2015 року в розмірі 90 відсотків заробітку судді без обмеження граничного розміру з урахуванням довідки про суддівську винагороду, видану Апеляційним судом Запорізької області 05.08. 2015 року.

Постанова суду першої інстанції обґрунтована тим, що відповідач при розгляді заяви про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці повинен був керуватися ст. 141 спеціального Закону України «Про судоустрій і статус суддів», положення якого не втратили чинності у відношенні суддів у відставці в частині права судді на відставку та призначення йому довічного грошового утримання.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем (Управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя) подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням ст.. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення». Зазначає, що позивач звернулася 05.08.2015 року до відповідача з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Згідно наданої трудової книжки позивач з 05.08.2015 року виключена зі складу суддів апеляційного суду Запорізької області у зв'язку з поданням заяви у відставку. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» були внесені зміни до ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Відповідно до ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 60% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. Максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці не може перевищувати 10-ти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність (абз. 6 ч. 5 ст. 141).

В запереченнях на апеляційну скаргу зазначено, що відповідач посилається на те, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання позивач набула з дня наступного після відрахування судді зі штату суду. Однак позивач ще в березні 2014 року, тобто до внесення до законодавства України змін, звернулася з заявою про відставку, яку було розглянуто лише в липні 2015 року, хоча іще в квітні 2015 року позивачу виповнилося 65років. Посилається на те, що при внесенні нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав.

Учасники процесу в судове засіданні не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином. В силу ч.1 ст. 41 КАС України судове засідання не фіксувалося технічними засобами.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_1 перебуває на обліку в УПФ України в Ленінському районі м. Запоріжжя, з 14.07.2010 року і до 01.04.2015 року отримувала пенсію за віком, призначену за вимогами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується копією протоколу №3474 від 16.07.2010 року про призначення пенсії. З 01.04.2015р. з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-VІІІ, виплата зазначеної пенсії була припинена.

Маючи необхідний для відставки судді стаж роботи не менше 20 років, встановлений Законом України «Про судоустрій і статус суддів», однак не досягнувши віку відставки судді - 65 років, позивачка 24 березня 2014 року подала необхідні документи до Вищої Ради Юстиції України із заявою про відставку.

Відставка прийнята Верховною Радою України лише 16 липня 2015 року. Постановою №636-VІІІ від 16 липня 2015 року «Про звільнення суддів» позивачка звільнена з посади судді Апеляційного суду Запорізької області у зв'язку з відставкою.

Між датою подання заяви про відставку, розглядом її Вищою радою юстиції та винесенням відповідної постанови Верховної Ради України про звільнення позивачки пройшло майже шістнадцять місяців. При цьому, до винесення постанови Верховної Ради України про звільнення у зв'язку з відставкою, позивачка (ІНФОРМАЦІЯ_1) досягла пенсійного віку.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції до даних правовідносин правильно застосував норми Конституції України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013р. №3-рп/2013, від 22.09.2005р. №5-рп/2005, від 29.06.2010р. №17-рп/2010, від 22.12.2010р. №23-рп/2010, від 11.10.2011р. №10-рп/2011.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до чинної на дату звернення із заявою про відставку редакції ст. 100 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною 5 статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Стаття 109 цього Закону встановлювала, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Згідно положень ст. 111 цього Закону, порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, встановлюється цим Законом та Регламентом Верховної Ради України. Питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Аналогічні положення щодо звільнення судді з посади містяться відповідно в ст.ст. 111, 120, 122 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній на момент звільнення позивачки з посади судді Апеляційного суду Запорізької області у зв'язку з відставкою постановою ВРУ №636-VІІІ від 16 липня 2015 року.

З матеріалів справи вбачається, що скористатися правом на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, позивач зміг лише після прийняття Верховною Радою України Постанови про звільнення суддів від 25.12.2014. Відповідно до зазначеної Постанови, наказом голови Апеляційного суду Запорізької області №103-к від 03.08.2015р. ОСОБА_1 виключено зі складу суддів апеляційного суду Запорізької області у зв'язку з відставкою.

05.08.2015 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, надавши трудову книжку, відповідно до записів якої стаж роботи судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання становить 40 років 2 місяці 30 днів. Наявність у позивачки стажу роботи, який зараховується до стажу роботи судді, тривалістю 40 років 2 місяці 30 днів підтверджується матеріалами справи та визнається відповідачем.

Рішенням робочої групи з вирішення спірних питань щодо застосування норм пенсійного забезпечення УПФ України у Ленінському районі м. Запоріжжя №76 від 10.08.2015 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з посиланням на Закон України №213-VІІІ від 2 березня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», згідно з п.5 Прикінцевих положень якого у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Одночасно розпорядженням Управління пенсійного фонду України №181286 від 10.08.2015 року ОСОБА_1 поновлено виплату пенсії за віком в зв'язку із виходом останньої у відставку.

Перевіряючи правильність прийнятого судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити наступні норми законодавства України.

Згідно з пунктом 14 частини 1 статті 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України, матеріальне та соціально-побутове забезпечення, у тому числі й суддівська винагорода, є елементами статусу судді. Забезпечення суддів та статус суддів у відставці визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів" №2453-VІ, яким було запроваджено особливий порядок обчислення розміру щомісячного довічного утримання суддів.

Відповідно до частини 3 статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

З 01.10.2011р. набрали чинності зміни до вищезазначеної статті, внесені Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VІ, згідно з якими щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011р. - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді.

Частиною 5 цієї ж статті визначено, що максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Проте, Конституційний Суд України Рішенням від 03.06.2013р. №3-рп/2013 частину 3 та перше, друге, третє речення частини 5 статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів" у редакції Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Тобто, з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного Рішення відновили дію частини 3 та перше, друге, третє речення частини 5 статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів" в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи".

У зазначеному Рішенні Конституційний Суд України вказав на те, що Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" змінено визначений Законом України «Про судоустрій і статус суддів" порядок нарахування щомісячного довічного грошового утримання, внаслідок чого зменшено розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів. Залишивши незмінним зміст права на щомісячне довічне грошове утримання суддів, Закон України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" звузив обсяг цього права, встановивши обмежену базу для нарахування суддям щомісячного довічного грошового утримання і його максимальний розмір, та скасував право суддів на одержання щомісячного довічного грошового утримання без обмеження граничного розміру, чим знизив і досягнутий рівень гарантій незалежності суддів, що не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів.

Ухвалюючи зазначене Рішення, Конституційний Суд України врахував попередні позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20.03.2002р. № 5-рп/2002, 01.12.2004р. № 19-рп/2004, 11.10.2005р.№ 8-рп/2005, 18.06.2007р. № 4-рп/2007, 22.05.2008р. № 10-рп/2008, які полягають у тому, що визначені Конституцією та Законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя й незалежності працюючих суддів і дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності й неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Таким чином, з моменту ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013р. № 3-рп/2013 підлягає застосуванню частина 3 статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції до змін, внесених Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи": «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 % заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

Верховний Суд України зробив аналогічний правовий висновок щодо обмеження грошового утримання судді у постановах від 17.03.2015 року (справа № 21-371а14, 21-429а14), від 09.06.2015 року (справа № 21-472а15), зазначивши, що оскільки за змістом п. 4 рішення Конституційного Суду України №3-рп/2013 воно має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень, законів, визнаних неконституційними, то право на одержання довічного грошового утримання без обмеження розміру такого виникає з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 03.06.2013 № 3-рп/2013.

Особливість щомісячного грошового утримання судді полягає в тому, що воно не належить до суддівської винагороди і тому не є складовою заробітної плати судді. Виходячи з системного аналізу положень Закону, це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу. Щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці є належним утриманням цього судді після припинення виконання ним своїх професійних обов'язків та особливою нормою його соціального забезпечення.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Конституційного Суду України, за якою щомісячне довічне грошове утримання є гарантованою державою щомісячною звільненою від сплати податків грошовою виплатою, що слугує забезпеченню належного утримання судді, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді (абзац п'ятий пункту 7 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005; абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007).

Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на неконституційність обмеження розміру довічного грошового утримання суддів і зазначав, що встановлення максимального розміру такого утримання звужує обсяг існуючого права і водночас знижує досягнутий рівень гарантій суддівської незалежності, підкреслював, що такі положення приймалися Верховною Радою України всупереч вимогам частини третьої статті 22 Конституції України щодо недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів, а тому не відповідали їй (були неконституційними) (рішення Конституційного Суду України від 18.06.2007 року за № 4-рп/2007, п. 7.5 рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року за № 10-рп/2008).

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015, внесено зміни до ст. 141 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», згідно яких ч.3 ст. 141 закону передбачає, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 60 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Змінами до ч.5 ст. 141 цього закону передбачено, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи на посадах, які дають право на призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до цієї статті або право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про прокуратуру", «Про статус народного депутата України", «Про державну службу", щомісячне довічне грошове утримання, призначене відповідно до цієї статті, не виплачується.

З 1 січня 2016 року виплата щомісячного довічного грошового утримання, призначеного відповідно до цієї статті, на період роботи на посадах, які дають право на його призначення або право на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених законами України "Про прокуратуру", "Про наукову і науково-технічну діяльність", "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", припиняється. На цей період призначається і виплачується пенсія відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Після звільнення з роботи щомісячне довічне грошове утримання виплачується у повному розмірі.

Максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Крім того, згідно пункту 5 Прикінцевих положень Закону №213-VIII від 02.03.2015, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Згідно із частиною 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, який вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними. Така правова позиція висловлена Конституційним Судом України в рішеннях від 22.09.2005р. №5-рп/2005, від 29.06.2010р. №17-рп/2010, від 22.12.2010р. №23-рп/2010, від 11.10.2011р. №10-рп/2011.

Відповідно до ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийняття нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів, закріплених у статті 126 Конституції України, є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання, тощо), надання їм у майбутньому статусу судді у відставці, право якого на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів.

Гарантії незалежності суддів закріплені у частині 4 статті 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якої незалежність судді забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом, належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді. Відповідно до ст. 48 Закону гарантовано, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Пунктом 7 Рішення Конституційного Суду України від 11 травня 2005 року №8-рп/2005 зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що позивач, маючи право на відставку, звернулась у встановленому законом порядку із відповідною заявою 24 березня 2014 року (до набрання чинності законами №192-VIII та №213-VIII), та мала всі законні підстави на отримання довічного утримання, призначення якого не ставиться в залежність від своєчасності розгляду заяви про відставку компетентними органами.

Указаними вище змінами до ст. 141 України «Про судоустрій та статус суддів» встановлено обмеження рівня матеріального забезпечення суддів у відставці, ніж це було передбачено законодавством до внесення таких змін і існувало на час набуття позивачкою права на відставку та призначення їй довічного щомісячного грошового утримання в максимальному розмірі - 90 % від суддівської винагороди працюючого судді, а приписами п.5 Прикінцевих положень Закону №213-VIII від 02.03.2015 фактично скасовано конституційно закріплений інститут відставки судді. Щодо відповідності (конституційності) положень частини третьої, абзацу четвертого та речення першого абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд» у взаємозв'язку з положеннями підпункту 5 пункту 2, пункту 17 розділу І, пункту 5 розділу ІІІ Закону України від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» стосовно звуження гарантій матеріального забезпечення та соціального захисту суддів у відставці положенням статті 8, частини першої статті 21, частини першої, пунктів 2, 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України порушено питання у постанові №14 Пленуму Верховного Суду України від 03.07.2015р. про звернення до Конституційного Суду України з відповідним конституційним поданням.

Разом з тим, з прийняттям вказаного закону №213-VIII від 02.03.2015 та у зв'язку з неприйняттям до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, не скасовано положення ст.141 спеціального Закону України «Про судоустрій та статус суддів», частиною 2 якої передбачено щомісячне довічне грошове утримання для судді у відставці.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що при розгляді заяви ОСОБА_1 про призначення щомісячного довічного грошового утримання, відповідач повинен був керуватися ст. 141 спеціального Закону України «Про судоустрій та статус суддів», положення якого не втратили чинності у відношенні суддів у відставці в частині права судді на відставку та призначення йому довічного грошового утримання.

Порядок подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України передбачений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008р. №3-1.

Пунктом 1.2 цієї постанови зазначено, що щомісячне довічне грошове утримання призначається з дня, наступного після відрахування судді зі штату суду згідно з наказом, виданим на підставі акта Верховної Ради України або Президента України про звільнення у зв'язку з поданням заяви про відставку, у тому числі у відставку за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню виконання обов'язків, та припинення виплати щомісячного грошового утримання працюючому судді, якщо звернення за призначенням щомісячного довічного утримання відбулося не пізніше трьох місяців з дня відрахування судді зі штату суду. У разі звернення пізніше трьох місяців з дня відрахування судді зі штату суду щомісячне довічне утримання призначається з дня звернення.

Призначене позивачці щомісячне довічне грошове утримання повинно відповідати вимогам ст. 138 Закону України № 2453-VІ «Про судоустрій та статус суддів», з урахуванням рішення Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 3 червня 2013 року, яка передбачала розмір щомісячного грошового утримання до 90 % без обмеження граничного розміру, починаючи з 05.08.2015р., у розмірі 90 % заробітку судді без обмеження граничного розміру з урахуванням довідки про суддівську винагороду.

Постановляючи дану ухвалу колегія суддів апеляційної інстанції також бере до уваги Рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016р. №4-рп/2016 (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці), яким визнано такими, що не відповідають Конституції України певні положення ст. 141 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу судового рішення, тому не можуть бути підставою для скасування постанови суду першої інстанції.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, 200, 205, 206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя - залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий: Ю.В. Дурасова

Суддя: Л.П. Туркіна

Суддя: А.О. Коршун