Справа № 564/1181/16-а
Суддя: Грипіч Л. А.
Дата ухвалення: 2016-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/1181/16-а

Рядок статзвіту № 87

18 липня 2016 року

Суддя Костопільського районного суду Рівненської області Грипіч Л. А.

розглянувши у порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Костопільському районі про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Костопільському районі про визнання дій протиправними та зобов'язання зобов'язання вчинити певні дії .

В обґрунтування позову покликається на те, що перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Костопільському районі як матір інваліда з дитинства і має право на отримання пенсії по віку, як матір інваліда з дитинства у відповідності до положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Даний вид пенсії отримувала по 01.04.2015 року.

Відповідач письмово листом № №2890/02 від 02.06.2016 року повідомив позивача про відсутність права на отримання пенсії як матері інваліда з дитинства, відмовивши у продовженні виплати пенсії з посиланням на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та у зв'язку із неможливістю одночасного перебування на державній службі та виплати будь-якого виду пенсії, у зв'язку з чим позивач вимушена звернутися до суду з даним адміністративним позовом.

На підставі вищевикладеного позивач просить суд визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Костопільському районі Рівненської області щодо припинення виплати пенсії як матері інваліда з дитинства, передбаченої Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»; зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Костопільському районі Рівненської області відновити виплату пенсію по віку, як матір інваліда з дитинства з 01.04.2015 року та виплачувати її в подальшому.

Представник відповідача надав письмові заперечення проти позовних вимог ОСОБА_1, з яких вбачається, що пенсія як матері інваліда з дитинства, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 не виплачується у відповідності до ст. 47 вищезазначеного закону викладеного в наступній редакції: «Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року у період роботи особи (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб на яких поширюється дія п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата», «Про прокуратуру», "Про судоустрій і статус суддів» пенсії, призначені відповідно до цього Закону не виплачується». Так само, як у період з 1 січня по 31 грудня 2016 року у відповідності до п. 3 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року. Таким чином, дії управління Пенсійного фонду України в Костопільському районі Рівненської області є правомірними у відповідності з вимогами чинного законодавства, у зв'язку з чим представник відповідача у своїх письмових запереченнях просить суд в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Костопільському районі Рівненської області відмовити в повному обсязі. Також відповідач вважає, що позивачка пропустила строки звернення з адміністративним позовом до суду за захистом своїх прав та свобод, який встановлений ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України, суд розглянув справу в порядку скороченого провадження без судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши по справі пояснення сторін, оцінивши письмові докази по справі та інші фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення повністю зі слідуючих підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Костопільському районі і отримує у відповідності положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", пенсію по віку, як матір інваліда з дитинства.

Згідно копії трудової книжки серії НОМЕР_2, позивачка ОСОБА_1 з 27.03.2013 року та по даний час працює на посаді заступника начальника управління-начальника відділу еконміченогго розвитку та інфраструктури управління економіки Костопільської районної державної адміністрації Рівненської області.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого 12 липня 1994 року Костопільським райвідділом реєстрації актів громадянського стану, позивач ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_2

Згідно медичного заключення №1073 від 05.12.2009 року, медичного висновку №104 від 13.10.2009 року ОСОБА_2 є інвалідом з дитинства.

Управління пенсійного фонду України в Костопільському районі Рівненської області письмово листом № 2890/02 від 02.06.2016 року повідомило ОСОБА_1 про відсутність права на отримання пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства, відмовивши у продовженні виплати данї пенсії з посиланням на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та у зв'язку із неможливістю одночасного перебування на державній службі та виплати будь-якого виду пенсії.

У відповідності до ч.3 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, в письмових поясненнях сторони визнали обставини, які не підлягають доказуванню і не заперечуються ними про те, що з 01.04.2015 року позивачці ОСОБА_1 було припинено виплату пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства, яка була призначена відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» за наявності відомостей про постійну роботу позивачки на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу».

Суд приходить до висновку, що припинення виплати пенсії по віку, як матері інваліда з дитинства ОСОБА_1 з 01.04.2015 року було здійснено відповідачем, на підставі норм Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року. Так, внесеними змінами до абзацу другого частини першої ст.47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», у період 01.04.2015 року по 31.12.2015 рік та з 01.01.2016 року по 31.12.2016 рік, під час роботи особи на посадах, які дають право на призначення пенсії чи довічного грошового утримання у порядку та умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», пенсії призначені вищевказаним особам згідно Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», тимчасово не виплачуються.

При цьому, до пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року, законодавець вніс норму про те, що у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій (в тому числі і спеціальних) на загальних підставах, скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання), призначаються відповідно до Закону України «Про державну службу».

До 01.06.2015 року і на даний момент, законодавчим органом України не прийнято закону, який би регулював призначення пенсій всім громадянам держави на загальних підставах.

Суд робить висновок про те, що з 01.06.2015 року позивачка ОСОБА_1 втратила право щодо пенсійного забезпечення по Закону України «Про державну службу» і тому вона є особою, якій нарахування та виплата пенсій здійснюється у відповідності із нормами Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

З 01.06.2015 року є такими, що втратили чинність та не діють відносно позивачки ОСОБА_1 норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року щодо тимчасового припинення виплати їй пенсії. Норми вищевказаних законів є тимчасовими за дією в часі і їх чинність була скасована 01.06.2015 року до правовідносин щодо припинення пенсійного забезпечення ОСОБА_1 у зв'язку з неприйняттям закону, який би регулював призначення пенсій всім громадянам держави на загальних підставах.

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 з 01.04.2015 року і по даний час працює на посаді заступника начальника управління-начальника відділу еконміченогго розвитку та інфраструктури управління економіки Костопільської районної державної адміністрації Рівненської області на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», але нарахування та виплата їй пенсії має здійснюватися у відповідності із нормами Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

У своєму рішенні №25рп/2009 від 07.10.2009 року, Конституційний Суд України зазначив, що право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел та забезпечуються ст.ст.7, 22, 46, 58, 68 Конституції України. А саме, кожний громадянин має право на соціальний захист, що включає право на пенсійне забезпечення і всі застраховані особи є рівноправними щодо отримання пенсійних виплат. Конституційні права і свободи громадянина України гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

У своїх рішеннях №8-рп/99 від 06.07.1999 року, №5-рп/2002 від 20.03.2002 року, №7-рп/2004 від 17.03.2004 року, №20-рп/2004 від 01.12.2004 року Конституційний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. У даних рішеннях зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів, у відповідності до ст.22 Конституції України, не допускається.

Згідно з частиною 2 статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 1 Конституції України, Україна проголошена демократичною, соціальною, правовою державою. Статтею 2 Конституції України визнано, що найвищою соціальною цінністю в Україні є людина, її права і свободи та їх гарантії, що визначають зміст та спрямованість діяльності держави, а їх утвердження і забезпечення є головним обов'язком держави. Відповідно до статті 21 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, фактично вимога позивача є формою реалізації конституційного права громадян на соціальний захист.

Згідно із правовою позицією Європейського суду з прав людини у рішенні по справі «Хонякіна проти Грузії» №17767/08 від 19.06.2012 року, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.

Норми ст.41 Конституції України встановлюють принцип непорушності права приватної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач по справі не надав суду належних та достовірних доказів, які б підтверджували правомірність дій Управління Пенсійного фонду України у Костопільському районі Рівненської області щодо припинення та не відновлення з 01.04.2015 року виплати позивачці ОСОБА_1 пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства.

Вищевказані дії відповідача обмежують право ОСОБА_1 на отримання пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства. Права та інтереси позивачки підлягають захисту шляхом задоволення її позову та визнання протиправними дій Управління Пенсійного фонду України у Костопільському районі Рівненської області щодо припинення з 01.04.2015 року виплати пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства ОСОБА_1 з одночасним зобов'язанням обєднаного управління Пенсійного фонду України відновити з 01.04.2015 року нарахування та виплату їй пенсії по інвалідності.

Суд вважає безпідставними твердження відповідача про те, що позивачка ОСОБА_1 пропустила строки звернення з адміністративним позовом до суду за захистом своїх прав та свобод, який встановлений ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, судом встановлено, що 02.06.2016 року начальником Управління Пенсійного фонду України у Костопільському районі Рівненської області Трофимчук Г.В. позивачу ОСОБА_1 було направлено письмове повідомлення №2890/02 за результатами розгляду її заяви щодо причин припинення виплати їй пенсії по інвалідності.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Костопільському районі Рівненської області про визнання протиправним рішення субєкта владних повноважень та зобовязання суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії, зареєстрований в канцелярії Костопільського районного суду Рівненської області 16.06.2016 року за №4186, а саме в місячний строк з моменту отримання позивачкою ОСОБА_1 (06.06.2016 року) письмової відповіді суб'єкта владних повноважень .

Норми ч.4 ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України вказують на те, що для звернення до адміністративного суду встановлюється місячний строк, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався про рішення субєкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на дії або бездіяльність субєкта владних повноважень.

У відповідності до норм ч.1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, суд присуджує на користь позивачки ОСОБА_1 понесені нею судові витрати в сумі 551(пятсот пятдесят одна) гривня 20(двадцять) копійок за рахунок бюджетних асигнувань відповідача .

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.8, 22, 46, 55, 64, 124, 152 Конституції України, Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Законом України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування, Законом України «Про пенсійне забезпечення» ст.ст.9, 17, 18, 19, 20, 71, 94, 99, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Костопільському районі про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити .

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Костопільському районі Рівненської області, які полягають у припиненні виплати ОСОБА_1 пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства у відповідності до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" .

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Костопільському районі Рівненської області відновити виплату починаючи з 01.04.2015 року ОСОБА_1 пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства у відповідності до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Постанова суду підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України у Костопільському районі Рівненської області на користь позивачки ОСОБА_1 понесені нею судові витрати по справі в сумі 551(пятсот пятдесят одна) гривня 20(двадцять) копійок.

Постанова може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до Костопільського районного суду протягом десяти днів з дня проголошення постанови, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України , а також прийняття постанови у письмовому чи скороченому провадженні - з дня отримання копії постанови...

СуддяЛ. А. Грипіч