Справа № 814/4208/15
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2016-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2016 р.м.ОдесаСправа № 814/4208/15

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді - доповідача Косцової І.П.
суддів Турецької І.О.
Стас Л.В.
за участю: секретаряРазінкіної Л.В.

представника позивача - Чамари Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2016 року по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Еллай" до Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень -,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Еллай" звернулось до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області від 10.09.2015 та від 18.11.2015 року, якими йому збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 178 242 грн., збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 32 311 грн., зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в сумі 13 723 грн., збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на суму 15 570 грн. та застосовано штрафну санкцію в сумі 2 040 грн. за неподання звітів екологічного податку при відсутності об'єкта обчислення екологічного податку.

В обґрунтування позову зазначено, що висновки податкового органу про не підтвердження задекларованих витрат у господарській діяльності та відсутність реальності операцій між позивачем та його контрагентами, зазначеними в акті перевірки, не грунтуются на законі та суперечать фактичним обставинам справи, оскільки ці операції підтверджені належним чином складеними первинними документами, придбані товари та послуги використано для здійснення оподатковуваних господарських операцій, тому відповідачем протиправно зменшено витрати та збільшено податок на прибуток, нараховано зобовязання з податку на додану вартість згідно оспорюваних податкових повідомлень-рішень, у зв'язку із чим вони підлягають скасуванню.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2015 року вказані вимоги задоволено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ДПІ, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті, просить скасувати судове рішення та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх доводів апелянт зазначив, що суд першої інстанції при вирішенні спору не дав належної правової оцінки доводам податкового органу щодо не підтвердження позивачем реальності господарських операцій, відображених ним у податковій звітності у періоді, що перевірявся.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції у справі з'ясовано, що підставою для прийняття відповідачем податкових повідомлень-рішень, які є предметом оскарження, став акт Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області від 21.08.2015 року № 325/14-03-22-02/22433515 «Про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ "Еллай" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2012 по 31.12.2014".

Зазначеною перевіркою, зокрема, встановлено порушення п.134.4 ст.134, п.138.1, п.138.2, пп.138.10.3, п.138.10 ст.138 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток на суму 142 594 грн.;

п.198.1,п.198.3 ст.198, п.200.1, п.200.2, п.200.3, п.200.4, п.200.6 ст.200 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на суму 25 849 грн. та завищено суму бюджетного відшкодування на 13 900 грн.

Суть порушень, на думку податкового органу, полягала у тому, що Товариство безпідставно віднесло до складу адміністративних витрат витрати по оплаті послуг адвоката Степіної Н.Г. за надання правової допомоги та по оплаті консультаційних послуг МПП Аудиторської фірми "Аудит-Гарант Николаев", а також безпідставно зависило витрати на збут, що призвело до заниження податку на прибуток та податку на додану вартість, за господарськими операціями з ТОВ "Вітал Спец Сервіс" ТОВ "Кур'єрІ", ТОВ "Фарн", ФОП ОСОБА_8, ФОП ОСОБА_9

Крім цього, за висновком ДПІ, Товариство у періоді, що перевірявся, безпідставно зависило собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів за господарською операцією з ФОП ОСОБА_10, а також в порушення вимог податкового законодавства, не подало звіту з екологічного податку за період з 2012 по 2014 роки включно.

В акті перевірки зазначено, що надані до перевірки товарно-транспортні накладні не підтверджують фактичне перевезення товару від продавців до покупця, оскільки вони не містять всіх необхідних реквізитів, зокрема, щодо виду господарської операції, місця навантаження та розвантаження товару, маси, часу прибуття, вибуття, простою, та підпис відповідальної особи тощо, а в актах прийняття-здачі робіт не зазначено, які саме заходи були здійснені для надання правової допомоги адвокатом, яким чином визначалась вартість цих послуг, а щодо послуг аудиторської фірми, то за наявності у штатному розкладі посади головного бухгалтера, до функціональних обов'язків якого віднесено саме той обсяг робіт, що виконувався зазначеним контрагентом, відображені витрати не пов'язані з господарською діяльністю Товариства, тому оплата за них не може бути врахована у складі витрат Товариства.

Позивач скористався своїм правом на оскарження акту перевірки в адміністративному порядку, подавши до ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області заперечення на акт, за наслідком якого податковим органом додатково встановлено порушення пп.49.18.2 п.49.18.ст.49 ПК України, а саме, неподання податкової звітності з екологічного податку.

За результатами перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від від 10.09.2015 року №№ від 10.09.2015 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 178 242 грн., з яких 142 594 грн. - за основним платежем, 35 648 грн. - за штрафними санкціями, № , яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 32 311 грн., з яких 25 849 грн. - основний платіж, 6 462 грн. - штрафні санкції, № , яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в сумі 13 723 грн., з яких 10 978 грн. - основний платіж, та штрафні санкції в сумі 2 745 грн., № , яким до позивача застосовна штрафна санкція в сумі 2 040 грн. за неподання звітів екологічного податку при відсутності об'єкта обчислення екологічного податку.

Не погодившсь з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач оскаржив їх до ГУ ДФС у Миколайвській області, проте скаргу позивача залишено без задоволення, висновки акту перевірки - без змін, а також додатково збільшено грошове зобов'язання з податку на прибуток на суму 15 570 грн., з яких 12 456 грн. - основний платіж, 3 114 грн. - штрафні санкції.

Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що витрати позивача за операціями з оплати послуг адвоката Степіної Н.Г., МПП Аудиторської фірми "Аудит-Гарант Николаев", а також послуг ТОВ "Вітал Спец Сервіс" ТОВ "Кур'єрІ", ТОВ "Фарн", ФОП ОСОБА_8, ФОП ОСОБА_9 з перевезення товарів, а також факт придбання послуг у ФОП ОСОБА_10 підтверджуються первинними документами, з яких вбачається фактичне здійснення господарських операцій з придбання цих послуг та подальшого їх використання у власній господарській діяльності, висновки акту перевірки про не підтвердження господарських операцій не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому заниження позивачу цих витрат та збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток та з податку на додану вартість за цими операціями є неправомірним, а податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню.

Колегія судів висновки суду першої інстанції вважає правильними з огляду на наступне.

За правилами п.п. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України витратами є сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що ураховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

- витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

- інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно із п.п. 138.8.1. п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України (чинного на час здійснення операцій) до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку.

Приписами п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України (чинного на час здійснення операцій) передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II Податкового Кодексу України.

Податковою базою для цілей цього розділу визнається грошове вираження прибутку як об'єкта оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу, з урахуванням положень статей 135 - 137 та 138 - 143 цього Кодексу (п. 149.1 ст. 149 Податкового кодексу України (чинного на час здійснення операцій).

Відповідно до п.198.1,п.198.2, п.198.3, п.198.6 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами.

Аналізуючи зазначені норми Податкового кодексу України, чинного на час здійснення операцій, колегія суддів приходить до висновку, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку таких витрат. До складу витрат не включається витрати, які не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

При цьому колегія суддів зазначає, що право на формування витрат, понесених при придбанні товару (послуг), виникає у суб'єкта господарювання в разі фактичного придбання цих послуг, виконання господарських операцій, що підтверджується первинними документами, та використання в господарській діяльності.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 19.03.2013 року між позивачем та адвокатом Степіною Н.Г. укладено договір про надання правової допомоги (а.с.87 т.5). Позивач надав для перевірки акти приймання робіт від 19.03.2013 року, 15.04.2013 року,19.11.2013 року на суму 7 200 грн. (а.с.91,92,95 т.5).

За висновком податкового органу, надані Товариством документи не підтверджують реальність отримання юридичних та консультаційних послуг, оскільки вони не містять детальної інформації про опис послуги, в них відсутня інформація, які заходи були здійсненні для надання правової допомоги та яким чином визначалась їх вартість. До того ж судове рішення по справі № 2а/4504/12/1470, на яке посилається позивач, не віднесено до періоду, що перевірявся, та позивачу у задоволенні позову відмовлено. Зазначені обставини, на думку ДПІ, позбавляють позивача права на відображення цієї господарської операції у складі витрат Товариства.

Поряд з цим, судом першої інстанції вірно встановлено, що до вказаного договору сторонами укладались додаткові угоди, які містили детальний опис виконаної адвокатом роботи, що і відображено в актах виконаних робіт (а.с.88-90 т.5), отже, зазначені витрати правомірно сформовані позивачем на підставі п.138.2 ст.138 ПК України.

Водночас колегія суддів зазначає, що сам по собі факт наявності судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства не може свідчити, що послуги адвоката, пов'язані з веденням даної справи, не надавались та не можуть бути віднесені позивачем до складу витрат.

Судом також встановлено, що 07.04.2011 року між позивачем та МПП Аудиторська фірма "Аудит-Гарант Николаев" укладено договір про надання консультаційних послуг

Відповідно до умов вказаного договору виконавець зобов'язався надати послуги з перевірки системи формування валового доходу, валових витрат, амортизаційних відрахувань при визначенні податку на прибуток замовника та податкових зобов'язань з податку на додану вартість за звітні періоди, визначені замовником.

Висновок податкового органу про порушення Товариством вимог податкового законодавства при відображенні даної господарської операції у податковій звітності ґрунтується на тому, що в актах здачі-прийому послуг зміст виконаних робіт не відповідає змісту предмету договору, до того ж на підприємстві згідно відповідного наказу ведення бухгалтерського обліку покладено на бухгалтерську службу, отже укладання з аудиторською фірмою договору суперечить доктрині ділової мети, а відтак, не пов'язані з веденням господарської діяльності, а оплата за них неповинна враховуватись у складі витрат, які зменшують суму оподатковуваного доходу підприємства, а повинні відображатись за рахунок прибутку підприємства.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, такий висновок податкового органу є хибним та спростовується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, додатковими угодами до договору від 07.04.2011 року, в яких детально описано обсяг та види виконаних робіт, які повною мірою відповідають предмету договору.

Колегія суддів зазначає, що наявність у штатному розкладі Товариства посади головного бухгалтера не позбавляє позивача права замовити додатково послуги аудиторської фірми з перевірки бухгалтерського обліку та віднести оплату цих послуг до складу валових витрат на підставі пп.138.10.2 п.138.10 ст.138 ПК України.

Як вбачається з акту перевірки, при формуванні витрат на збут позивачем включено витрати на транспортно-експедиційні послуги за господарськими операціями з ТОВ "Вітал Спец Сервіс", ТОВ "Кур'єр І", ТОВ "Фарн", ФОП ОСОБА_8, ФОП ОСОБА_9, які здійснювали перевезення придбаного позивачем у ТОВ "Пента Днепр" товару до наступних покупців, яким цей товар було реалізовано, інші види перевезень та надавали послуги автокрану.

Крім цього, Товариством до складу витрат віднесено оплату послуг з механічного оброблення металевих виробів, наданих ФОП ОСОБА_10 за договорами №559-12 від 09.01.12 та №588-12 від 01.11.2012 року.

Заперечуючи правильність відображення позивачем зазначених операцій у бухгалтерському обліку, податковий орган зазначав, що Товариством до перевірки не надано договорів та первинних документів про надання автотранспортних послуг, відсутні товарно-транспортні накладні, а ті ТТН, що є в наявності, не містять всіх необхідних реквізитів, як то: місце навантаження та розвантаження товару, маса товару, час прибуття та вибуття, простою, підпис відповідальної особи, технічні характеристики автокрану, обсяг виконаних робіт тощо.

А стосовно відносин з ФОП ОСОБА_10 ДПІ зазначала, що в наданих до перевірки документах відсутні інформація щодо маси деталей та щодо маси відходів, що утворились внаслідок такої обробки.

Разом з цим, в ході розгляду справи судом першої інстанції досліджено всі первинні документи, які були надані позивачем до перевірки, в тому числі, договори про надання транспортних послуг, заявки-розрахунки, акти здачі-прийняття робіт, акти виконаних робіт, товарно-транспортні накладні, податкові накладні, виписки банки, що підтверджують оплату послуг.

Зазначені документи оформлені відповідно до вимог ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та повною мірою підтверджують реальність господарських операцій позивача з зазначеними контрагентами.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, послуги, які придбавалися позивачем, притаманні його господарській діяльності та використовувалися ним для здійснення господарської діяльності, тому формування позивачем податкового кредиту та віднесення відповідних сум до складу витрат спірного періоду за результатами господарської діяльності з його контрагентами є правомірним.

Судом першої інстанції цілком обгрунтовано відхилені доводи податкового органу щодо неналежного заповнення товарно-транспортних накладних, оскільки податкове законодавство не ставить в залежність право платника податків на формування валових витрат від наявності зазначених документів, а окремі недоліки цих документів ніяким чином не можуть свідчити про відсутність реальності господарської операції за наявності інших документів, які повною мірою відповідають вимогам чинного законодавства.

Що стосується правильності нарахування штрафних санкцій за неподання податкової звітності з екологічного податку, колегія суддів зазначаєнаступне.

Відповідно до п.п.240.1.3 п.240.1 ст.240 ПК України платниками екологічного податку є суб'єкти господарювання, юридичні особи, що не провадять господарську (підприємницьку) діяльність, бюджетні установи, громадські та інші підприємства, установи та організації, постійні представництва нерезидентів, включаючи тих, які виконують агентські (представницькі) функції стосовно таких нерезидентів або їх засновників, під час провадження діяльності яких на території України і в межах її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони здійснюються розміщення відходів (крім розміщення окремих видів (класів) відходів як вторинної сировини, що розміщуються на власних територіях (об'єктах) суб'єктів господарювання).

Згідно пп. 242.1.1 п. 242.1 ст.242 ПК України об'єктом та базою оподаткування є обсяги та види забруднюючих речовин, які викидаються в атмосферне повітря стаціонарними джерелами.

За приписами п.250.9 ст.250 ПК України якщо платник податку з початку звітного року не планує здійснення викидів, скидів забруднюючих речовин, розміщення відходів, утворення радіоактивних відходів протягом звітного року, то такий платник податку повинен повідомити про це відповідний контролюючий орган за місцем розташування джерел забруднення та скласти заяву про відсутність у нього у звітному році об'єкта обчислення екологічного податку. В іншому разі платник податку зобов'язаний подавати податкові декларації відповідно до цієї статті Кодексу.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що платниками екологічного податку є суб'єкти господарювання, які здійснюють розміщення відходів. Поняття розміщення відходів наведено у п.14.1.223 ПК України - це постійне (остаточне) перебування або захоронення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах (місцях розміщення відходів, сховищах, полігонах, комплексах, спорудах, ділянках надр тощо), на використання яких отримано дозволи уповноважених органів.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач не розміщує постійно відходи на своїй території. більш того, ним з ТОВ "Капітал-2006" та ТОВ "Антос-Петроль" укладено договори на розміщення відходів, за умовами яких зазначені контрагенти виконують роботи з вивезення відходів для подальшої утилізації. Саме ці контрагенти власне і сплачують екологічний податок.

В свою чергу, відповідач не довів суду, що позивач є платником екологічного податку, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про скасування податкового повідомлення-рішення від 10.09.2015 року № 000629220.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та надана правова оцінка.

Постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству та доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

За таких обставин підстав для скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст.ст. 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області - залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2016 року по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Еллай" до Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Суддя-доповідач: І.П. Косцова

Судді: Л.В.Стас

І.О.Турецька