Справа № 495/5604/16-а
Суддя: Мишко В. В.
Дата ухвалення: 2016-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 495/5604/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Левченко А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність б/н від 17.05.2016 року)

від відповідача: Попенко Н.В. (довіреність № 2218/11 від 01.03.2016 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу № 495/5604/16-а

за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4

до Білгород-Дністровського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області

про визнання протиправним рішень про відмову в призначенні пенсії

В С Т А Н О В И В :

20.07.2016 року ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач-1) та ОСОБА_4 (далі по тексту - позивач-2) звернулися до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з адміністративним позовом до Білгород-Дністровського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області (далі по тексту - відповідач) про визнання протиправним рішень про відмову в призначенні пенсії (а.с.1-5).

Так, позивачі просили суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Білгород-Дністровського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області від 11.07.2016 року за № 12 та № 13 про відмову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у призначенні пенсії за віком;

- зобов ?язати Білгород-Дністровське об'єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області призначити та виплачувати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пенсію за віком та інші пенсійні надбавки, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне забезпечення», починаючи з 02.07.2016 року, з урахуванням індексу інфляції;

- відповідно до п.1 ч.2 ст.256 Кодексу адміністративного судочинства України, допустити негайне виконання постанови суду в повному обсязі заявлених позовних вимог, шляхом стягнення всієї суми боргу, починаючи з 02.07.2016 року;

- відповідно до ч.1 ст.256 Кодексу адміністративного судочинства України, покласти обов'язки щодо забезпечення виконання рішення на начальника Білгород-Дністровського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області;

- відповідно до п.4 ч.1 ст.163 Кодексу адміністративного судочинства України, зобов'язати Білгород-Дністровське об'єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області в місячний термін надати до суду звіт про виконання судового рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мотивовані тим, що вони є громадянами України, але з 1995 року виїхали на постійне місце проживання до держави Ізраїль. Досягнувши пенсійного віку, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до відповідача з заявами про призначення та виплату їм пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування». Між тим, відповідач відмовив в призначенні пенсії, посилаючись на ст.51 вищезазначеного Закону України, у зв'язку із відсутністю міжнародного договору між Україною та Ізраїлем. Відмову УПФ позивачі вважають безпідставною, оскільки зазначена норма Закону визнана неконституційною.

Відповідачем подано до суду заперечення на позов, в якому він просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. УПФ зазначило, що позивачами не надано оригіналів паспортів громадян України, як того вимагає п.16 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Надання закордонного паспорту (його копій) є порушенням цього порядку. Крім того, відсутній міжнародний договір між Україною та Ізраїлем, що унеможливлює призначення пенсії (а.с.61-62).

Представник позивачів - ОСОБА_1, в судовому засіданні заявлені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача - Попенко Н.В., в судовому засідання подане до суду заперечення на позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтримала у повному обсязі та просила у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовити.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, дослідивши надані докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступників висновків.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушено або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав чи свобод.

Положеннями частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішеннях № 6-рп/1997 від 25.11.1997 року, № 9-рп/1997 від 25.12.1997 року щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55, статей 64, 124 Конституції України, статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України, встановлено, що кожен має право звернутись до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

При цьому, на думку суду, право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України. Саме по собі звернення до адміністративного позову ще не означає, що суд зобов'язаний надати такий захист. Адже для того, щоб був наданий судовий захист, слід встановити, що особа, яка звернулась з позовом, дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем саме у публічно-правових відносинах.

З наведених норм права випливає, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушено його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність мають бути такими, що породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки саме у сфері публічно-правових відносин.

Так, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до Білгород-Дністровського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області про визнання протиправним дій рішень про відмову в призначенні пенсії.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, позивачі - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, є громадянами України, що підтверджується даними їх закордонних паспортів (а.с.11-14).

18.08.1995 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю.

Досягнувши пенсійного віку, 02.07.2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до УПФ в м. Білгород-Дністровський та Білгород-Дністровському районі Одеської області з заявами про призначення їм пенсії із відповідним пакетом документів (а.с.21-22).

11.07.2016 року УПФ прийняло рішення № 12 та № 13 про відмову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у призначенні пенсії, у зв'язку із відсутністю міжнародного договору між Україною та Ізраїлем, що відповідає вимогам ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (а.с.46-47).

Між тим, суд з такими рішеннями відповідача погодитися не може з наступних підстав.

Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відтак, державою гарантовано право людини отримувати пенсію з метою забезпечення рівня життя, не нижчого від прожиткового мінімуму.

Згідно із п.1 ч.1 ст.8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є громадянами України. Таким чином, проживаючи в Ізраїлі, як громадяни України, позивачі мають такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання. Тобто, у відповідності до ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу позивачі набули право на отримання пенсії за віком. Набуття трудового стажу підтверджується копіями трудових книжок позивачів (а.с.23-34).

Статтею 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року, заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем, проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Як вбачається з матеріалів справи, заяви позивачі подали через свого представника, повноваження якого належним чином підтверджені (а.с.8-10). Щодо неналежного оформлення заяви у відповідача претензій не було.

Проте, надаючи заперечення до суду УПФ зазначило, що позивачі надали копію закордонного паспорту, що є порушенням цього Порядку.

Між тим, суд вважає цей довод відповідача необґрунтованим, враховуючи наступне.

Згідно із п.16 Порядку, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу), місце її проживання (реєстрації) та вік.

За приписами п.29 Порядку за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про громадянство України», документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

Позивачами виконані вимоги п.7 Порядку щодо надання необхідних документів для призначення пенсії, зокрема, на підтвердження громадянства та місця проживання (реєстрації) надано копії паспортів громадян України для виїзду за кордон та довідки з Комунального підприємства житлово-експлуатаційного об'єднання № 1 від 30.05.2016 року № 437 та № 438, згідно яких позивачі перед виїздом до Ізраїлю були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19-20).

Як встановлено ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.

Відповідно до положень ст.2 Закону України «Про громадянство України», якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Як встановлено ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Отже, ненадання паспорту громадянина України, не є підставою для відмови у перерахунку пенсії, оскільки позивачами на підтвердження своєї особи надані закордонні паспорти, надання яких в даному випадку законодавством не виключається.

Щодо відсутності укладеного договору між Ізраїлем та Україною про пенсійні виплати, як підставу для відмови у призначенні пенсії, суд наголошує наступне.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами)

Конституційний суд України у рішення від 07.10.2009 року № 1-32/2009 зазначив, що закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст.24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольорі шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Аналізуючи зміст вказаних положень законодавства та правову позицію Конституційного Суду України, суд приходить до висновку, що відповідач прийшов до помилкового висновку про неможливість призначення пенсії позивачам лише з підстав відсутності Договору між Україною та Ізраїлем з питань пенсійного забезпечення та ненадання паспорту громадянина України.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадян на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.

Наведене свідчить про протиправність оскаржуваних рішень відповідача, у зв'язку з чим вони підлягають скасуванню, а також про необхідність зобов'язання відповідача призначити та виплатити позивачам пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне забезпечення» із часу звернення.

Разом із тим, вимоги позивачів щодо проведення індексації їх пенсій задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексації підлягають грошові доходи громадян одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема пенсії. Позивачі на території України пенсії не отримували.

Відповідно до приписів ст.ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно із ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно із ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про часткову законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Білгород-Дністровського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області про визнання протиправним рішень про відмову в призначенні пенсії, у зв'язку з чим такий адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 6, 9-11, 41, 69-72, 122, 158-163, 167, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Білгород-Дністровського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області про визнання протиправним рішень про відмову в призначенні пенсії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Білгород-Дністровського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області від 11.07.2016 року за № 12 та №13 про відмову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у призначенні пенсії за віком.

Зобов ?язати Білгород-Дністровське об'єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області призначити та виплачувати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне забезпечення», починаючи з 02.07.2016 року.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.256 Кодексу адміністративного судочинства України, допустити негайне виконання постанови суду в повному обсязі заявлених позовних вимог, шляхом стягнення всієї суми боргу, починаючи з 02.07.2016 року.

Відповідно до ч.1 ст.256 Кодексу адміністративного судочинства України, покласти обов'язки щодо забезпечення виконання рішення на начальника Білгород-Дністровського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.163 Кодексу адміністративного судочинства України, зобов'язати Білгород-Дністровське об'єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області в місячний термін надати до суду звіт про виконання судового рішення.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений статтею 186 КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Мишко