Справа № 2а-7393/10/1270
Суддя: Радіонова О.О.
Дата ухвалення: 2010-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Чиркін С.М
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2010 року справа №2а-7393/10/1270 приміщення суду за адресою:83017, м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Радіонової О.О.

суддів: Нікуліна О.А., Жаботинської С.В

при секретарі судового засідання Іванченко О. В.

за участю представників від:

позивача: ОСОБА_2, представник за дов. від 26.07.2010р.

відповідача: ОСОБА_3, представник за дов. від 09.09.10р.

прокурора: не з»явився, повідомлений належним чином

розглянувши у відкритому судовому Державної податкової інспекції

засіданні апеляційні скарги в Артемівському районі м. Луганська

Прокурора Артемівського району м. Луганська

на постанову Луганського окружного адміністративного суду

від 01 листопада 2010 року

по адміністративній справі № 2а-7393/10/1270

за позовом Дочірнього підприємства

«Луганський холодокомбінат»

Відкритого акціонерного товариства

«Луганськхолод»

до державної податкової інспекції

в Артемівському районі м. Луганська

за участю прокуратури Артемівського району м. Луганська

про визнання недійсним та скасування податкового повідомлення рішення № /0 від 28 липня 2008 року -

ВСТАНОВИЛА:

Дочірнє підприємство «Луганський холодокомбінат»Відкритого акціонерного товариства «Луганськхолод»звернулось до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції в Артемівському районі м. Луганська про визнання недійсним та скасування податкового повідомлення рішення № /0 від 13 вересня 2010 року (т. 1, арк. спр. 3-6).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2010 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (т. 1, арк. спр. 1).

Листом від 14 жовтня 2010 року № 2854 вих. 10, з метою захисту економічних інтересів держави у сфері оподаткування заявив про вступ до справи прокурор Артемівського району м. Луганська (т.1, арк. спр. 45).

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2010 року позовні вимоги задоволено повністю, визнано незаконним та скасовано податкове повідомлення рішення № /0 від 13 вересня 2010 року (т. 2, арк. спр. 48-51).

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції зазначив, що фактичне здійснення господарських операцій, за наслідками яких заявлене бюджетне відшкодування, підтверджується наданими позивачем під час проведення перевірки та судового засідання податковими накладними та платіжними документами, що свідчить про необґрунтоване посилання відповідача на підпункти 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Суд першої інстанції також зазначає, що для віднесення відповідних сум податків, сплачених у ціні товару, до податкового кредиту платника податку, який придбав зазначений товар, Законом України «Про податок на додану вартість»не передбачено як умову сплату цих сум до бюджету.

Державна податкова інспекція в Артемівському районі м. Луганська подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Луганського окружного адміністративного суду № 2а-7393/10/1270 від 01 листопада 2010 року і прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т. 2, арк. спр. 52-54).

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що у звязку із поданням контрагентами Державного підприємства «Луганський холодокомбінат»податкової звітності, що не визнана податковим органом та не усуненням встановлених недоліків і не наданням нової звітності, податкові зобовязання контрагентів вважаються не задекларованими.

Також, апелянт посилається на те, що відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого податку на додану вартість у звязку з придбанням товарів, не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

На думку апелянта, не декларування контрагентами податкових зобовязань по взаємовідносинам з Державним підприємством «Луганський холодокомбінат»свідчить про укладення угод з метою зменшення податкових зобовязань за рахунок сум податкового кредиту, тобто нікчемних угод.

Прокурор Артемівського району м. Луганська також подав апеляційну скаргу (т. 2, арк. спр. 55-57), в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У скарзі прокурор посилається на те, що податкова звітність з податку на додану вартість за червень 2010 року Приватного підприємства «Листрансбуд», згідно з наказом Державної податкової адміністрації України № 827 від 31 грудня 2008 року «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо централізованого приймання та компютерної обробки податкової звітності платників в ОДПС України»має статус «не визнано як податкова декларація». Тому позивач не мав права на включення до податкового кредиту сум, що не були задекларовані належним чином його контрагентів.

Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив суд залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Прокурор у судове засідання не з»явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Як встановлено судом першої інстанції та визнається сторонами по справі:

Дочірнє підприємство «Луганський холодокомбінат»Відкритого акціонерного товариства «Луганськхолод»зареєстроване в якості юридичної особи субєкта господарської діяльності у виконавчому комітеті Луганської міської ради, свідоцтво про державну реєстрацію від 29 липня 1997 року (т. 1 арк. спр. 7-10)

19 липня 2010 року позивачем на виконання вимог пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», Наказу Державної податкової адміністрації України № 166, відповідачу була подана податкова декларація по податку на додану вартість за червень 2010 року та розшифровка податкових зобовязань (т.1, арк. спр. 52-55).

У рядку 17 податкової декларації зазначено податковий кредит в сумі 994 026,00 грн.

25 серпня 2010 року уповноваженими особами відповідача було проведено невиїзну документальну перевірку позивача податкової декларації з податку на додану вартість за червень 2010 року. За наслідками перевірки складено акт перевірки № 484/2300/24846227 від 27 серпня 2010 року (т. 1, арк. спр 22-35).

У висновках акту перевірки зазначено про порушення з боку позивача положень підпункту 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено податок на додану вартість всього в сумі 833 437 грн. (т. 1, арк, спр. 34).

За результатами розгляду заперечень Дочірнього підприємства «Луганський холодокомбінат»Відкритого акціонерного товариства «Луганськхолод» від 03 вересня 2010 року № 230 та у звязку із надходженням додаткових даних від Ленінської міжрайонної державної податкової інспекції у м. Луганську, відповідачем прийнято рішення щодо зміни висновку акта перевірки на суму 1 440 грн. Загальна сума за висновками акта перевірки склала 831 997 грн. (т. 1,арк. спр. 19-21).

13 вересня 2010 року податковим повідомленням рішенням № /0 відповідачем визначено податкове зобовязання позивача з податку на додану вартість в загальній сумі 1 081 596,1 грн., з яких основний платіж 831 997 грн., штрафні санкції 249 599,1 грн., що було оскаржено позивачем в адміністративному порядку (т. 1, арк. спр. 40).

У позивача під час перевірки досліджувались документи відображені в акті перевірки тотожні документам, долученим до матеріалів справи (т. 1, арк. спр. 26).

Позивачем надано податкові накладні, платіжні доручення про сплату коштів продавцям, зазначеним в податкових накладних (т. 1, арк. спр . 63-70, 79-110, 119-182; т. 2. арк. спр. 18-35)

Відповідно до статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суть спірних правовідносин полягає у правомірності віднесення до податкового кредиту суми податку, не задекларовану та не сплачену його контрагентами.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Кодексом адміністративного судочинства України, Законом України від 03 квітня 1997 року №168/97-ВР «Про податок на додану вартість»(надалі Закон №168) та Законом України від 04 грудня 1990 року №509-ХІІ «Про державну податкову службу в Україні»(надалі Закон №509).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 1.7. Закону України № 168 податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону №168 визначено, що податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоду у звязку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону №168 не дозволяється включати до податкового кредиту будь-які витрати зі сплати податку, не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).

Отже, законодавець не ставить в залежність формування податкового кредиту покупцем товару від несплати податку або подання недостовірної звітності продавцем, оскільки за загальним правилом несплата податку на додану вартість продавцем і його постачальниками сама по собі не є підставою для зменшення податкового кредиту зазначеного податку покупцю, який відніс до податкового кредиту суму податку на додану вартість, сплачену продавцю разом із ціною товару (послуги).

Відповідно до Порядку заповнення і подання податкової декларації з податку на додану вартість, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 30 травня 1997 року №166 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 липня 1997 року за №250/2054, платник податку самостійно обчислює суму податкового зобовязання, яку зазначає в декларації.

Пунктом 3.4 Порядку передбачено, що дані, наведені в декларації, повинні відповідати даним бухгалтерського та податкового обліку платника, оскільки, як визначено пунктом 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовуються грошовий примірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Таким чином, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Судова колегія не приймає доводи апелянтів щодо неправомірності включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту звітного періоду з підстав не визнання податковим органом податкових декларацій контрагентів з податку на додану вартість з огляду на наступне.

Колегія суддів встановила, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо порушення кримінальної справи відносно директорів вказаних підприємств в частині підроблення та використання завідомо підроблених документів або докази визнання недійсними податкових накладних в установленому законом порядку.

З матеріалів справи вбачається, що податкові накладні, виписані позивачу постачальниками придбаних ним товарів (робіт, послуг) складені у відповідності до вимог підпункту 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону №168 та наказу Державної податкової адміністрації України № 165.

Доказів визнання недійсними вказаних податкових накладних апелянтами не надано.

Отже, податкові накладні дійсні та повинні відображатися у податковому та бухгалтерському обліку у відповідності до вимог чинного законодавства.

Крім того, судова колегія зазначає, що акт звірки взаємних розрахунків ( т.2 арк. спр. 17), платіжні доручення ( т.2арк. спр. 18-35), квитанції ( т.1арк. спр. 59), авіа накладна ( т.1арк. спр. 111) та податкові накладні ( т.1арк. спр. 63-71, 77-110, 119-221), які видані позивачу його контрагентами фіксують факти здійснення господарських операцій, а саме факт придбання позивачем товару.

Відповідач доводами викладеними в апеляційній скарзі не оскаржує факт встановлений судом першої інстанції щодо відповідності сум податку на додану вартість, зазначених у податкових накладних, загальній сумі податкового кредиту, зазначеного у податковій декларації позивача за червень 2010 року.

Також, судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними матеріалами справи, що позивачем надані платіжні доручення про сплату коштів продавцям, зазначеним в податкових накладних (т.2 арк. спр. 18-35).

Колегія суддів не приймає посилання апелянтів на нікчемність угод, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази нікчемності правочинів, визнання недійсною угоди, укладеної позивачем та його контрагентами або анулювання виданих цим підприємствам Свідоцтв платника податку на додану вартість на час господарських відносин із позивачем.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону №168, не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону №168).

Інших обмежень щодо включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених (нарахованих) при придбанні товарів (робіт, послуг), законодавче не встановлено, а тому посилання державної податкової служби на факт не підтвердження сплати податкового зобов'язання по податку на додану вартість непрямими контрагентами, судом першої інстанції вірно не оцінені як суттєві.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що позивачем включено до податкового кредиту фактично сплачений ним в ціні послуг податок на додану вартість на підставі податкових накладних, отриманих від постачальників послуг, які зареєстровані платниками податку на додану вартість.

Згідно з статтею 61 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Тому, колегія суддів зазначає, що несплата контрагентами постачальників позивача до бюджету сум податку на додану вартість та недекларування контрагентами своїх зобовязань не може впливати на результати діяльності підприємства позивача і не може бути підставою для притягнення позивача до відповідальності у вигляді зменшення належної позивачу суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість або донарахування податкових зобов'язань з податку на додану вартість.

Відповідно до статті 67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (частина 1 статті 19 Конституції України). Чинне законодавство, зокрема, Закон №168, не встановлює обов'язки покупця сплачувати податок на додану вартість ще й до бюджету, якщо такий податок не буде сплачено продавцем або іншою особою, з урахуванням суми податку, отриманого від покупця у складі ціни товару.

Судова колегія вважає, що невизнання податковим органом податкової звітності контрагентів позивача не тягне за собою недійсність угод, укладених з моменту державної реєстрації такої особи і до моменту виключення з державного реєстру та не позбавляє правового значення виданих за такими господарськими операціями податкових накладних. За таких обставин покупець не може нести відповідальність як за несплату податків продавцями, так і за можливу недостовірність відомостей податкової звітності.

Чинне законодавство не зобов'язує і не наділяє юридичних осіб правами перевіряти відповідність законодавству податкової звітності своїх контрагентів за угодами та господарськими операціями.

Невиконання контрагентами зобов'язань зі сплати податку на додану вартість до бюджету тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо них і не є підставою для позбавлення платника податку права на податковий кредит у разі, якщо останній виконав усі передбачені законодавством умови щодо документального підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Отже, відповідальність за порушення податкового законодавства настає за порушення встановлених нормами законодавства вимог і має індивідуальний характер, а відтак платник податків не може нести відповідальність за порушення податкового законодавства, допущені іншими платниками податків.

Відповідно до статті 10 Закону №168 та статей 1, 4 Закону №2181 ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. При цьому такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.

Отже, порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції не впливають на права та обовязки іншого платника податків.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання скаржника на нікчемність правочину з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з вимогами статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 вказано на такий порядок: при кваліфікації правочину, зокрема, за статтею 228 Цивільного кодексу України враховується вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією з сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення майна, пошкодження майна, незаконного заволодіння майном, тощо.

Але, колегія суддів зазначає, що відповідачем у акті перевірки позивача не зазначено, яким саме чином вищевказані договори поставки були спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно до пункту 11 статті 10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні»державні податкові інспекції в районах, містах без районного поділу, районах у містах, міжрайонні та об'єднані державні податкові інспекції виконують, зокрема, функцію подання до судів позовів до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших випадках - коштів, одержаних без установлених законом підстав, а також про стягнення заборгованості перед бюджетом і державними цільовими фондами за рахунок їх майна.

Судом першої інстанції встановлено та не оскаржується апелянтом, що відповідач не звертався до суду з позовом щодо визнання вищевказаних угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, що також свідчить про недоведеність підстав нікчемності договорів поставки.

Колегія суддів не приймає посилання апелянта на те, що підставами визнання нікчемним вищенаведених правочинів є невизнання податковим органом податкової звітності контрагентів, оскільки це не є безумовною підставою для визнання договору нікчемним.

З приводу визначених податковим органом порушень, колегія суддів зазначає, що в акті перевірки та в матеріалах справи відсутні докази несплати всіма переліченими постачальниками по ланцюгу податку на додану вартість до бюджету, не надані докази визнання недійсними угод укладених між позивачем та його постачальниками, й між постачальниками за ланцюгом, при цьому, невизнання податкової звітності податковим органом не є ознакою несплати податків.

Податковий орган, посилаючись на факт порушення постачальниками по ланцюгу вимог податкового законодавства щодо внесення податку на додану вартість до бюджету в порушення вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України не надає до справи жодного доказу недотримання визначеними в акті перевірки підприємствами вимог Закону України «Про податок на додану вартість».

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Податковим органом не доведено, що зазначені господарські операції є фіктивними чи безтоварними, як і не доведено відсутність правових підстав для включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту позивача.

Крім того, колегія суддів зазначає, що посилання скаржників на наказ Державної податкової адміністрації України від 31 грудня 2008 року №827 є неспроможними, оскільки даний наказ не зареєстровано в Міністерстві юстиції України та методичні рекомендації за своєю правовою природою носять рекомендаційний, роз'яснювальний характер.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про фактичне здійснення господарських операцій, за наслідками яких була включена до складу податкового кредиту відповідна сума податку на додану вартість, що свідчить про необґрунтованість висновків відповідача щодо порушення позивачем підпунктів 7.4.1, 7.4.5. пункту 7.4 статті 7 Закону № 168

Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду не вбачається.

Керуючись статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в Артемівському районі м. Луганська на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2010 року у адміністративній справі № 2а-7393/10/1270 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Прокуратури Артемівського району м. Луганська на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2010 року у адміністративній справі № 2а-7393/10/1270 - залишити без задоволення.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2010 року у адміністративній справі № 2а-7393/10/1270 за позовом Дочірнього підприємства «Луганський холодокомбінат»Відкритого акціонерного товариства «Луганськхолод»до Державної податкової інспекції в Артемівському районі у м. Луганську про визнання недійсним та скасування податкового повідомлення рішення № /0 від 13 вересня 2010 рок залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини ухвали проголошені у судовому засіданні 22 грудня 2010 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі.

Ухвала у повному обсязі складена та підписана колегією суддів 23 грудня 2010 року.

Головуючий суддя О.О.Радіонова

Судді О.А. Нікулін

ОСОБА_4