Справа № 820/11535/15
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2016-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2016 р.Справа № 820/11535/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Калиновського В.А. , Філатова Ю.М.

за участю секретаря судового засідання Тітової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07.07.2016р. по справі №820/11535/15

за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ

до ОСОБА_1

про стягнення витрат,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Харківський національний університет внутрішніх справ, звернувся до суду із адміністративним позовом до ОСОБА_1, в якому просить стягнути витрати, пов'язані з утриманням, в сумі 44476,83 грн. 83 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, між відповідачем, ХНУВС та ГУ МВС України у Харківській області укладено тристоронній договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, умовами якого передбачено, що у разі звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі з підстав, зазначених у п.3 Договору, відповідач зобов'язаний відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим рахунком. Оскільки відповідача після закінчення навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі було звільнено на підставі наказу ГУМВС України в Харківській області від 06.10.2015 р. № 545 о/с відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України в запас Збройних Сил України за п. 64 "Є" (за порушення дисципліни), то він зобов'язаний відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі. Враховуючи, що відповідачем в добровільному порядку вказані кошти відшкодовано не було, позивач звернувся до суду із даним позовом про їх стягнення.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 07.07.2016 року адміністративний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ХНУВС витрати, пов'язані з утриманням, в сумі 44476 грн. 83 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1218 грн.

Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07.07.2016 року і залишити адміністративний позов без розгляду.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач посилається на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Позивач надав письмове заперечення на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на обґрунтованість та об'єктивність рішення суду, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Позивач надав заяву, в якій просив розглянути справу без участі уповноваженого представника.

Від відповідача надійшло повідомлення, в якому він просив відкласти розгляд справи у зв'язку із неможливістю бути присутнім у судовому засіданні через знаходженням в іншому місті на відпочинку. Разом з тим, враховуючи, що відповідачем не було надано жодного доказу на підтвердження вказаних обставин, з метою з необхідності дотримання розумних строків розгляду справи визначених Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість вказаної заяви, та як наслідок, відсутність правових підстав для відкладення розгляду справи.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час її апеляційного перегляду, що наказом Харківського національного університету внутрішніх справ від 05.08.2009 р. № 323 о/с відповідача було прийнято на службу в ограни внутрішніх справ і зараховано курсантом ХНУВС з 15.08.2009 року та присвоєно звання "рядовий міліції".

Наказом ХНУВС від 15.06.2013 року № 135 о/с відповідача відрахували зі складу курсантів та відрекомендували з 15.06.2013 року до ГУМВС України в Харківській області для подальшого проходження служби. Також зазначено, що сума витрат, пов'язана з його утриманням складає 44476,83 грн.

Позивач вказує, що після закінчення навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі відповідача було звільнено на підставі наказу ГУМВС України в Харківській області від 06.10.2015р. № 545 о/с відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України в запас Збройних Сил України за п. 64 "Є" (за порушення дисципліни).

Враховуючи, що відповідачем в добровільному порядку вказані кошти відшкодовано не було, позивач звернувся до суду із даним позовом про їх стягнення.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства України.

Колегія суддів не погоджується із даним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України, справа адміністративної юрисдикції це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

В свою чергу, під владними управлінськими функціями, що здійснюються на основі законодавства, зокрема на виконання делегованих повноважень, слід розуміти будь-які владні повноваження у рамках діяльності держави чи місцевого самоврядування, що не належать до законодавчих повноважень чи повноважень здійснювати правосуддя.

Згідно із ч. 2 ст. 4 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

У відповідності до ч. 1 ст. 17 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Колегія суддів зазначає, що за загальним правилом у порядку цивільного судочинства суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема, спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (статті 3 та 15 Цивільного процесуального кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вимог Закону України "Про міліцію" від 20.12.1999 року №565-ХІІ та Наказу МВС України "Про затвердження Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України" від 14.05.2007 року №150, між Харківським національним університетом внутрішніх справ (Виконавець), відповідачем (Особа) та ГУ МВС України у Харківській області (Замовник) укладено тристоронній договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України від 30.08.2009 р.

Відповідно до п. 2.1.3, 2.3.5 Договору, Харківський національний університет внутрішніх справ зобов'язувався забезпечити відповідача харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням, а відповідач в свою чергу після закінчення навчання прибути до місця призначення, визначений у направленні на роботу.

Згідно з п. 2.3.6 вказаного договору передбачено, що у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановлення трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 цього договору, курсант зобов'язаний відшкодувати витрати пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що дані спірні правовідносини, з огляду на заявлені матеріально - правові вимоги, фактично пов'язані з неналежним виконання стороною умов договору, що не може бути предметом розгляду в адміністративному суді в розумінні ст. 17 КАС України і даний спір повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Крім того, спір щодо стягнення з особи витрат пов'язаних з утриманням законодавцем не віднесено до вичерпного переліку підстав, визначених КАС України, що надають право суб'єкту владних повноважень на звернення з адміністративним позовом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …. З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що приймаючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку відносно того, що заявлені позовні вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 198 КАС України, за насідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову суду і залишити позовну заяву без розгляду або закрити провадження по справі.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є, серед іншого, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов до неправомірного висновку, що вказаний спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства України.

З урахуванням встановлених обставин у справі та допущених судом першої інстанції порушень норм процесуального права, колегія суддів вважає, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 07.07.2016р. по справі №820/11535/15 не відповідає вимогам ст.159 КАС України, а тому відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 205 КАС України підлягає скасуванню з прийняттям нової ухвали про закриття провадження по справі.

Керуючись п. 1 ст. 157, ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 4 ч. 1 ст. 198, 203, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07.07.2016р. по справі №820/11535/15 скасувати.

Прийняти ухвалу, якою провадження по справі за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат - закрити.

Роз'яснити сторонам, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик А.П.
Судді(підпис) (підпис) Калиновський В.А. Філатов Ю.М.

Повний текст ухвали виготовлений 19.08.2016 р.