Справа № П/811/394/16
Суддя: Туркіна Л.П.
Дата ухвалення: 2016-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

16 серпня 2016 рокусправа № П/811/394/16

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Туркіної Л.П.

суддів: Дурасової Ю.В. Коршуна А.О.

за участю секретаря судового засідання: Комар Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2016 року

у справі №П/811/394/16

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сивокозова Олександра Миколайовича

про визнання протиправними дій, скасування постанови та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сивокозова Олександра Миколайовича про визнання протиправними дій головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сивокозова Олександра Миколайовича щодо винесення постанови від 04 квітня 2016 року про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП№50684731 та її скасування. Також просив зобов'язати головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сивокозова Олександра Миколайовича винести постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №50684731.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що в постанові про відмову у відкритті виконавчого провадження головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сивокозовим Олександром Миколайовичем не наведено мотивів прийняття такого рішення, чим порушено вимоги частини 3 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження». Також, позивач зазначає, що при прийнятті зазначеної постанови відповідачем-2 не реалізовано своїх прав та не виконано обов'язків, передбачених статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку з чим протиправно винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, яка перешкоджає негайному виконанню судового рішення про поновлення позивача на посаді, а тому має бути скасована.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сивокозова Олександра Миколайовича щодо винесення ним постанови від 04 квітня 2016 року про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП№50684731; скасовано постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сивокозова Олександра Миколайовича від 04 квітня 2016 року про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП№50684731. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що посилання відповідачів на невідповідність виконавчого документа вимогам статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV містять ознаки формальних. Державним виконавцем не використано в повному обсязі права, надані Законом з метою виконання судових рішень. У зв'язку з чим, суд дійшов висновку, що відповідач-2 діяв не у межах та не у спосіб, передбачений Законом України «Про виконавче провадження», що призвело до порушення прав позивача, як стягувача.

Не погодившись з постановою суду, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність рішення суду обставинам справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти рішення про відмову у задоволенні позову або залишити позовну заяву без розгляду (закрити провадження у справі).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що підставою для винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження стала невідповідність виконавчого документа статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у виконавчому листі не зазначено код ЄДРПОУ боржника та індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача, що виключає можливість здійснення виконавчого провадження.

Позивачем подано заперечення на апеляційну скаргу, у яких названа особа просить постанову суду першої інстанції залишити без змін, як законну та обґрунтовану.

Зазначає, що відсутність у виконавчому листі певних даних про особу боржника не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження. Вважає, що відповідач - 2 не реалізував свої права та не виконав обов'язки, передбачені ст..11 Закону і протиправно виніс оскаржувану постанову, яка перешкоджала негайному виконанню судового рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді, а тому правомірно була скасована у судовому порядку.

Також, в письмових запереченнях міститься клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

У судовому засіданні представник відповідачів вимоги апеляційної інстанції підтримав у повному обсязі, просив рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позову - відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, заслухавши пояснення представника відповідачів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 березня 2016 року позивач отримав виконавчий лист, виданий Кіровоградським окружним адміністративним судом 17 березня 2016 року в адміністративній справі №П/811/180/16 за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання протиправними та скасування рішень атестаційної комісії, наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, боржником в якому є Національна поліція України.

28 березня 2016 року представником позивача подано до Міністерства юстиції України заяву від 28 березня 2016 року про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим 25 березня 2016 року Кіровоградським окружним адміністративним судом у справі №П/811/180/16.

Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сивокозовим Олександром Миколайовичем винесено постанову 04 квітня 2016 року ВП №50684731 про відмову у відкритті виконавчого провадження. Підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження стала відсутність у виконавчому листі відомостей про ідентифікаційний код боржника та фізичної особи стягувача.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що посилання відповідача-2 на невідповідність виконавчого документа вимогам статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV містять формальні ознаки для відмови у відкритті виконавчого провадження. У зв'язку з чим, суд дійшов висновку, що відповідач-2 діяв не у межах та не у спосіб, передбачений Законом України «Про виконавче провадження», що призвело до порушення прав позивача, як стягувача.

Суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції та зазначає наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено в Законі України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV, відповідно до статті 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону.

При цьому, частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено вимоги до виконавчого документа, у якому, зокрема, має бути зазначено й індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (фізичної особи).

Судом встановлено, що у поданому позивачем на виконання виконавчому листі від 17 березня 2016 року №П/811/180/16 дійсно відсутні індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача.

В той же час, згідно з частиною 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» у процесі здійснення виконавчого провадження держаний виконавець має право, зокрема, з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну. Тобто, у разі не зазначення індивідуального ідентифікаційного номера (реєстраційного номера облікової картки платника податків) у рішенні суду, судовому наказі, згідно із пунктом 3 частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець може самостійно звернутися до стягувача, державної податкової служби із запитом про витребування довідки про індивідуальний ідентифікаційний номер фізичної особи, що звернулась з приводу здійснення виконавчих дій.

Отже, відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номера стягувача не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження.

Такий висновок відповідає практиці Верховного суду України, викладеній у постанові від 25 червня 2014 року № 6-62цс14, яка згідно ст..244-2 КАС України є обов'язковою для застосування суб'єктами владних повноважень.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі: 1) пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання; 2) неподання виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону, та неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом; 3) якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання; 4) пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення; 5) якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення; 6) невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону; 6-1) офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури; 7) якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів; 8) наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Виходячи зі змісту зазначеної статті обов'язковою умовою для винесення державним виконавцем постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження є наявність певних обставин, що виключають (унеможливлюють), але не утруднюють, виконання судового рішення.

При цьому, досліджуючи заяву про прийняття виконавчого документа до виконання від 28 березня 2016 року, з доданою до неї копією довіреності представника позивача, судом встановлено, що у копії довіреності, посвідченої нотаріально, наявна інформація щодо реєстраційного номеру облікової картки платника податків стягувача.

Щодо відомостей, які стосуються боржника, слід зазначити що у ст..18 Закону України «Про виконавче провадження» йдеться про ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності, до яких відповідач не відноситься.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач мав можливість прийняти виконавчий лист від 17 березня 2016 року №П/811/180/16 до виконання у визначеному законом порядку.

Висновки суду щодо протиправності постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження та її невідповідності нормам ст..244-2 КАС України також підтверджено матеріалами справи.

Суд апеляційної інстанції також погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов'язання відповідача винести постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №50684731, оскільки прийняття відповідних рішень, в тому числі, постанови про відкриття виконавчого провадження є виключною компетенцією відповідача, а відтак суд не наділений повноваженнями своїм рішенням замінювати орган, до виключної компетенції якого відноситься ця функція.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Отже,суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, судом першої інстанції повно встановлені обставини справи та надана правильна юридична оцінка, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2016 року у справі №П/811/394/16 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків, передбачених цим Кодексом, а в разі складення судового рішення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення судового рішення в повному обсязі.

Ухвалу в повному обсязі складено 18.08.2016 р.

Головуючий: Л.П. Туркіна

Суддя: Ю.В. Дурасова

Суддя: А.О. Коршун