Справа № 206/1544/16-а (2-а/206/33/16)
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2016-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

09 серпня 2016 рокусправа № 206/1544/16-а (2-а/206/33/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Дурасової Ю.В.

суддів: Туркіної Л.П. Коршуна А.О.

за участю секретаря судового засідання: Комар Н.В.

позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: Булік Юлії Володимирівни,

третьої особи: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Самарської районної у м. Дніпропетровську Ради

на постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Самарської районної у м. Дніпропетровську Ради, третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_3, про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Самарської районної у м. Дніпропетровську ради щодо відмови позивачу у взятті його на облік, як особу внутрішньо переміщену з районів проведення антитерористичної операції.

Зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення Самарської районної у м. Дніпропетровську ради взяти ОСОБА_1 на облік, як особу внутрішньо переміщену з районів проведення антитерористичної операції, та видати відповідну довідку.

Постанова суду першої інстанції обґрунтована тим, що відсутність відповідного механізму реалізації законних прав громадян не може бути підставою для відмови у забезпеченні соціального захисту позивача, відповідно до Законів України; позивач як особа внутрішньо переміщена з території, де виникли обставини, пов'язані з негативними наслідками збройного конфлікту, тимчасової окупації тощо, має право на взяття його на облік, відповідно до ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем (Управлінням праці та соціального захисту населення Самарської районної у м. Дніпропетровську Ради) подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що на теперішній час зміни в програмне забезпечення Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб не внесено, тому взяти ОСОБА_1 на облік та видати довідку технічно неможливо.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та в задоволенні позову відмовити. Суду пояснив, що на даний час внесені відповідні зміни до Постанови КМУ від 01.10.2014 року №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», тому довідку видати вже можливо, однак, від апеляційної скарги не відмовляється, просить скасувати постанову суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позову.

Позивач та третя особа у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечили, вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Судом першої інстанції встановлено, місцем народження позивача є м. Ровеньки Луганської області, що підтверджується паспортом громадянина України виданого Ровеньківським МВ УМВС України в Луганській області від 17.04.1996 року (а.с. 8). Факт проживання позивача у м. Ровеньки Луганської області на момент проведення антитерористичної операції підтверджено наданими їм у відповідності до п.3 ч.7 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» трудовою книжкою позивача ОСОБА_1, відповідно до якої з 03.05.2012 року його було прийнято на роботу до ТОВ «Збагачувальна фабрика «Ровеньковська» (а.с. 14-16); свідоцтвом про народження молодшої доньки Марії, 01.08.2012, що було видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ровеньківскього міського управління юстиції у Луганській області 09.08.2012 року, довідкою виконавчого комітету Ровеньківської міської ради про надання статусу багатодітної родини. Дружина відповідача ОСОБА_3 (третя особа по справі), взята на облік разом із неповнолітніми дітьми, як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції з 09.09.2014 року, що підтверджується довідкою Управління праці та соціального захисту населення від 20.11.2014 року.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції до даних правовідносин правильно застосував норми Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Постанову КМУ від 01.10.2014 року №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб».

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Частиною 2 статті 4 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24.12.2015 року, що набрав чинності з 13.01.2016 року, встановлено що підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Відповідно до п.3 ч.7 ст.4 зазначеного Закону у разі відсутності в документі, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документі, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв'язку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, заявник надає докази, що підтверджують факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, на день виникнення обставин, що спричинили внутрішнє переміщення, визначених статтею 1 цього Закону (військовий квиток з відомостями про проходження військової служби, трудова книжка із записами про здійснення трудової діяльності, документ, що підтверджує право власності на рухоме або нерухоме майно, свідоцтво про базову загальну середню освіту, атестат про повну загальну середню освіту, документи про професійно-технічну освіту, документ про вищу освіту (науковий ступінь), довідку з місця навчання, рішення районної, районної у місті Києві чи Севастополі державної адміністрації, виконавчого органу міської чи районної у місті ради про влаштування дитини до дитячого закладу, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, встановлення опіки чи піклування, медичні документи, фотографії, відеозаписи тощо).

Із заявою до Управління праці та соціального захисту населення Самарської районної у м. Дніпропетровську ради про взяття його на облік тимчасово переміщених осіб позивач звернувся 09.02.2016 року, тобто вже після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24.12.2015 року.

Матеріалами справи підтверджено, що листом №1563 від 12.02.2016 року позивачу було відмовлено у взятті його на облік, як особу внутрішньо переміщену з районів проведення антитерористичної операції, з тих підстав, що Кабінетом Міністрів України не внесено зміни до постанови КМУ «Про облік внутрішньо переміщених осіб» від 01.10.2014 року №509 (а.с.20).

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що 13.01.2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24.12.2015 року №921-8. Зазначеним Законом внесено зміни до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та виключена норма, яка вимагає наявність обов'язкової реєстрації місця проживання особи на території, де виникли обставини, зазначені в ст.1 Закону, для взяття їх на обліку внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до п.2 розділу 2 «Прикінцеві положення» зазначеного Закону, Кабінету Міністрів України доручено протягом трьох місяців з дня набрання чинності Закону привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції правомірно висловив критичну позицію щодо пояснень представника відповідача про те, що відповідач не має можливості взяти на облік позивача до внесення КМУ змін до постанови №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» від 01.10.2014 року, оскільки відсутність механізму реалізації права громадянина у взятті на облік, передбаченому Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» у зв'язку з невнесенням відповідних змін до постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509. Закони України мають вищу юридичну силу ніж постанови Кабінету Міністрів України. Таким чином у даних правовідносинах відповідач мав користуватися саме положеннями ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.7 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу судового рішення, тому не можуть бути підставою для скасування постанови суду першої інстанції.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, 200, 205, 206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Самарської районної у м. Дніпропетровську Ради - залишити без задоволення.

Постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий: Ю.В. Дурасова

Суддя: Л.П. Туркіна

Суддя: А.О. Коршун