Справа № 22-а/0690/7828/11
Суддя: Миніч Т. І.
Дата ухвалення: 2011-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Апеляційний суд Житомирської області
Справа № 22-а/0690/7828/11
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2011 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

ОСОБА_1,

при секретарі

судового засідання ОСОБА_2,

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області на рішення Овруцького районного суду від 14 липня 2010 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення Овруцької районної державної адміністрації, Управління праці та соціального захисту населення Старокостянтинівської міської ради про визнання дій неправомірними та стягнення коштів, передбачених Законом України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,

встановив:

У червні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом. Просив стягнути з відповідачів на його користь недоплачені за 2001-2010 роки кошти, виплата яких передбачена ст.ст.37,39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (надалі Закону). В обґрунтування позову зазначав, що є потерпілим внаслідок аварії на ЧАЕС, працює в Ігнатпільському карєрі Старокостянтинівської машинної станції-276. Працює та проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1, віднесеному до зони безумовного гарантованого відселення. Всупереч вимогам Закону, який повязує розмір цих виплат із мінімальною заробітною платою, доплату до заробітної плати та допомогу у вказаний період отримував в розмірах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року за № 836.

Рішенням Овруцького районного суду від 14 липня 2010 року позов задоволено частково. З Управління праці та соціального захисту населення Овруцької районної державної адміністрації на користь позивача стягнуто 12245,4 грн. допомоги у звязку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва за період з 01.04.2009 року по 31.05.2010 року та судові витрати. З Управління праці та соціального захисту населення Старокостянтинівської міської ради на користь позивача стягнуто 87348,87 грн. доплати до заробітної плати як особі, яка працює на території радіоактивного забруднення за період з 01.08.2001 року по 31.12.2005 року, з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та з 22.05.2008 року по 31.05.2010 року. Дії відповідачів щодо нарахування та виплати цих коштів у неповному розмірі визнані неправомірними. В задоволенні решти вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі Управління праці та соціального захисту населення Старокостянтинівської міської ради порушує питання про скасування зазначеної постанови з ухваленням нового рішення про відмову в позові. Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що"6' його дії є правомірними, оскільки він керується положеннями чинної Постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року за № 836 „Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, кошти у розмірах, визначених Законом з Державного бюджету не фінансуються. На думку апелянта, судом не звернуто уваги на порушення позивачем строку звернення до суду, а також на те, що спірні кошти не є заробітною платою. Апелянт не вважає себе належним відповідачем у справі.

Рішення суду в частині вимог до Управління праці та соціального захисту населення Овруцької районної державної адміністрації не оскаржується. Тому в цій частині вимог законність судового рішення не перевіряється.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивач протягом спірного періоду працював в Ігнатпільському карєрі Старокостянтинівської машинної станції-276, віднесеному до зони обовязкового відселення, та постійно проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1, віднесеному до зони безумовного гарантованого відселення (а.с.4,7).

Відповідно до ч.1 ст.39 Закону громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: у зоні обовязкового відселення відселення - три мінімальні заробітні плати.

Проте в порушення вимог закону позивач отримував зазначену доплату у розмірі 13,2 грн. (а.с.4).

За наведених обставин та виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при визначенні розміру спірних виплат застосуванню підлягає саме стаття 39 Закону № 796-ХІІ, а не постанова Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року за № 836, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Оскільки підприємство, в якому працював позивач, знаходиться на території, що обслуговується відповідачем, якому делеговані повноваження щодо виплати спірних коштів, то суд правильно вважав, що саме на останнього слід покласти обовязок відшкодувати заборгованість по невиплачених позивачеві коштах.

Невиконання установою-роботодавцем обовязків, покладених на нього п.6 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, повязаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2005 року №936, не є підставою для відмови в позові.

Разом з тим, визначаючи період та спосіб відновлення порушених прав позивача, суд не врахував наступного.

Судом першої інстанції справу розглянуто в порядку цивільного судочинства в період дії Закону України № 1691 -УІ від 18.02.2010 року „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, повЯзаних із соціальними виплатами.

Проте, правовідносини між сторонами мають публічно-правовий характер і регулюються адміністративно-правовими нормами.

При вирішенні спору суд не звернув уваги на те, що виходячи із змісту ст.2 Закону України „Про оплату праці доплата, передбачена ст.39 Закону не є складовою частиною заробітної плати. А тому, на спірні правовідносини положення ст.233 КЗпП не поширюються.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.99 КАС (в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення) за захистом своїх прав, свобод та інтересів особа може звернутися з адміністративним позовом до суду в межах річного строку з дня, коли вона дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В поданій до суду позовній заяві позивач не зазначає час, коли йому стало відомо про порушення свого права. Тобто, на час подання позову строк звернення до суду, що передував червню 2009 року, сплив.

Із змісту заперечення на позов та апеляційної скарги вбачається, що відповідач не визнає вимоги позивача, посилаючись на пропуск ним строку звернення до суду (а.с.13,42).

Згідно з ч.1 ст.100 КАС пропущення строку звернення до суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Проте суд на це уваги не звернув.

Крім того, задовольняючи вимогу про стягнення коштів, суд першої інстанції помилився у визначенні способу захисту порушеного права. Оскільки спірні суми не були нараховані позивачеві, а суд не наділений компетенцію виконувати функцію органу, який уповноважений нараховувати кошти, позов в цій частині слід задовольнити частково, зобовязавши відповідача нарахувати кошти та забезпечити їх виплату.

За таких обставин оскаржуване рішення в цій частині вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.99,100,195,196,198,202,205,207 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області задоволити частково.

Скасувати рішення Овруцького районного суду від 14 липня 2010 року в частині вимог про стягнення доплати до заробітної плати, ухваливши в цій частині нове судове рішення. Позов задоволити частково.

Визнати неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Старокостянтинівської міської ради щодо нарахування та виплати ОСОБА_3 не в повному розмірі доплати до заробітної плати, передбаченої ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення Старокостянтинівської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_3 доплату до заробітної плати, передбачену ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у розмірі трьох мінімальних заробітних плат щомісяця, за період з 01.06.2009 року по 31.05.2010 року.

В задоволенні вимог про стягнення доплати до заробітної плати за період з 01.08.2001 року по 01.06.2009 року відмовити за пропуском строку звернення до суду.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: