Справа № 804/2924/16
Суддя: Ляшко Олег Борисович
Дата ухвалення: 2016-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 липня 2016 р. Справа № 804/2924/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретарі судового засіданняОСОБА_2
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Приватного нотаріуса ОСОБА_4, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс", Ленінський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, ОСОБА_5 про визнання протиправним рішення та скасування державної реєстрації права власності, -
ОСОБА_3 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія ОСОБА_7 плюс, Ленінський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, ОСОБА_5, в якому з урахуванням уточненого адміністративного позову, просить суд:
- визнати протиправним рішення приватного нотаріуса ОСОБА_6 про державну реєстрацію права власності 30.09.15р. №11399217 на житловий будинок в м. Дніпропетровськ, провулок Міцкевича,18 за Товарситвом з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»;
- скасувати державну реєстрацію нотаріуса ОСОБА_4 права власності від 30.09.15р. №11399217 на житловий будинок в м. Дніпропетровськ, провулок Міцкевича,18 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс».
В обґрунтування позову зазначено, що рішення приватного нотаріуса ОСОБА_6 про державну реєстрацію права власності 30.09.15р. №11399217 на житловий будинок в м. Дніпропетровськ, провулок Міцкевича,18 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», на думку позивача, є протиправним, оскільки на день його прийняття на зазначений житловий будинок, був накладений арешт майна та оголошено заборону на його відчуження відповідно до постанови Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 19.08.14р. №44308947. Оскільки постанова Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ в частині накладення арешту на нерухоме майно-житловий будинок провулок Міцкевича в м.Дніпропетровську, не скасовані на даний час та підлягають виконанню, реєстраційна дія щодо реєстрації права власності на обєкт житлової нерухомості за адресою: м. Дніпропетровськ, провулок Міцкевича,18, за ТОВ ФК Вектор Плюс проведена з порушенням компетенції, а відтак не відповідає вимогам законодавства.
Представник позивача, заявив клопотання про розгляд справи в письмовому провадженні.
Представник відповідача, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи, в судове засідання не з'явився.
Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, що підтверджено матеріалами справи, надав письмові заперечення на позовну заяву, у яких просив залишити позов без задоволення, обґрунтовуючи наступним: правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору. Укладаючи іпотечний договір, ОСОБА_3 погодилась з тією умовою договору, яка передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання ним зобовязань за кредитним договором до іпотекодержателя переходить право власності на предмет іпотеки, що є згодою позивача на перехід права власності до іпотеко держателя в майбутньому у разі настання чітко визначених обставин: у даному випадку звернення стягнення на житловий будинок за адресою: м. Дніпропетровськ, провулок Міцкевича,18 було здійснено на підставі застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, то відповідне відчуження вважається таким, що здійснено за згодою власника. Щодо твердження позивача про наявність арешту предмета іпотеки, на момент прийняття оскаржуваного рішення, то третя особа вважає, що наявності арешту не було, а тому не могло бути перешкоди для проведення державної реєстрації субєктом владних повноважень.
Відповідно до ч. 4 ст. 122, ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено, що 06.10.2006 між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ Сведбанк, та ОСОБА_8, укладено кредитний договір №0301/1006/88-680, за пунктом 1.1 якого банк зобовязується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 261000,00грн., на строк з 06.08.2006 року по 05.10.2016 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобовязується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобовязання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором.
Договір іпотеки від 06.10.16р. №0301/1006/88-680-Z-1, предметом якого є передача в іпотеку для забезпечення виконання в повному обсязі зобов'язань за кредитним договором № 0301/1006/88-680 від 06.10.2006 року домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Міцкевича, 18, укладено між банком та ОСОБА_9.
28.11.2012 року ПАТ Сведбанк відповідно до Договору факторингу №15 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами відступило Товариству з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Вектор Плюс свої права вимоги за зобовязаннями по кредитному та іпотечному договорам.
ПАТ «Сведбанк»17.02.12р. звернувся до Ленінського районного суду про стягнення заборгованості на предмет іпотеки домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Міцкевича,18 за іпотечним договором №0301/1006/88-680 від 06.10.2006р., заяву ПАТ «Сведбанк» було задоволено та на підставі судового рішення, був виданий виконавчий лист.
Після отримання виконавчого листа в квітні 2013р. сторони ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 прийшли до взаємної згоди щодо виконання рішення суду та ПАТ «Сведбанк» відмовився від примусового виконання рішення суду, виконавчий лист до виконання не предявляв.
Позивач пояснює, що рішення Ленінського районного суду про стягнення заборгованості на предмет іпотеки домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Міцкевича,18 було виконане на умовах визначених сторонами та претензій щодо стягнення заборгованості ПАТ «Сведбанк» до ОСОБА_5 не мав, про що свідчить ухвала Ленінського районного суду від 09.06.15р. про відмову ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про заміну стягувача, видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для предявлення виконавчого документа.
24 березня 2014 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська був виданий виконавчий лист по справі №205/72/14-ц від 12.02.2014 року, строком предявлення до 25.02.2015 року, в якому зазначено, що суд вирішив стягнути заборгованість за розпискою з ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1) в сумі 13 720,75 грн.
11 серпня 2014 року Державним виконавцем Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ відкрито виконавче провадження з виконання вищезазначеного виконавчого листа.
19 серпня 2014 року постановою державного виконавця Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ ОСОБА_10 було накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_5 у межах суми стягнення 16 367,85 грн. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику лише в межах суми боргу.
Згідно з постановою №44308947 від 19.08.2014 року Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ на все майно ОСОБА_5, у тому числі на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором №0301/1006/88-680-Z-1 від 06.10.2006р., а саме -домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Міцкевича,18 накладений арешт у межах суми стягнення 16 367,85 грн.
На початку лютого 2016 року позивач дізнався, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 на підставі заяви про реєстрацію 13623581 від 30.09.2015 року та договору іпотеки від 25.06.2088р. було виконано нотаріальний запис (11399217) щодо зміни власника нерухомого майна ОСОБА_3 в інтересах ТОВ ФК Вектор Плюс, яке розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Міцкевича,18.
Позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та отримав копії документів, з яких вбачається, що за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 24896960 від 30.09.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 внесено зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а саме: змінено власника домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Міцкевича,18, на ТОВ ФК Векто Плюс, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №44972628 від 02.10.2015 року.
Не погодившись з діями відповідача щодо внесення записів у Державний реєстр іпотек від 30.09.15р., позивач звернувся з цим позовом до суду.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить із того, що правовідносини повязані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 01.07.2004 №1952-ІV (надалі - Закон №1952-IV), в редакцій на час виникнення спірних реєстраційних дій.
Згідно з частиною 1 статті 2 Закону №1952-ІV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державній реєстрації, відповідно до частини 4 статті 15 Закону №1952-ІV, підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Частина 1 статті 15 Закону №1952-ІV встановлює, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.
Згідно із частиною 1 статті 9 Закону №1952-ІV, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний субєкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.
Державний реєстратор, приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.
Нотаріус, як спеціальний субєкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини 2 статті 9 цього Закону, тобто за винятком таких функцій: 4) веде реєстраційні справи щодо обєктів нерухомого майна; 6) видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону.
Судом встановлено, що зазначені функції відповідачем не здійснювались, тому порушень Закону №1952-ІV приватним нотаріусом ОСОБА_6 не було.
Частиною пятою статті 3 Закону №1952-ІV визначено, що державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобовязаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом.
Державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія.
Судом досліджено, що в матеріалах справи наявна Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна станом на 05.04.2016 р. (надалі - Інформаційна довідка).
З вищезазначеної Інформаційної довідки видно, що в Єдиному реєстрі заборони відчуження об'єктів нерухомого майна наявний запис (113999234) про заборону на відчуження об'єктів нерухомого майна накладеного в 2006 р. на підставі договору іпотеки №0301/1006/88-680-Z-1 від 06.10.2006р. запис здійснений приватним нотаріусом ОСОБА_6.
Також, державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції, здійснено запис у 2013р. про арешт нерухомого майна обтяжувач: Ленінський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, підстава виникнення обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №41188529 від 13.12.13р.
Правовідносини з накладення арешту органом ДВС на іпотечне майно регулюються Законом України «Про виконавче провадження» та Законом України «Про іпотеку» у редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин.
Пунктом 1 частини 1 статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.
Відповідно, частини 1 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Статтею 57 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.
При цьому, згідно частини 8 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».
За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотеко держателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону (ч.1 с.33 Закону України «Про іпотеку»).
З аналізу зазначених вище правових норм, суд робить висновок, що іпотека, як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.
Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).
За змістом частини 6 статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.
Відповідно до частини 7 статті 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.
Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача -іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.
Водночас, частина 3 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто лише у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, а також якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.
З вищенаведеного вбачається, що існує чіткий перелік підстав, коли на заставлене майно боржника може бути звернено стягнення особою, яка не є заставодержателем.
Верховний Суд України у постанові від 9 квітня 2014 року у справі №6-13цс14 зазначив, що з урахуванням положень частини восьмої статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» та частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання здійснюється за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має пріоритет перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки, на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.
Положеннями частини 1 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Відтак, накладення арешту постановою ВП №41188529 від 13.12.13р. є елементом процедури стягнення на майно боржника на користь інших стягувачів, які не є заставодержателем спірного майна, а тому суд приходить до висновку, що умови встановлені приписами ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувача у виконавчому провадженні, в рамках якого була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження в даному випадку відсутні.
Разом з тим статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотеко держателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому ст.38 цього Закону.
За змістом частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.
Наведеним приписам чинного законодавства кореспондують положення пункту 12.3 договору іпотеки від 06 жовтня 2016 року №0301/1006/88-680-Z-1.
Зокрема підпунктом 12.3.1 іпотечного договору передбачено, що задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої у цьому підпункті пункту 12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Сторони погодили, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень підпункту 12.3.1 пункту 12.3 є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця.
Натомість накладений та не знятий арешт на майно іпотекодавця - ОСОБА_7 виключає можливість реєстрації права власності на предмет іпотеки Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», на підставі положень статті 37 Закону України «Про іпотеку» та підпункту 12.3.1 пункту 12.3 договору іпотеки від 06 жовтня 2016 року №0301/1006/88-680-Z-1.
Враховуючи наведене, третя особа- Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», як обтяжувач з вищим пріоритетом, встановленим Законом України «Про іпотеку», володіє переважним та першочерговим правом на отримання задоволення своїх вимог щодо одного й того ж нерухомого майна, а тому накладений державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції арешту на спірне нерухоме майно ОСОБА_3, що перебуває в іпотеці, обмежує забезпечене іпотекою право ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на першочергове право задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки.
Також, відповідно до постанови пленуму Вищого адміністративного суду України «Про огляд практики розгляду справ, які виникають зі спорів у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №20 від 18.09.15р., п.5 ст. 24 Закону №1952-IV передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, повязаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною девятою статті 15 цього Закону.
Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 11 листопада 2014р. (справа №21-357а14), наявність в Єдиному реєстрі заборони запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте. Однак, є винятки із зазначеного це випадки, коли така заборона накладена в інтересах особи, яка звернулася до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію прав.
Таким чином, вказаний огляд судової практики звертає увагу суду на ту обставину, що в кожній конкретній справі суди повинні досліджувати в повному обсязі правовідносини, які склалися між сторонами та надані ними матеріали справи і, як результат, приймати законне і обґрунтоване рішення.
Також, під час здійснення державної реєстрації 30.09.25р., відповідач, як державний реєстратор, відкрив відповідний розділ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що свідчить, про те, що реєстрація права власності на предмет іпотеки відповідно до договору іпотеки, була проведена до 2013р. А у відповідності до п.10.ст.15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який був чинний на момент державної реєстрації, державна реєстрація обтяжень прав на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване у Державному реєстрі прав, іпотеки майнових прав на обєкт незавершеного будівництва проводяться у спеціальному розділі Державного реєстру прав. При державній реєстрації права власності на таке майно записи про обтяження переносяться до відповідної частини відкритого розділу Державного реєстру прав.
Враховуючи вищевикладене, рішення приватного нотаріуса ОСОБА_6 про державну реєстрацію права власності 30.09.15р. №11399217 на житловий будинок в м. Дніпропетровськ, провулок Міцкевича,18 за Товарситвом з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» є таким, що відповідає нормам чинного законодавства України, а доводи позивача стосовно того, що на день прийняття спірного рішення на зазначений житловий будинок, був накладений арешт майна та оголошено заборону на його відчуження, а тому нотаріус не мав підстав виносити рішення, спростовуються вищенаведеним та доказами, наявними в матеріалах справи.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідач як субєкт владних повноважень довів правомірність своїх дій та прийнятого рішення. Отже, суд робить висновок, що у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити.
Керуючись статтями 11, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Приватного нотаріуса ОСОБА_4, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс", Ленінський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, ОСОБА_5 про визнання протиправним рішення та скасування державної реєстрації права власності відмовити.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_1