Справа № 817/605/16
Суддя: Гломб Ю.О.
Дата ухвалення: 2016-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 серпня 2016 р.Р і в н е 817/605/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Гломба Ю.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Прокуратури Рівненської області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області
про визнання дій протиправними, стягнення заборгованості по заробітній платі та зобов'язання відшкодувати моральну шкоду,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області, про визнання протиправними дій прокуратури Рівненської області щодо ненарахування та невиплати позивачу заробітної плати за період з 02.07.2015 по 23.12.2015 включно відповідно до ст.81 Закону України "Про прокуратуру"; стягнення з прокуратури Рівненської області на користь позивача заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 39968,48 грн. (за липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2015 року), за період з 02.07.2015 по 23.12.2015 включно відповідно до ст.81 Закону України "Про прокуратуру"; зобов'язання прокуратури Рівненської області відшкодувати позивачу моральну шкоду у розмірі 11000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач в порушення ст.116 КЗпП України при звільненні не виплатив позивачу заробітну плату у повному обсязі згідно ст.81 Закону України "Про прокуратуру". Так, в силу вимог частин 3, 4 ст. 81 цього Закону посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури становить з 01 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат. Враховуючи те, що згідно п. 11 Перехідних положень Закону України "Про прокуратуру" відповідно до п.33 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про прокуратуру" щодо удосконалення та особливостей застосування окремих положень за №578-VIII від 02.07.2015, до утворення місцевих прокуратур їх повноваження здійснюють міські, районні, міжрайонні, районні у містах прокуратури, тобто, міські, районні та міжрайонні прокурори, діючи в правовому полі даного закону, прирівнюються до місцевих прокурорів, позивач вважає, що з 01.07.2015 року він, як прокурор місцевої прокуратури, мав би отримувати заробітну плату у розмірі 10 мінімальних заробітних плат на місяць, окрім премій та надбавок. Однак, як зазначив позивач, згідно довідки про заробітну плату та інші доходи, за період липень-грудень 2015 року заробітна плата позивачу нараховувалася і виплачувалася виходячи з посадового окладу, який передбачений постановою Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31.05.2012 №505, яка не приведена у відповідність до законодавства, а встановлені розміри посадових окладів працівників органів прокуратури не відповідають вимогам ст.81 Закону України "Про прокуратуру". Як переконаний позивач, відсутність механізму реалізації права працівника прокуратури на заробітну плату в розмірі, передбаченому Законом України "Про прокуратуру" у зв'язку з невнесенням відповідних змін до вказаної постанови, не є підставою для відмови у виплаті заробітної плати у встановленому законом розмірі, тому позивач звернувся з даним позовом до суду.

У судове засідання позивач не з'явився, проте до початку судового розгляду подав через відділ документального забезпечення Рівненського окружного адміністративного суду (канцелярію) заяву (вх.№10551/16 від 09.08.2016) про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити повністю (а.с.35).

Представник відповідача до початку судового розгляду подала через відділ документального забезпечення Рівненського окружного адміністративного суду (канцелярію) заяву (вх.№10617/16 від 10.08.2016), у якій просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог та розглянути справу у письмовому провадженні (а.с.37).

Представник третьої особи надав суду письмові пояснення, у яких зазначив, що третя особа здійснює лише розрахунково-касове обслуговування прокуратури Рівненської області та не має права втручатися у її діяльність, як і не уповноважена самостійно спрямовувати надані бюджетні асигнування. При цьому представник зазначив, що третя особа не вступала у правовідносини із позивачем, своїми діями чи бездіяльністю не порушувала його законних прав та інтересів, а також переконаний про відсутність заподіяння позивачу моральної шкоди за відсутністю належних доказів щодо моральних страждань позивача, тому переконаний про відсутність підстав для задоволення позову (а.с.28).

У судове засідання представник третьої особи не з'явився, але до початку судового розгляду подав через відділ документального забезпечення Рівненського окружного адміністративного суду (канцелярію) заяву (вх.№10616/16 від 10.08.2016), у якій просив суд розглянути справу у письмовому провадженні (а.с.36).

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо всі особи, які беруть участь у справі, заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За таких обставин суд ухвалив розглянути справу у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 23.07.2013 працював стажистом на посаді прокурора прокуратури Березнівського району Рівненської області.

28.05.2014 ОСОБА_1 переведений на посаду прокурора прокуратури Березнівського району Рівненської області.

У вересні 2015 року листом прокуратури Рівненської області №11/1-2095 вих15 позивача попереджено про звільнення із займаної посади та органів прокуратури у зв'язку із ліквідацією прокуратури Березнівського району, у разі неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у Сарненській місцевій прокуратурі з 14.12.2015 (а.с.9).

15.12.2015 наказом прокурора Рівненської області від №1680 ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора Рокитнівського відділу Сарненської місцевої прокуратури.

У грудні 2015 року наказом прокурора Рівненської області від 23.12.2015 №1710 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за власним бажанням через переїзд на нове місце проживання на підставі ст.38 КЗпП України та п.7 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру".

Вказані обставини встановлені згідно записів у трудовій книжці позивача (а.с.7-8).

З довідки про заробітну плату та інші доходи від 08.02.2016 вбачається, що ОСОБА_1 за 2015 рік нараховано заробітну плату у сумі 75860,18 гривень, а саме: за липень 2015 - 5704,10 грн., за серпень разом з матеріальною допомогою на оздоровлення та матеріальною допомогою на вирішення соціально-побутових питань - 10932,74 грн., за вересень 2015 - 4745,00 грн., за жовтень 2015 - 6832,59 грн., за листопад 2015 - 12368,92 грн., за грудень 2015 - 5876,17 грн., що означає, що прокуратурою Рівненської області заробітна плата нараховувалась виходячи з посадового окладу, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" (а.с.10).

Однак, на думку позивача, заробітна плата, за вищевказаний період, повинна була нараховуватись прокуратурою Рівненської області виходячи з посадових окладів, передбачених статтею 81 Закону України "Про прокуратуру".

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд керується наступними приписами норм чинного законодавства.

16.07.2015 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про прокуратуру" щодо удосконалення та особливостей застосування окремих положень" від 02.07.2015 №578-VIII, згідно з п.33 якого розділ ХІІІ "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII доповнено п.11, відповідно до якого до утворення місцевих прокуратур їх повноваження здійснюють міські, районні, міжрайонні, районні у містах прокуратури. На зазначений період за прокурорами та керівниками цих прокуратур зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури.

Приписами ч.3 ст.81 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Тобто, виходячи з вищенаведених норм Закону України "Про прокуратуру", оклад ОСОБА_1 повинен був складати 10 мінімальних заробітних плат, починаючи з липня 2015 року, на що і посилається позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги.

Відповідно до ст.ст.8, 13 Закону України "Про оплату праці" умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяг витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Приписами ст.89 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (ст.90 Закону України "Про прокуратуру").

Згідно ч.1, 2 ст.23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Частиною 1 ст.22 Бюджетного кодексу України передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Суд зазначає, що закон про Державний бюджет України регулює відносини у сфері формування та використання фінансових ресурсів, затверджує повноваження органів державної влади здійснювати виконання бюджету. За своєю суттю останній є спеціальним законом, оскільки регламентує специфічну сферу суспільних відносин. Виключно ним визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, їх розмір і цільове спрямування. Дія закону про Державний бюджет України обмежена календарним роком, регулярно здійснюються звіти і контроль за його виконанням. Особливістю цього закону є і те, що при здійсненні бюджетного процесу нормативно-правові акти застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать його положенням.

Так, абз.2 та 3 п.9 "Прикінцевих положень" Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" №80-VIII від 28.12.2014 встановлено, що Кабінетом Міністрів України затверджується особливий порядок проведення індексації грошових доходів населення у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2015 рік, а також, що положення частини другої статті 33, статті 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", як спеціальним законом, який регулює бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, як таких, що фінансуються з державного бюджету, надано повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31.05.2012 №505, зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 №763, визначено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатком 1-5, які і були застосовані прокуратурою Рівненської області.

Пунктами 2, 6 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов'язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури.

Підпунктом 1 п.13 Перехідних положень Закону України "Про прокуратуру" доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Однак, Кабінетом Міністрів України цього зроблено не було. Разом з тим, реалізація положень Закону України "Про прокуратуру" є неможливою без внесення відповідних змін до постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" №505 від 31.05.2012 року та Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік".

Окрім того, Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014 №79-VIII внесено зміни до Бюджетного кодексу України, розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" якого доповнено пунктом 26, яким серед іншого встановлено, що норми і положення статті 81, пунктів 13, 14 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України від 14 жовтня 2014 року "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п.29 ст.116 Бюджетного кодексу України здійснення видатків бюджету без встановлених бюджетних призначень або з їх перевищенням всупереч цьому Кодексу чи закону про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведені положення дають підстави для висновку, що відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у відповідному розмірі.

При цьому суд враховує, що закон має бути достатньо доступним та передбачуваним щодо наслідків його застосовування, тобто бути сформульованим у спосіб, який дає змогу кожній особі регулювати свою поведінку (принцип юридичної визначеності). В даному випадку застосоване національне законодавство відповідало вимозі щодо передбачуваності на момент його правозастосування.

Як вбачається з довідки про заробітну плату й інші доходи від 08.02.2016 за період липень-грудень 2015 року зокрема ОСОБА_1 прокуратурою Рівненської області заробітна плата нараховувалась виходячи з посадового окладу, який передбачений діючим законодавством, а саме постановою Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31.05.2012 №505.

Позивач не погоджується з такими сумами виплат, оскільки вважає, що їх розрахунок має бути здійснено на підставі встановленого розміру заробітної плати ст.81 Закону України "Про прокуратуру" - 10 мінімальних заробітних плат з 01.07.2015 (1218 грн. липень-серпень 2015 року, 1378 грн. - вересень-грудень 2015 року).

За власним розрахунком позивача останньому відповідачем не виплачено кошти у сумі 39968,48 грн., яку ОСОБА_1 вважає заборгованістю прокуратури.

Позивачем в обґрунтування позовних вимог здійснено розрахунок заборгованості з заробітної плати, виходячи з окладу 10 мінімальних заробітних плат, а не з окладу, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505, а тому суд приходить до висновку, що розрахунок позивача не є обґрунтованим та не узгоджується із встановленим розміром заробітної плати працівників прокуратури протягом відповідного періоду.

Суд зазначає, що положення Закону України "Про Державний бюджет на 2015 рік" в установленому законодавством порядку неконституційними не визнано, а прокуратура Рівненської області при нарахуванні та виплаті заробітної плати позивачу діяла відповідно до вимог Закону України "Про Державний бюджет на 2015 рік" та постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31.05.2012 №505 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 №763).

При цьому слід зазначити, що не всі соціальні права в Конституції України визначені із зазначенням конкретних обов'язків держави щодо їх забезпечення. Безпосередньому забезпеченню і судовому захисту підлягають лише ті конституційно чи законодавчо закріплені соціальні права, стосовно яких Конституцією України або чинним законодавством передбачено конкретні позитивні дії держави. Визначені ж у цілому соціальні права реалізуються за наявності у держави відповідних економічних ресурсів.

Суд враховує, що реалізація положень Закону України "Про прокуратуру" є неможливою без внесення відповідних змін до постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31.05.2012 №505 та Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік". Однак, такі зміни з незалежних від відповідача причин протягом спірного періоду не були внесені.

Отже, судом встановлено, що прокуратура Рівненської області уповноважена здійснювати виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці та не наділена правом самостійно на власний розсуд, без правового врегулювання Кабінетом Міністрів України та фінансової можливості Державного бюджету України, здійснювати перерахунок заробітної плати позивача та виплачувати її у вищому розмірі.

Подібну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 04.11.2015 у справі № 21-1461а15 та від 30.03.2016 у справі № 822/504/13-а.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач не допустив порушень законодавства при нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати за період липень-грудень 2015 року.

Окрім цього, суд зазначає, що відповідно до рішення Конституційного Суду України №3-рп/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України, однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави.

При цьому, вказаним рішенням Конституційного Суду України вирішено, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Принцип законності передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 № 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік", передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Вирішуючи даний спір, суд також враховує положення актів міжнародного права. Так, згідно зі ст.22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004.

Наведене в сукупності свідчить, що застосування норм і положень ст.81 Закону України "Про прокуратуру" у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів, згідно із Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" є правомірним.

Відповідно до ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням встановлених судом фактів, оцінюючи надані сторонами у справі докази у сукупності, суд дійшов висновку, що не підлягають до задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання протиправними дій прокуратури Рівненської області щодо не нарахування та невиплати позивачу заробітної плати за період з 02.07.2015 по 23.12.2015 включно відповідно до ст.81 Закону України "Про прокуратуру" та стягнення з прокуратури Рівненської області на користь позивача заборгованості по виплаті заробітної плати у розмірі 39968,48 грн. З урахуванням чого, позовні вимоги про зобов'язання відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду у розмірі 11000,00 грн. також не підлягають до задоволення, оскільки є похідними.

За таких обставин в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Відповідно до ст.94 КАС України судові витрати на користь позивача не присуджуються.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову, - відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Гломб Ю.О.