Справа № 802/454/14-а
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2016-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" серпня 2016 р. м. Київ К/800/36893/14

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І. (суддя-доповідач),
Моторного О.А.,
Островича С.Е.,

при секретарі судового засідання Савченко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Немирівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області

на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 24.03.2014 року

та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 03.06.2014 року

у справі № 802/454/14-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке»

до Іллінецької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Вінницькій області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» звернулось до суду з адміністративним позовом до Іллінецької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 24.03.2014 року у справі № 802/454/14-а, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 03.06.2014 року, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Іллінецької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Вінницькій області від 06.02.2014 року № в частині донарахування грошового зобов'язання в сумі 266 400, 00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» судовий збір в розмірі 2 574, 00 грн. шляхом його безспірного списання органом Державної казначейської служби України із рахунку Іллінецької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Вінницькій області.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволення позову скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

В запереченнях на касаційну скаргу позивач з доводами та вимогами скаржника не погоджується, просить залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій.

В судовому засіданні представник відповідача касаційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

В силу положень ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України судом замінено Іллінецьку об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів у Вінницькій області правонаступником - Немирівською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Вінницькій області.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника процесу, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, колегія суддів встановила таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що за результатами позапланової виїзної документальної перевірки ТОВ «Прилуцьке» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2010 року по 30.09.2013 року, відповідачем складено акт від 29.01.2014 року № 15/22/36522672, яким встановлено зокрема порушення: - п. 185.1 ст. 185, п. 186.1 ст. 186, п. 187.1 ст. 187, п. 199.1 ст. 199, пп. 209.15.1 п. 209.15 ст. 209 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податкове зобов'язання з податку на додану вартість по бюджетній декларації в сумі 251 197, 00 грн. та завищено податок на додану вартість, що залишається в розпорядженні підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів в загальній сумі 98 580, 00 грн.; - ст. 209 Податкового кодексу України, в результаті чого неправомірно застосовано пільгу з податку на додану вартість всього у сумі 118 400, 00 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 06.02.2014 року форми «Р» № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в розмірі 423 343, 50 грн., в т.ч. за основним платежем - 251 197, 00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 172 146, 50 грн.

Підставою для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення став висновок податкового органу про безпідставне перебування позивача на спеціальному режимі оподаткування через заниження останнім 75% питомої ваги вартості самостійно вироблених сільськогосподарських товарів, оскільки земельні ділянки на яких здійснюється власне виробництво та які використовуються згідно укладених договорів оренди, не пройшли державну реєстрацію.

Предметом оскарження у даній справі є скасування податкового повідомлення-рішення Іллінецької ОДПІ від 06.02.2014 року № в частині донарахування грошового зобов'язання в сумі 257 347, 25 грн., а саме: 118 400, 00 грн. - за основним платежем та 138 947, 25 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Вирішуючи справу по суті, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність порушень вимог податкового законодавства позивачем та протиправності податкового повідомлення-рішення від 06.02.2014 року № в частині донарахування грошового зобов'язання в сумі 266 400, 00 грн., а саме: 118 400, 00 грн. за основним платежем та 148 000, 00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями, оскільки при поданні позову позивачем не вірно обрахована сума штрафних санкцій відносно основної суми грошового зобов'язання.

Колегія суддів суду касаційної інстанції, з урахуванням норм податкового законодавства, чинних на час виникнення відповідних правовідносин, погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій щодо предмету спору.

Відповідно до п. 209.1 ст. 209 Податкового кодексу України резидент, який провадить підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у пункті 209.6 цієї статті (далі - сільськогосподарське підприємство), може обрати спеціальний режим оподаткування.

Згідно із спеціальним режимом оподаткування сума податку на додану вартість, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів/послуг, не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається в розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей (абз. 1 п. 209.2 ст. 209 Податкового кодексу України).

Зазначені суми податку на додану вартість акумулюються сільськогосподарськими підприємствами на спеціальних рахунках, відкритих в установах банків та/або в органах, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (абз. 2 п. 209.2 ст. 209 Податкового кодексу України).

В силу п. 209 ст. 209 Податкового кодексу України сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менш як 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно.

В свою чергу, податкове законодавство не вимагає державної реєстрації договору оренди земельної ділянки (паю) як обов'язкової ознаки для кваліфікації відповідної ділянки як такої, що знаходиться у користуванні сільськогосподарського товаровиробника. А відтак, будь-яке право користування земельною ділянкою, на якій розташовані сільськогосподарські угіддя, безвідносно до підстав виникнення такого права, є належним для підтвердження частки сільськогосподарського товаровиробництва для цілей застосування спеціального режиму оподаткування.

У відповідності до п. 209.11 ст. 209 Податкового кодексу України якщо суб'єкт спеціального режиму оподаткування поставляє протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно несільськогосподарські товари/послуги, питома вага яких перевищує 25 відсотків вартості всіх поставлених товарів/послуг, то: а) на таке підприємство не поширюється спеціальний режим оподаткування, встановлений цією статтею. Таке підприємство зобов'язане визначити податкове зобов'язання з цього податку за підсумками звітного податкового періоду, в якому було допущено таке перевищення, і сплатити податок до бюджету в загальному порядку; б) контролюючий орган виключає таке підприємство з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування та може повторно включити його до такого реєстру після закінчення наступних 12 послідовних звітних податкових періодів за наявності підстав, визначених цією статтею; в) таке підприємство вважається платником зазначеного податку на загальних підставах з першого числа місяця, в якому було допущено таке перевищення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач з 25.09.2009 року зареєстрований платником ПДВ, з 01.09.2010 року як сільськогосподарське підприємство перебуває на спеціальному режимі оподаткування, дата початку дії спеціального свідоцтва - 26.10.2012 року.

Видами діяльності сільськогосподарського підприємства згідно КВЕД є: надання послуг у рослинництві, облаштування ландшафту, вирощування зернових та технічних культур, овочівництво, декоративне садівництво та вирощування продукції розсадників, розведення великої рогатої худоби, розведення свиней.

У перевіряємому періоді позивач застосував спеціальний режим оподаткування ПДВ та подавав щомісячно до податкової інспекції дві податкові декларації з ПДВ: декларацію (скорочену) - за результатами операцій із поставки продукції, товарів власного виробництва, крім молока та м'яса живою вагою, реалізованих переробним підприємствам, та крім операцій з реалізації підакцизних товарів; декларацію (повну) - за результатами операцій із поставки продукції не власного виробництва.

У своїй господарській діяльності позивач використовував в 2012 році 3368 га земель, в т.ч. зареєстрованих 3177 га, що становить 94,3% (5,7% припадає на незареєстровані землі), а в 2013 році 4086 га земель, в т.ч. зареєстрованих 3909 га, що становить 95,7% (4,3% припадає на незареєстровані землі).

Таким чином, враховуючи те, що відповідачем не заперечується та не спростовано використання позивачем орендованих земельних ділянок, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку, що використання позивачем при виробництві власної продукції земельних ділянок, договори по яких не пройшли державну реєстрацію, не є підставою вважати вироблену сільськогосподарську продукцію, продукцією не власного виробництва.

За таких обставин підстави для задоволення касаційної скарги в частині скасування судових рішень по суті позову відсутні.

Разом з тим, згідно зі ст. 163 Кодексу адміністративного судочинства України в резолютивній частині постанови зазначається, зокрема, про розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Проте, судом першої інстанції зазначені положення не враховано та стягнуто з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» судовий збір в розмірі 2 574, 00 грн. шляхом його безспірного списання органом Державної казначейської служби України із рахунку Іллінецької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Вінницькій області.

Апеляційним адміністративним судом зазначену помилку не усунуто.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судові рішення в частині розподілу судових витрат підлягають скасуванню з прийняттям в цій частині нової постанови про стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» судового збору у розмірі 2 574, 00 грн. з Державного бюджету України.

Отже, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

постановив:

Касаційну скаргу Немирівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області задовольнити частково.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 24.03.2014 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 03.06.2014 року у справі № 802/454/14-а скасувати в частині стягнення з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» судового збору в розмірі 2 574, 00 грн. шляхом його безспірного списання органом Державної казначейської служби України із рахунку Іллінецької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Вінницькій області.

В цій частині прийняти нову постанову.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» судовий збір у розмірі 2 574, 00 грн.

В іншій частині постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 24.03.2014 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 03.06.2014 року у справі № 802/454/14-а залишити в силі.

Постанова набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ю.І.Цвіркун

Судді О.А.Моторний

С.Е.Острович