Справа № 802/1179/16-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2016-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 серпня 2016 р. Справа № 802/1179/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сала П.І.,

за участю

секретаря судового засідання Волощук А.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Клименка Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до прокуратури Вінницької області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області,

про визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

10.08.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому після збільшення розміру позовних вимог просить:

- визнати протиправними дії прокуратури Вінницької області щодо ненарахування та невиплати йому заробітної плати за період з 1 липня по 20 жовтня 2015 року включно відповідно до ст. 81 Закону України "Про прокуратуру";

- стягнути з прокуратури Вінницької області на його користь заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 66 731,90 грн. за період з 1 липня по 20 жовтня 2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.06.2016 року він звернувся до прокуратури Вінницької області із заявою про здійснення перерахунку та виплату йому заробітної плати відповідно до ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" за період з 1 липня по 20 жовтня 2015 року. Однак листом від 14.07.2016 року за № 05/3-1114-15 відповідач відмовив у цьому, посилаючись на те, що в бюджетних призначеннях на заробітну плату, встановлених Законами України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та "Про Державний бюджет України на 2016 рік", відповідні кошти для реалізації положень ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" органам прокуратури України не передбачені. Відмову прокуратури Вінницької області позивач вважає протиправною і такою, що не ґрунтується на вимогах законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин. Відтак за захистом своїх прав та інтересів звертається до суду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 повністю підтримав заявлені позовні вимоги та надав пояснення згідно з обґрунтуваннями, наведеними у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні адміністративний позов заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях. Зазначає, що фінансування органів прокуратури України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період. Водночас прокуратура Вінницької області уповноважена здійснювати виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці та не наділена повноваженнями самостійно, без правового врегулювання Кабінетом Міністрів України та фінансової можливості Державного бюджету України здійснювати перерахунок заробітної плати працівників прокуратури та виплачувати її у більшому розмірі. Крім того, реалізація положень Закону України "Про прокуратуру" є неможливою без внесення відповідних змін до постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратурури" № 505 від 31.05.2012 року та Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік". Водночас такі зміни з незалежних від відповідача причин упродовж спірного періоду не були внесені. При вирішенні справи просить врахувати правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 12.07.2016 року у справі № 21-172а16 та від 13.07.2016 року у справі № 21-1488а16.

Представник третьої особи у судове засідання на виклик суду не з'явився, що не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши інші докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити повністю.

Встановлено, що ОСОБА_1 працював у прокуратурі Вінницької області з 18 серпня 1996 року по 20 жовтня 2015 року та в спірний період займав посаду начальника відділу інформатизації.

20.06.2016 року позивач звернувся до прокурора Вінницької області із заявою щодо здійснення перерахунку та виплати йому заробітної плати відповідно до ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" за період з 1 липня по 20 жовтня 2015 року.

Листом від 14.07.2016 року № 05/3-1114-15 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для перерахунку його заробітної плати за вищевказаний період та виплати пов'язаної з цим недоплати, після чого позивач звернувся до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується такими мотивами.

15.07.2015 року набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року № 1697-VII, відповідно до п. 1-1 "Перехідних положень" якого до утворення місцевих прокуратур їх повноваження здійснюють міські, районні, міжрайонні, районні у містах прокуратури. На зазначений період за прокурорами та керівниками цих прокуратур зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури.

Водночас частиною 3 статті 81 Закону України "Про прокуратуру" було передбачено, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратурури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Крім того, згідно з частиною 4 цієї ж статті посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.

Також законом було визначено посадові оклади керівника підрозділу регіональної прокуратури - 1,27-1,20 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури (п. 9 ч. 5 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру").

При цьому частиною 1 статті 10 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що у системі прокуратури України діють регіональні прокуратури, до яких належать прокуратури областей, Автономної Республіки Крим, міст Києва і Севастополя.

Відтак позивач вважає, що починаючи з 1 липня 2015 року виплата йому заробітної плати на посаді начальника відділу інформатизації прокуратури Вінницької області мала здійснюватись згідно з вищевказаними положеннями Закону України "Про прокуратуруру".

Разом з тим, суд зауважує, що відповідно до ст.ст. 8, 13 Закону України "Про оплату праці" умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяг витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Приписами ст. 89 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (ст. 90 Закону України "Про прокуратуру").

Крім того, згідно ч. 1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Частиною 1 статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Вирішуючи спір між сторонами суд насамперед виходить з того, що закон про Державний бюджет України регулює відносини у сфері формування та використання фінансових ресурсів і затверджує повноваження органів державної влади щодо виконання бюджету. За своєю суттю цей закон є спеціальним законом, оскільки регламентує особливу сферу суспільних відносин. Виключно таким законом визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, їх розмір та цільове спрямування. Специфіка такого закону полягає і в тому, що під час здійснення бюджетного процесу нормативно-правові акти застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать його положенням.

Так, абзацами 2, 3 пункту 9 "Прикінцевих положень" Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" № 80-VIII від 28.12.2014 року встановлено, що Кабінетом Міністрів України затверджується порядок проведення індексації грошових доходів населення у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2015 рік; положення частини 2 статті 33, статті 81 Закону України "Про прокуратуру" (Голос України, 25.10.2014 р., № 206) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, Закон України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", як спеціальним законом, який регулює бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, як таких, що фінансуються з державного бюджету, надає повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31.05.2012 року № 505 зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 року № 763, визначено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.1997 року у справі № 18/183-97 конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Тобто, за наявності декількох законів, норми яких по різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.

Так, Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014 року № 79-VIII внесено зміни до Бюджетного кодексу України, розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" якого доповнено пунктом 26, яким серед іншого встановлено, що норми і положення статті 81, пунктів 13, 14 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України від 14.10.2014 року "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Водночас Закон України "Про прокуратуруру" № 1697-VII було прийнято 14.10.2014 року, тоді як Закон України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" 28.12.2014 року, тобто пізніше. Відтак положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" у спірному випадку належить застосовувати насамперед, а питання про можливість практичної реалізації положень ст. 81 Закону України "Про прокуратуруру" вирішувати, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.

Отже, зважаючи на те, що Бюджетним кодексом України та Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" по-іншому врегульовані відносини в частині визначення розміру посадових окладів прокуратури і враховуючи те, що ці закони були прийняті 28.12.2014 року, тобто пізніше, ніж Закон України "Про прокуратуруру", такі закони мають пріоритет у застосуванні.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказані конституційні положення дають підстави для висновку про те, що відповідач не уповноважений самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплачувати йому заробітну плати у вищому розмірі.

Також суд зазначає, що положення Закону України "Про Державний бюджет на 2015 рік" в установленому порядку неконституційними не визнавались, а прокуратура Вінницької області при нарахуванні та виплаті заробітної плати позивачу ОСОБА_1 діяла відповідно до вимог Закону України "Про Державний бюджет на 2015 рік" та постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31.05.2012 року № 505 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 року № 763 ).

Крім того, реалізація приписів ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" є неможливою без внесення відповідних змін до вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України та Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік". Однак такі зміни з незалежних від відповідача причин впродовж спірного періоду не вносились.

Посилання позивача на порушення відповідачем вимог частини 4 статті 43 Конституції України суд вважає помилковими, оскільки гарантуючи право на заробітну плату не нижче від визначеної законом, законодавець передбачив обов'язок для роботодавця на встановлення заробітної плати не нижче, ніж мінімальна заробітна плата, визначена законом України про Державний бюджет на відповідний рік.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що при нарахуванні та виплаті позивачу ОСОБА_1 заробітної плати у період з 1 липня по 20 жовтня 2015 року відповідач діяв правомірно і підстав для визнання таких дій протиправними немає.

Вирішуючи публічно-правовий спір між сторонами суд також враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 12.07.2016 року у справі № 820/4648/15, від 13.07.2016 року у справі № 818/3372/15 та від 13.07.2016 року у справі № 820/4653/15. Так, у вказаних справах Верховний Суд України дійшов висновку, що оскільки з 26 жовтня 2014 року по 9 вересня 2015 року Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а Законами України від 16 січня 2014 року № 719-VІІ "Про Державний бюджету України на 2014 рік" та № 80-VІІІ "Про Державний бюджету України на 2015 рік" видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", частини першої статті 147 цього ж закону (у редакції з 28 березня 2015 року) не передбачено, управління ДСА як головний розпорядник бюджетних коштів не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Крім того, згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2012 у справі за конституційним поданням Правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України, однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави.

Водночас у вказаному рішення Конституційним Судом України зазначено, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Принцип законності передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Крім того, згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік", передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Звертаючись до практики Європейського Суду з прав людини, суд бере до уваги рішення від 17.10.1986 року у справі "Ріс проти Сполученого Королівства", відповідно до якого з'ясовуючи, чи існує позитивне зобов'язання стосовно людини, належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини.

У рішенні від 09.10.1979 року в справі "Ейрі проти Ірландії" Європейським Судом констатовано, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 року.

Крім того, на розгляді у Європейському Суді з прав людини перебувала справа "Великода проти України", у якій заявниця скаржилась на невиконання рішення суду, яким управління Пенсійного фонду України було зобов'язане здійснити перерахунок та виплачувати їй пенсію з 1 грудня 2008 року. Рішенням Європейського Суду з прав людини від 03.06.2014 року скаргу заявниці було визнано неприйнятною як повністю необґрунтовану. При цьому Суд дійшов висновку, що подальша дія судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватись, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому. Суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції, а зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансовими труднощами, з якими зіткнулась держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

Рішення Європейського Суду з прав людини, на які посилається позивач в адміністративному позові судом враховуються, однак, на переконання суду, протиправності оскаржуваних дій відповідача вони не підтверджують.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено).

В силу положень ст.ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані ними докази, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_5

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі суд враховує те, що відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони-суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Оскільки відповідачем не надано доказів понесення судових витрат, пов'язаних із залученням свідків чи проведенням судових експертиз, питання про їх стягнення з позивача у зв'язку з відмовою у задоволенні адміністративного позову суд не вирішує.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 158, 160, 162, 163, 167, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова у повному обсязі складена 23 серпня 2016 року.

Суддя Сало Павло Ігорович