Справа № 813/4179/13-а
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2016-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2016 року м. Київ К/800/12855/15

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддівЄрьоміна А. В.,
Черпіцької Л. Т.,
секретаря судового засідання Кальненко О. І.,

за участю: представника відповідача - Піддубняка А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Львівської митниці Міністерства доходів і зборів України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2013 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року у справі за позовом Дочірного підприємства "Амбієнте Ферніче Україна" до Львівської митниці Міністерства доходів і зборів України про визнання незаконними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в :

Дочірнє підприємство "Амбієнте Ферніче Україна" звернулося до суду з позовом до Львівської митниці Міністерства доходів і зборів України про визнання незаконними та скасування повідомлень-рішень № 44 та № 45, прийнятих за наслідками проведеної перевірки стану дотримання позивачем законодавства України з питань митної справи за період з 02 січня 2010 року по 31 грудня 2012 року, оформленої актом № 09/12/209000000/33465109 від 05 березня 2013 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що задекларована підприємством сума витрат на транспортування до місця ввезення на митну територію України товарів підтверджується даними, які зазначені у первинних бухгалтерських документах - довідках про надані перевізниками транспортні послуги як до, так і після митного кордону України, які були представлені до перевірки, однак не взяті до уваги.

Щодо ймовірного порушення режиму переробки на митній території України через залучення підрядників, то митні органи зобов'язані надавати критерії ідентифікації товарів відповідно до п.11 ст.149 МК України. Такі критерії ідентифікації товару, що оброблявся підрядними суб'єктами господарювання в акті перевірки не встановлені, як і не встановлена належність даного товару до такого, що коли-небудь перебував під митним контролем. Не встановлено також фактів втрат, нецільового використання (відмінного від митного режиму) чи порушення строків вивезення готової продукції.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2013 року позов задоволено повністю.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2013 року щодо визнання незаконними та скасування повідомлень-рішень Львівської митниці Державної митної служби України від 14 травня 2013 року №44 в частині визначення грошового зобов'язання із ввізного мита в сумі 7318,60грн (основний платіж 5871,66грн, штрафні санкції 1446,94грн) та № 45 в частині визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 220,93грн (основний платіж 176,74грн, штрафні санкції 44,19грн) та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову в цій частині відмовлено. В решті постанову Львівського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2013 року залишено без змін.

Не погоджуючись із рішеннями судів, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій просив їх скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Заперечень не надходило.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що ДП зареєстровано Кам'янка-Бузькою районною державною адміністрацією Львівської області 23 травня 2005 року, основним видом його діяльності є виробництво меблів.

На підставі акта від 05 березня 2013 року № 09/12/209000000/33465109 (далі - Акт) перевірки стану дотримання ДП законодавства України з питань митної справи за період з 02 січня 2010 року по 31 грудня 2012 року митним органом (тоді ще Львівська митниця Державної митної служби України) встановлено порушення позивачем, зокрема, вимог ст.ст. 230, 231, 232, ч. 3 ст. 267 МК України від 11липня 2002 року № 92-IV (далі - МК України 2002), ст.ст. 58, 149, 150 МК України від 13 березня 2012 року № 4495-VI (далі - МК України 2012), наказу Державної митної служби України (далі - ДМСУ) від 13 вересня 2003 року № 609, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України (далі - МЮУ) 06 жовтня 2003 року за № 897/8218, яким затверджено Порядок застосування митних режимів переробки на митній території України та переробки за межами митної території України»(у редакції наказу ДМСУ від 06 серпня 2009 року № 727; далі - Порядок № 609) та наказу Міністерства фінансів України (далі - МФУ) від 31 травня 2012 року № 657, в результаті чого визначено податкове зобов'язання в сумі 80 827 грн 51 коп., в т.ч. ввізне мито - 10 137 грн 94 коп. та ПДВ - 70 689 грн 57 коп.

Митницею зроблено висновок про:

- відсутність розподілу транспортних витрат до кордону України та після нього, що включались до митної вартості товарів при їх оформленні в режимі реімпорт;

- недотримання ДП вимог чинного законодавства, що визначає порядок реалізації митного режиму переробки на митній території України.

У зв'язку із зміною митної вартості товарів при проведенні даної перевірки здійснено розрахунок митних платежів (з урахуванням сплачених), які підлягали сплаті до бюджету (додаток № 5 до Акту): ввізне мито - 2 279 грн 03 коп.; ПДВ - 66 808 грн 48 коп.

29 березня 2013 року відповідачем на підставі Акта прийняті повідомлення-рішення №№ 22, 23 на суму 12 607 грн 40 коп ввізного мита та 85 859 грн 86 коп ПДВ, відповідно.

Позивач з прийнятими повідомленнями-рішеннями не погодився, оскаржив їх в адміністративному порядку.

За наслідками адміністративного оскарження рішенням Міністерства доходів і зборів України від 29 квітня 2013 року скарга ДП задоволена частково, розмір грошових зобов'язань із ввізного мита та ПДВ змінений (зменшений).

У зв'язку із чим 14 травня 2013 року Митниця прийняла повідомлення-рішення, якими позивачу визначено грошові зобов'язання:

- № 44 - із ввізного мита в сумі 9 997 грн 61 коп. (основний платіж 8 150 грн 69 коп., штрафні санкції 1 846 грн 92 коп.);

- № 45, - з ПДВ в сумі 81 180 грн 39 коп. (основний платіж 66 985 грн 22 коп., штрафні санкції 14 195 грн 17 коп.).

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив із встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм норм матеріального права, з чим погодився апеляційний суд.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду.

Стаття 67 Конституції України передбачає, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно зі ст. 92 Основного Закону виключно законами України встановлюються система оподаткування, податки і збори.

Щодо відсутності розподілу транспортних витрат до кордону України та після нього, то судом першої інстанції встановлено, що ДП протягом періоду, що перевірявся, здійснювало діяльність, як вказано вище, з виробництва меблів, для чого ввозило на митну територію України матеріали та комплектуючі найманим автотранспортом.

Статтею 49 МК України 2012 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Згідно із ч. 1 ст. 51 МК України 2012 року митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Документами, які підтверджують митну вартість товарів, також є транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів (п. 6 ч. 2 ст. 53 МК України 2012).

За змістом п. 5 ч. 10, п. 2 ч. 11 ст. 58 МК України 2012 року при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються такі витрати (складові митної вартості), якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, крім іншого, витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України. До митної вартості не включаються витрати на транспортування після ввезення за умови виділення їх з ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, що документально підтверджені та які піддаються обчисленню.

Аналогічні за змістом та суттю норми містились і у ст. 267 МК України 2002 року.

Порядок декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та подання відомостей для її підтвердження, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 2006 року № 1766, яка втратила чинність з 01 червня 2012 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Порядок №1766), визначав умови та механізм декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, подання декларантом відомостей для її підтвердження.

Пунктом 8 цього Порядку передбачено, що для підтвердження транспортних витрат, які відповідно до МК України включаються до ціни товару, декларант зобов'язаний подати договір (контракт) про перевезення, транспортні та страхові документи, а також:

або рахунок-фактуру від виконавця договору (контракту) про надання транспортно-експедиційних послуг, що містить реквізити сторін, суму та умови платежу, інші відомості, відповідно до яких встановлюється належність послуг до товарів;

або банківські платіжні документи, що підтверджують факт оплати транспортно-експедиційних послуг відповідно до виставленого рахунка-фактури;

або довідку підприємства-перевізника, що здійснило перевезення, яка містить реквізити товаротранспортного документа, відомості про маршрут перевезення, розмір плати за надання транспортно-експедиційних послуг та підписи керівника і головного бухгалтера такого підприємства;

або калькуляцію транспортних витрат (якщо перевезення товарів здійснюється з використанням власного транспортного засобу), що містить відомості про маршрут перевезення, його протяжність у кілометрах до місця ввезення на митну територію України та по митній території України, розмір тарифної ставки на перевезення за одиницю виміру (вагу) товару за 1 кілометр маршруту.

Відомості, на підставі яких декларантом визначено та заявлено (задекларовано) митну вартість товарів, повинні базуватися на об'єктивних даних, що підлягають обчисленню та перевірці відповідно до вимог МК України. Декларант має право на доведення у передбачений законодавством строк митному органові правильності визначення ним митної вартості товарів (п.10 Порядку №1766).

Згідно із ст. 260 МК України 2002 року порядок визначення митної вартості товарів поширюється на товари, які переміщуються через митний кордон України. Для цілей визначення митної вартості використовується інформація, підготовлена у спосіб, сумісний з принципами бухгалтерського обліку, прийнятими у відповідній країні і доцільними для певного методу визначення митної вартості.

Приписами ст.ст.1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV) визначено, що господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, а підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа; дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Судом першої інстанції встановлено, з яким погодився апеляційний суд, що з долучених до матеріалів справи довідок про транспортні перевезення, виданих перевізниками на підтвердження вартості наданих транспортних послуг убачається: дата складання, найменування та підпис особи, що таку довідку склала, маршрут з розбивкою його до та після митного кордону України, вартість перевезення до та після митного кордону України, вартість наданих експедиційних послуг тощо, а отже правомірно дійшли висновку, що такі довідки є первинними документами в розумінні ст. 9 Закону № 996-XIV, а відтак, на їх підставі має проводитись визначення вартості транспортних витрат до пункту перетину митного кордону України під час здійснення митного оформлення товарів, які ввозилися ДП.

Відсутність в деяких актах виконаних робіт інформації щодо поділу наданих транспортних послуг до та після митного кордону України доповнена (уточнена) зазначеними вище довідками про транспортні перевезення, в яких міститься зазначена інформація, що свідчить про правильність висновків обох судів та обґрунтованість спростованих заперечень митниці.

При цьому останні були надані Митниці при проведенні перевірки, однак протиправно не взяті нею до уваги, що свідчить про проведення відповідної перевірки без урахування усіх обставин фінансово-господарської діяльності суб'єкта господарювання, що є порушенням Порядку оформлення результатів проведення митними органами перевірок, затвердженого наказом МФУ від 21.03.2012 року № 377, зареєстрованим в МЮУ 25.04.2012 року за №622/20935.

Крім того, загальні правила заповнення декларації митної вартості, яка використовується для митних цілей декларантами - при визначенні та заявленні митної вартості товарів, що переміщуються через митний кордон України, та митними органами - при здійсненні контролю за правильністю визначення заявленої декларантом митної вартості товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначались Порядком заповнення декларації митної вартості, затвердженим наказом ДМСУ від 02 грудня 2003 року № 828 (у редакції наказу ДМСУ від 26 жовтня 2009 року № 1017 з наступними змінами та доповненнями; далі - ДМВ, Порядок № 828, відповідно), який зареєстровано в МЮУ 19 грудня 2003 року за № 1192/8513, який діяв під час ввезення ДП товарів на митну територію України.

Так, відповідно до пп.3 п.1 підрозділу 1 розділу ІІ цього Порядку, якщо в митного органу немає зауважень щодо заявленої декларантом митної вартості, то в основному аркуші ДМВ учиняється запис «митну вартість визнано».

При визначенні митної вартості товарів, що ввозяться на митну територію України, в Графі 17 ураховуються фактичні витрати на доставку їх у місце ввезення на митну територію України.

Аналогічними за змістом є норми Порядку заповнення декларації митної вартості, затверджені наказом МФУ від 29 березня 2012 року № 416, який набрав чинності з 09 травня 2012 року.

На підставі долучених позивачем ДМВ суди обох інстанцій установили, що такі містять запис «митну вартість визнано».

Тобто, митним органом при здійсненні контролю за правильністю визначення заявленої декларантом митної вартості товарів, що переміщувались через митний кордон України, враховано наявність транспортних документів, в даному випадку довідок про транспортні перевезення, і зауважень щодо заявленої позивачем митної вартості не заявлялося.

Щодо ймовірного порушення режиму переробки на митній території України через залучення підрядників.

Судом встановлено, що 01 вересня 2010 року ДП укладено зовнішньоекономічній контракт № 01/09/2010 з додатками, які є невід'ємною частиною угоди, на переробку давальницької сировини з компанією «AсtonaCompany A/S» (Данія). Предметом контракту є виготовлення меблів (диванів) з матеріалів, які надаються замовником.

На виконання даного контракту 01 жовтня 2011 року позивач (замовник) уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Константа ЛТД» (підрядник; далі - ТОВ) договір № 03/10 підряду на виготовлення продукції з матеріалів замовника, предметом якого є набивка та пошиття подушок для диванів та пошиття чохлів для диванів з матеріалів замовника.

Згідно акта здачі-прийняття робіт від 16 листопада 2011 року № 09-НП ТОВ проведено роботи з пошиття чохлів з тканини «Chili 90 Ekru». Зазначена тканина ввезена на митну територію України в режимі переробки з умовним повним звільненням від оподаткування шляхом подачі простого векселя. При цьому ДП дозволу митного органу на переробку товару своїм контрагентом не отримувало.

Відповідно до ст. 230 МК України 28 лютого 2011 року ДП отримано дозвіл на розміщення товарів у митний режим переробки на митній території України.

В силу положень ст. 229 МК України 2002 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) переробка на митній території України - митний режим, відповідно до якого ввезені на митну територію України товари, що походять з інших країн, піддаються у встановленому законодавством порядку переробці без застосування до них заходів нетарифного регулювання, за умови вивезення за межі митної території України продуктів переробки відповідно до митного режиму експорту.

Ввезення та переробка на митній території України товарів, що походять з інших країн, здійснюються з дозволу митного органу відповідно до положень цього Кодексу та інших законів України.

Дозвіл на переробку товарів на митній території України може бути скасовано митним органом, якщо його видано на підставі недостовірних даних, що мали істотне значення для прийняття рішення, або у разі коли підприємство-резидент, якому видано такий дозвіл, не дотримується положень цього Кодексу та інших актів законодавства України (ст. 230 МК України 2002).

Згідно із ч.ч. 4, 5 ст. 231 МК України 2002 року окремі операції з переробки товарів за дорученням підприємства-резидента, якому видано дозвіл на переробку товарів на митній території України, та з дозволу митного органу можуть здійснюватися іншим підприємством. При цьому відповідальність перед митними органами за дотримання визначеного порядку переробки товарів несе підприємство, якому видано дозвіл на проведення операцій щодо переробки товарів на митній території України.

У разі якщо за умовами переробки товарів на митній території України передбачається виконання кількох операцій щодо їх переробки кількома підприємствами, кожне з підприємств, яке бере участь у процесі переробки, повинне одержати дозвіл митного органу на переробку товарів на митній території України. Переміщення товарів між підприємствами, що беруть участь у їх переробці, здійснюється з дозволу і під контролем митних органів.

Відповідно до пп.4 п.1.3 розділу I Порядку № 609, який був чинний в період виконання ТОВ робіт за договором підряду, дозвіл - письмовий дозвіл митного органу на: ввезення та переробку товарів у режимі переробки (надається заявникові режиму); або вивезення та переробку товарів у режимі переробки (надається заявникові режиму); або виконання окремих операцій (або повного циклу) з переробки товарів (надається переробникові).

Щодо режиму переробки на митній території України, то такий застосовується до: товарів, що ввозяться на митну територію України з інших країн (незалежно від країни виготовлення цих товарів); товарів, що попередньо ввезені та розміщені в іншому митному режимі, контроль за дотриманням якого здійснюють митні органи з додержанням вимог Митного кодексу України та інших законодавчих актів України; продуктів переробки таких товарів до розміщення їх в інший митний режим (п. 1.2).

Підпунктами 2.1, 2.2 розділу II цього ж Порядку визначено, що дозвіл на ввезення та переробку товарів у режимі переробки надається митним органом, у зоні діяльності якого розташований заявник режиму, або митним органом, у зоні діяльності якого розташований переробник, за умови прийняття погодженого рішення про місце здійснення митного оформлення товарів відповідно до положень Порядку прийняття митними органами погодженого рішення про місце здійснення митного оформлення товарів.

Дозвіл на вивезення та переробку товарів у режимі переробки надається митним органом, у зоні діяльності якого розташований заявник режиму, або іншим митним органом за умови прийняття погодженого рішення про місце здійснення митного оформлення товарів. Дозвіл на виконання окремих операцій з переробки товарів надається митним органом, у зоні діяльності якого розташований переробник.

Дозвіл на виконання окремих операцій з переробки товарів кожний переробник повинен отримати до моменту звернення заявника режиму щодо надання йому дозволу на ввезення та переробку товарів у режимі переробки. Для отримання дозволу заявник режиму та, за наявності, переробник подають окремі заяви митним органам, визначеним у пункті 2.1 цього розділу.

Якщо окремі операції (або повний цикл) з переробки товарів здійснюватимуться переробником (переробниками), то заявником режиму в заяві мають бути зазначені відомості про всіх переробників, які будуть здійснювати переробку чи окремі операції з переробки, в тому числі зберігання товарів, що розміщуються в митний режим переробки, та продуктів переробки, а також відомості про дозволи, надані цим переробникам.

Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що дозвіл на ввезення та переробку товарів у режимі переробки (надається заявникові режиму) є невід'ємною частиною самого режиму переробки. Отже, відсутність дозволу за обов'язку отримати такий - порушення режиму переробки.

За змістом п. 206.1, пп. 206.2.5 п. 206.2 ст. 206 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) при ввезенні товарів на митну територію України суми податку, нараховані митним органом, підлягають сплаті до державного бюджету платниками податку до/або на день подання митної декларації безпосередньо на єдиний казначейський рахунок за винятком операцій, за якими надається звільнення (умовне звільнення) від оподаткування.

У разі розміщення товарів у митному режимі переробки на митній території України податок не підлягає сплаті.

При цьому повне умовне звільнення надається за умови надання на суму податкового зобов'язання простого авальованого векселя та за умови вивезення продуктів переробки з митної території України у визначений строк.

Однак, п. 206.3 ст. 206 цього ж Кодексу вказує, що у разі порушення умов митних режимів, під час розміщення в які надано повне або часткове умовне звільнення від оподаткування, особа, відповідальна за дотримання режиму, зобов'язана сплатити суму податкового зобов'язання, на яку було надане умовне звільнення. При цьому з дня надання умовного звільнення від оподаткування на суму податкового зобов'язання нараховується пеня відповідно до розділу ІІ цього Кодексу.

Наведені норми права вказують, що відсутність дозволу на окремі операції з переробки товарів тягне за собою для особи, винної у такому порушенні, відповідальність передбачену п. 206.3 ст. 206 Податкового кодексу України.

Отже, правильними є висновки судів, що відповідачем правомірно встановлено визначення ДП грошового зобов'язання з ПДВ та ввізного мита (та штрафних (фінансових) санкцій) у зв'язку з неотриманням від митного органу дозволу на виконання окремих операцій з переробки товарів іншими суб'єктами господарювання.

Такі обставини не ставляться під сумнів сторонами спору, про що зауважили суди обох інстанцій, однак апеляційний суд, не погоджуючись із судом першої інстанції, вказав, що суд помилково констатував неможливість ідентифікувати правомірно визначене (чи навпаки) Митницею грошове зобов'язання та відповідно визнавати ПР протиправним у певній частині.

На думку суду касаційної інстанції, висновки апеляційного суду є законними.

Так, під час проведення перевірки, у зв'язку із зміною митної вартості товарів, Митницею проведено розрахунок митних платежів (з урахуванням сплачених), які підлягали сплаті до бюджету (додаток № 5 до Акту): ввізне мито - 2 279 грн 03 коп.; ПДВ - 66 808 грн 48 коп.).

При наведеному, спірні повідомлення-рішення не підлягали скасуванню повністю, отже у цій частині (правомірно визначеного грошового зобов'язання) апеляційним судом правильно скасовано судове рішення першої інстанції та відмовлено в задоволенні позову.

Оскільки рішення суду апеляційної інстанції ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні, у зв'язку з чим касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - залишенню без змін.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Львівської митниці Міністерства доходів і зборів України залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: