Справа № 805/1496/16-а
Суддя: Сухарьок Михайло Гаврилович
Дата ухвалення: 2016-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Куденков К.О.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2016 року справа №805/1496/16-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Приміщення суду за адресою: м. Краматорськ, вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2016 року в справі № 805/1496/16-а за позовом ОСОБА_4 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» ОСОБА_5, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, в якому просила зобовязати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонернного товариства «Дельта Банк» ОСОБА_5 включити її до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Дельта Банк» на суму невиплачених коштів за Договором банківського вкладу (депозиту) № 003-04504-011014 від 01.10.2014, Договором банківського вкладу (депозиту) № 006-04504-011014 від 01.10.2014, Договором на відкриття та обслуговування поточного рахунку № 006-04537-230614 від 23.06.2014.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2016 року провадження в справі № 805/1496/16-а за позовом ОСОБА_4 було закрито.

Позивач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» позови, подані проти працівників Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, вважаються позовами, поданими до Фонду, а за приписами ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Також апелянт зауважує, що порядок ліквідації банків відрізняється від порядку ліквідації субєктів господарювання, тому спірні правовідносини не можуть розглядатися у господарських судах відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та норм Господарського процесуального кодексу України.

Окрім цього ОСОБА_4 звертає увагу, що положення ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачають право суду відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Від представника Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Згідно пункту 2 частини першої статті 197 КАС України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, вважає за необхідне у задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити, а ухвалу суду залишити без змін з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що між ОСОБА_4 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено наступні договори:

- Договір банківського вкладу (депозиту) № 003-04504-011014 від 01.10.2014 на суму 18800,00 дол.США строком до 06.10.2015;

- Договір банківського вкладу (депозиту) № 006-04504-011014 від 01.10.2014 на суму 8000,00 дол.США строком до 06.10.2015;

- Договір на відкриття та обслуговування поточного рахунку № 006-04537-230614 від 23.06.2014.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України № 664 від 02.10.2015 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 181 від 02.10.2015 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ОСОБА_6, призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ОСОБА_6, визначені статтями 37, 38, 47-51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_5 (далі Уповноважена особа) на два роки з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно.

15 березня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Уповноваженої особи з кредиторською вимогою за вказаними договорами та заявою про включення до реєстру кредиторів банку, на яку 31 березня 2016 року отримала відмову в задоволенні вимоги та включенні до реєстру акцептованих вимог кредиторів, яку вмотивовано тим, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Таким чином, кредитори ОСОБА_6 мали можливість заявити свої вимоги до ОСОБА_6 з 08.10.2015 по 09.11.2015. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

ОСОБА_4 не погодилась із такою відповіддю та звернулась до суду за захистом свого порушеного права, вважаючи що нею було пропущено тридцяти денний строк з поважних причин.

Розглядаючи вказану адміністративну справу, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір не належить до публічно-правових, а отже не може бути вирішений в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Юрисдикція адміністративних судів визначена в частинах першій та другій статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <...> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <...>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС) України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів апеляційної інстанції, такий висновок ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на наступне.

Частиною третьої статті 2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14 травня 1992 року № 2343-XII (далі Закон № 2343-XII) передбачено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність від 7 грудня 2000 року № 2121-III» (далі Закон № 2121-III) цей Закон визначає структуру банківської системи, економічні, організаційній і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків.

Пунктом 6 статті 2 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі Закон № 4452-VI) визначено, що ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Частиною першою статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) встановлено, що господарським судам підвідомчі: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів; 2) справи про банкрутство; 3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції; 4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів; 5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери; 6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів; 7) справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України; 8) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм законодавства та враховуючи положення статті 12 ГПК України, можна дійти висновку, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду України від 16 лютого 2016 року у справі № 21-4846а15 та від 15 червня 2016 року у справі № 826/20410/14.

Частиною першою статті 244-2 КАС України встановлено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Таким чином, колегія суддів не приймає доводів апелянта з приводу того, що спірні правовідносини належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Стосовно посилання ОСОБА_4, що суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б спростовували правову позицію Верховного Суду України у вказаній категорії справ. Тому, ці вимоги апелянта також не підлягають задоволенню.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 157 цього ж Кодексу суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись статями 157, 195, 197, 199, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2016 року в справі № 805/1496/16-а за позовом ОСОБА_4 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» ОСОБА_5, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про зобов'язання вчинити певні дії залишити без задоволення .

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2016 року в справі № 805/1496/16-а залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили. Ухвала прийнята за наслідками розгляду в письмовому проваджені набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі.

Колегія суддів М. Г. Сухарьок

ОСОБА_2

ОСОБА_3