Справа № 2а-186/10
Суддя: Обрізко І.М.
Дата ухвалення: 2011-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2011 р. Справа № 32508/10

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Дяковича В.П., Яворського І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційні скарги управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі міста Львова та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на постанову Шевченківського районного суду міста Львова від 15 вересня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі міста Львова, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Державного казначейства України про зобовязання здійснити перерахунок та виплату недоотриманої державної та додаткової пенсії, як інваліду III групи, захворювання повязане з наслідками аварії на ЧАЕС, відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся 18.11.2009 року в суд з позовом до управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі міста Львова, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Державного казначейства України про зобовязання здійснити перерахунок та виплату недоотриманої державної та додаткової пенсії, як інваліду III групи, захворювання повязане з наслідками аварії на ЧАЕС, відшкодування моральної шкоди. Вимоги мотивовані тим, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та відноситься до першої категорії постраждалих, крім цього являється інвалідом III групи по захворюванню повязаному з роботами з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. На підставі ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-ХІІ йому призначена державна та щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю. Проте з врахуванням вимог вказаних статей Закону, відповідачем невірно проводяться нарахування, а тому змушений звернутись до суду. Просить зобовязати відповідача забезпечити підвищення та перерахунок раніше призначеної державної та додаткової пенсії відповідно до Закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», стягнути з управління пенсійного Фонду України у Шевченківському районі м. Львова на його користь різницю між перерахованою державною та додатковою пенсією за період з 01.10.2008 року по 01.04.2010 року, а також зобовязати на майбутнє управління Пенсійного Фонду України в Шевченківському районі м. Львова проводити перерахунок пенсії з дня встановлення нового прожиткового мінімуму, визначеного законом на відповідний рік, виплатити 15000 гривень моральної шкоди.

Постановою Шевченківського районного суду міста Львова від 15 вересня 2010 року позов задоволено частково. Зобовязано управління Пенсійного фонду України у Шевченківському рай Львова здійснити перерахунок та виплату державної та додаткової пенсії ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» за період з 01.10.2008 року по 15.09.2010 року.

Суд виходив з того, що положення ч. 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, не слід брати до уваги, оскільки наявність такої норми за відсутності іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на отримання пенсії і щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено статтями 50 та 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі міста Львова та Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подали апеляційні скарги, в яких із-за порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, просять його скасувати та постановити рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтуванні апеляційних скарг покликання маються на те, що розпорядники бюджетних коштів беруть зобовязання за спеціальним фондом бюджету виключно в межах відповідних фактичних надходжень до спеціального фонду бюджету. Зобовязання, взяті розпорядником бюджетних коштів без відповідних бюджетних асигнувань не вважається бюджетними зобовязаннями і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобовязань є бюджетним правопорушенням. Відповідно до ст. 51 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів несуть відповідальність за управління бюджетними асигнуваннями і здійснення контролю за виконанням процедур та вимог, встановлених цим Кодексом. Розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобовязання та провадять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Будь-які зобовязання, взяті фізичними та юридичними особами за коштами Державного бюджету України без відповідних бюджетних асигнувань або ж з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України, не вважається бюджетними зобовязаннями. Витрати Державного бюджету на покриття таких зобовязань не можуть здійснюватись.

Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників розгляду, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, вважає за необхідне їх відхилити.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 віднесений до І категорії осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується відповідним посвідченням та має право, відповідно до ст.ст. 49, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», на призначення державної та додаткової пенсій за шкоду заподіяну здоровю.

Відповідно до частини першої статті 50 зазначеного Закону особам, віднесеним до категорії 1, які є інвалідами IІІ групи, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком.

Згідно з частиною четвертою статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в усіх випадках розмір пенсій для інвалідів IІI групи, щодо яких встановлено звязок з Чорнобильською катастрофою, не може бути нижчим 6 мінімальних пенсій за віком.

За таких обставин, відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», є правильним висновок місцевого суду про те, що позивач має право на призначення пенсії в розмірі, не нижчому 6 мінімальних пенсій за віком та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком.

Наявність такого права у позивача є визначальною для вирішення вказаного спору, крім того, це право гарантується Конституцією України (частина друга статті 46 Конституції України) та мало місце її звернення з приводу цього до відповідача у вигляді заяви.

Згідно з положеннями частини 4 ст. 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що при визначенні розміру пенсій позивачу застосуванню не підлягає постанова Кабінету Міністрів України, позаяк остання істотно звужує обсяг встановлених законом прав, відтак застосуванню підлягає ч. 1 ст. 50 та ч. 4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Положення ч. 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», на думку колегії суддів, не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) для обрахування інших пенсій чи доплат, повязаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого ч. 1 цієї статті, мінімального розміру пенсії за віком.

Також, не заслуговує уваги твердження сторони відповідача про те, що порядок обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у звязку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначається Кабінетом Міністрів України, позаяк надання законодавцем такого права Кабінету Міністрів України не означає, що останній, встановлюючи такий порядок, може допустити звуження змісту та обсягу прав позивача, встановлених цим же Законом. Тобто, Кабінет Міністрів України повинен був встановити зазначений порядок, не порушуючи положень цього Закону, в тому числі й інших законів, якими встановлено розміри мінімальної пенсії за віком.

Зі статей 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» випливає, що під час визначення розміру пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, за основу їх нарахування береться мінімальна пенсія за віком.

За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Відповідно до частини третьої статті 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка набрала чинності 31 жовтня 2006 року, у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, визначений відповідно до статті 54 цього Закону, а також розмір додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, особам, віднесеним до 1, 2, 3, 4 категорій, та розмір щомісячної компенсації сімям за втрату годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Перерахунок пенсії здійснюється з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму.

Аналіз зазначеної норми, яка є імперативною, свідчить, що підставою для перерахунку пенсії є встановлення нового розміру прожиткового мінімуму, і цей перерахунок здійснюється з дня встановлення цього мінімуму.

Таким чином, новий мінімальний розмір пенсії за віком залежить від нового розміру прожиткового мінімуму.

Оскільки позивачу слід визначати пенсію, виходячи з мінімальної пенсії за віком, яка встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, то в разі збільшення розміру цього прожиткового мінімуму перерахунок пенсії позивачу повинен проводитись, виходячи з нового розміру мінімальної пенсії за віком.

Тому відповідачем протиправно відмовлено позивачу у перерахунку пенсій у разі встановлення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Отже, враховуючи що відповідач у справі повинен діяти лише в межах передбачених Конституцією та законами України, суд приходить до висновку, що останній в особі саме управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі міста Львова має нести відповідальність за дії (бездіяльність) вчинені в межах належного йому правового поля.

Що стосується вимог позивача в частині відшкодування моральної шкоди, то суд першої інстанції вірно виходив з того, що такі задоволенню не підлягають, оскільки відсутні докази того, що діями відповідачів йому спричинено шкоду, яку позивач просить стягнути з підстав ст. 56 Конституції України .

Судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

З приводу доводів позивача, що місцевим судом позитивно не вирішено питання подібних виплат і надалі, то ним апеляційної скарги не подавалось, коли апеляційний суд переглядає судове рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги та на її підставі.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198 п.1 ч.1, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі міста Львова та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, постанову Шевченківського районного суду міста Львова від 15 вересня 2010 року по справі № 2а-186/10/1328, без змін.

Ухвала набирає законної сили через пять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцятиденного строку з дня виготовлення ухвали в повному обсязі, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І.М. Обрізко

судді В.П. Дякович

ОСОБА_2