Справа № 489/4337/15-а
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2016-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2016 року м. Київ К/800/7686/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Калашнікової О.В.,

Васильченко Н.В.,

Гончар Л.Я.

розглянувши у попередньому розгляді справу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Ленінського районного суду м.Миколаєва від 5 листопада 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2016 року у справі № 489/4337/15-а за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва, Департаменту пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України про визнання дій неправомірними, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва, Департаменту пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України, в якому просив:

- визнати протиправними дії Управління ПФУ в Ленінському районі м. Миколаєва щодо затримання оформлення запиту в ПАТ «Никонд» про надання уточнюючої довідки підтвердження трудового стажу для призначення пенсії при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній; несвоєчасного надання бланку заяви визначеної форми встановленого «Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»; викривленні інформації в Акті розслідування професійного захворювання ОСОБА_4, щодо професійного захворювання встановленого по вині підприємства «Никонд», що призвело до хибного вирішення питання про зарахування часу перебування на інвалідності по професійному захворюванню до пільгового стажу Списку №1 на пільгових умовах та пільгових розмірах.

- визнати протиправними дії Департаменту пенсійного забезпечення ПФУ щодо ненадання йому відповіді на запитання (мовою оригіналу): «Какое было бы Ваше решение, если бы после увольнения из ПО «Ингул» с 16.02.1992г. ОСОБА_5 оформил бы профзаболевание и актом расследования профессионального заболевания была бы установлена вина одного предприятия ПО «Ингул»?»

- зобов'язати Управління ПФУ в Ленінському районі м.Миколаєва зарахувати з 07.11.2014р. період його перебування з 24.09.1996р. по 24.11.1999р. на інвалідності у зв'язку з професійним захворюванням до стажу роботи із шкідливими умовами Списку №1, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах; провести перерахунок пенсії ОСОБА_4 з 07.11.2014р. з урахуванням пільгового стажу Списку №1 з 24.09.1996р. по 24.11.1999р. і з 20.01.2002р. по 21.08.2002 та виплатити різницю в розмірі пенсії за весь період з урахуванням індексації.

- відшкодувати моральну шкоду у розмірі 180 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебуває на обліку в УПФУ в Ленінському районі м. Миколаєва, де отримує пенсію за віком на пільгових умовах. Крім того, позивач є інвалідом ІІІ групи за професійним захворюванням. Оскільки в період з 24.09.1996р. по 24.11.1999р. позивач підтверджував свою інвалідність за профзахворюванням, то він вважає, що вказаний період має бути зарахований до стажу його роботи, як стаж роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах. Однак, у задоволенні його заяв відповідачами було відмовлено. Також, позивач зазначає, що звертаючись до одного з відповідачів, він не отримав відповіді на питання, що є порушенням його прав.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 5 листопада 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2016 року, адміністративний позовом ОСОБА_4 задоволено частково. Зобов'язано Управління ПФУ в Ленінському районі м. Миколаєва зарахувати до пільгового стажу роботи ОСОБА_4 за списком №1 період з 24.09.1996р. до 24.11.1999р. Зобов'язано Управління ПФУ в Ленінському районі м. Миколаєва здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_4 з 07.11.2014р. з урахуванням пільгового стажу за Списком №1 з 24.09.1996р. до 24.11.1999р. та виплатити різницю в розмірі пенсії з урахуванням індексації. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленими по справі рішеннями, ОСОБА_4 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позову та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в цій частині, в решті - рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, матеріали касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права колегія суддів Вищого адміністративного суду України звертає увагу на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н.) знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ в Ленінському районі м.Миколаєва та, відповідно до Законів України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і «Про пенсійне забезпечення», з 24.09.1996р. - отримував пенсію по інвалідності від професійного захворювання, як інвалід ІІІ групи.

На підставі заяви позивача від 25.11.1999р. його було переведено на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1. До пільгового стажу за Списком №1 до його роботи було зараховано наступні періоди: з 20.12.1966р. по 01.06.1967р., з 15.12.1972р. по 16.11.1976р., з 19.11.1976р. по 01.07.1981р., з 02.07.1981р. по 16.01.1992р. Крім цього, до пільгового стажу позивача за Списком №1 було зараховано і час проходження ним строкової військової служби - з 09.06.1967р. по 15.11.1969р.

В 2013 році позивач звернувся до Управління ПФУ в Ленінському районі м. Миколаєва із заявою про зарахування терміну перебування його на інвалідності від професійного захворювання до стажу роботи за Списком №1.

Однак, згідно повідомлення Управління ПФУ в Ленінському районі м.Миколаєва розмір пенсійної виплати розраховано відповідно до норм діючого законодавства. Окрім того, в цьому повідомленні вказано, що рішенням засідання комісії з питань призначення та виплати пенсії та допомоги Управління ПФУ №39 від 03.07.2013р. було відмовлено позивачу у перерахунку пенсії згідно заяви від 15.03.2013р., так як зарахувати час перебування на інвалідності від професійного захворювання до стажу роботи за Списком №1 немає законних підстав.

До того ж, постановою Ленінського районного суду в м. Миколаєві від 20.01.2014р. (справа №2а/489/31/2014), залишеною без змін ухвалою ОААС від 27.03.2014р., у задоволенні позову ОСОБА_4 до Управління ПФУ про визнання дій неправомірними та зобов'язання зарахувати до пільгового стажу роботи період перебування на інвалідності внаслідок професійного захворювання з 27.09.1997р. по 24.11.1999р. було відмовлено. Підставою для такої відмови у задоволенні позову було те, що спірний період підлягає зарахуванню лише до страхового стажу, оскільки професійне захворювання було отримано позивачем не в період його роботи з особливо шкідливими (важкими) умовами праці, а також відсутність підтвердження що позивач працював перед професійним захворюванням на посаді, яка була віднесена до Списку №1.

Не погоджуюсь з діями органів ПФУ, позивач оскаржив їх до суду.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів першої і апеляційної інстанцій про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Так, як слідує зі ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до приписів ст.24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції, що діяла до 16.09.2008р.), періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховуються до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Згідно із ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», час перебування на інвалідності у зв'язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до стажу роботи для призначення пенсії за віком, а також до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах.

При цьому, час перебування на інвалідності внаслідок професійного захворювання зараховується до стажу роботи за Списком №1, якщо особа визнана інвалідом внаслідок професійного захворювання під час роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 або встановлено, що інвалідність наступила внаслідок професійного захворювання, пов'язаного з роботою за Списком №1.

Як вірно зазначено судами, підтвердження права на пільгове пенсійне забезпечення здійснюється у відповідності зі списками, затвердженими Кабінетом міністрів України, на підставі записів у трудових книжках працівників та уточнюючих довідок, виданих підприємствами на підставі первинних документів про характер виконуваної роботи та умови праці, а також про безпосередню зайнятість протягом повного робочого дня на роботах, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Так, статтею 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено категорії працівників, які мають право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Пунктом «а» цієї ж ст.13 даного Закону передбачено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за Списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць.

Під час призначення пенсій за віком на пільгових умовах відповідно до ст.13 вказаного Закону для зарахування до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, певного п'ятирічного періоду роботи зі шкідливими і важкими умовами праці після 21 серпня 1992 року, відповідне право впродовж цього періоду має бути підтверджене за результатами атестації.

Атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з «Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці» (затв. Постановою КМУ від 01.08.1992р. №442), та розробленими на виконання цієї постанови «Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці» (затв. Постановою Міністерства праці України від 01.09.1992р. №41).

Якщо атестація з 21 серпня 1992 р. не проводилась чи за результатами атестації, вперше проведеної після 21.08.1997р., право не підтвердилось, до пільгового стажу зараховується лише період роботи із шкідливими умовами праці на такому підприємстві, в установі чи організації до 21 серпня 1992 р. включно, тобто до набрання чинності Порядком проведення атестації робочих місць. У такому самому порядку зараховується пільговий стаж, якщо за результатами атестації, вперше проведеної до 21 серпня 1997 р., право на пільгове пенсійне забезпечення не підтвердилось.

Згідно зі змісту норм Закону №1788-ХІІ та вказаного вище Порядку, необхідними умовами для виникнення у особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах відповідно до п.п. «а» і «б» ст.13 Закону №1788-ХІІ, є встановлення факту перебування особи на посаді або виконання нею робіт, що містяться у списку №1, а також документальне підтвердження зайнятості працівника за відповідною професією за результатами атестації умов праці, яке полягає у наявності результатів атестації відповідного робочого місця за умовами праці. Документами, які підтверджують результати атестації робочого місця за умовами праці, можуть бути: карта умов праці, наказ по підприємству про затвердження переліку робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників; трудова книжка із записом про витяг із зазначеного наказу або з додатком такого витягу.

Випадком зарахування до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах, стаття 56 Закону №1788-XII визначає час перебування на інвалідності у зв'язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням.

Як вбачається з ч.4 ст.9 Закону України «Про охорону праці», час перебування на інвалідності у зв'язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до стажу роботи для призначення пенсії за віком, а також до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і в пільгових розмірах у порядку, встановленому законом.

Судами встановлено, що з 10.01.1992р. по 28.11.1995р. позивач працював на Миколаївському заводі конденсатів ковалем на молотах в цеху №10, що, згідно Акту розслідування професійного захворювання, призвело до настання його інвалідності.

У відповідності до наказу Міністерства охорони здоров'я України №46 від 31.03.1994р. «Про затвердження Переліку важких робіт і робіт із шкідливими і небезпечними умовами праці, на яких забороняється застосування праці неповнолітніх» посада «коваля на молотах і пресах» належить до роботи зі шкідливими умовами праці.

Одночасно це підтверджується повідомленнями ПАТ «Ніконд» (правонаступника Миколаївського заводу конденсатів), т.б. позивач дійсно працював ковалем на молотах цеху №10 з 20.01.1992р. по 17.01.1995р., але надати довідку, що підтверджує його роботу за Списком №1 немає можливості, оскільки атестація робочого місця коваля на молотах не проводилась. Крім того, фактичний час роботи позивача на робочому місці коваля не перевищував 50 % робочого часу.

Також судами встановлено, що період з 20.01.1992р. по 21.08.1992р. позивачу зараховано як такий, що підтверджує трудовий стаж за Списком №1. 03.11.1995р. було проведено розслідування та складено Акт професійного захворювання позивача. Відтак, позивач фактично продовжував працювати на тій же роботі. Разом з тим, однією з умов для зарахування трудового стажу за Списком №1 є проведення атестації на підприємстві. Однак, до моменту проведення атестації робочого місця позивач отримав професійне захворювання. Згідно з матеріалами справи, інвалідність позивача настала в результаті його роботи ковалем, яку було віднесено до роботи зі шкідливими умовами праці.

Отже, як вірно зазначено судами попередніх інстанцій, оскільки період з 20.01.1992р. по 21.08.1992р. позивачу вже було зараховано до стажу роботи зі шкідливими умовами (т.б. по Списку №1), то факт того, що позивач продовжуючи працювати на цій же посаді з виконанням таких же функції, отримав інвалідність внаслідок професійного захворювання, свідчить про необхідність зарахування спірного періоду з 24.09.1996р. по 24.11.1999р. до стажу його роботи зі шкідливими умовами праці за Списком №1.

Щодо решти позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Судами попередніх інстанцій вірно зазначено, що посилання позивача на те, що відповідачами не було прийнято до уваги його роботу на ПО «Ингул» фактично не відповідають дійсності, про що свідчать листи відповідачів від 29.08.2013р. №1268-Т-07 та від 02.03.2015р. №4177/02, в яких, в свою чергу, вказано про прийняття до відому довідки ВО «Інгул» від 28.09.1993р. №50.

Відносно посилань ОСОБА_4 на незаконність витребування Акта розслідування професійного захворювання за формою П-4 замість форми П-2 («Порядок встановлення зв'язку захворювання з умовами праці»), судова колегія зазначає, що Постановою КМУ від 10.08.1993 р. №623 в редакції, яка діяла на час складання даного Акту передбачено складання тільки Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) - Додаток 12.

Отже посилання позивача на необхідність витребування саме акту за формою П-2 є безпідставним.

Для підтвердження роботи в особливо шкідливих і шкідливих умовах праці за Списками №1 та №2 довідки, що підтверджують право на пенсію на пільгових умовах, для підтвердження спеціального трудового стажу є необхідними. Обов'язковість подання такої довідки під час звернення за пенсією за віком передбачена і п.п.«б» п.7 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (затв. Постановою Правління ПФУ від 25.11.2005р. №22-1).

Проте, законом не визначено конкретний строк, протягом якого такого роду довідки мають бути надані. Неправомірність дій відповідача мала б місце, якби позивач звернувся до відповідача із проханням надати запит, а відповідач проігнорував таке звернення.

Крім того, позивач в своєму позові просив суд визнати неправомірними дії УПФУ, пов'язані із несвоєчасним наданням позивачу бланку заяви по встановленій формі та перекручення інформації Акту розслідування професійного захворювання позивача.

Проте, вказані позивачем обставини не були підтверджені жодними належними і допустимими доказами, а тому, відповідно, в задоволенні цих вимог належить відмовити.

В своїй позовній заяві позивач також просив визнати неправомірними і дії Департаменту пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України, пов'язані із ненаданням відповіді на поставлене у його зверненні запитання.

Однак, як вірно вказано судами попередніх інстанцій, сформульоване позивачем питання: «Какое было бы Ваше решение, если бы после увольнения из ПО «Ингул» с 16.02.1992р. я оформил бы профзаболевание и актом расследования профессионального заболевании была бы установлена вина одного предприятия ПО «Ингул»?, має суто вірогідний і гіпотетичний характер. Відповідач же, в свою чергу, як суб'єкт владних повноважень, в межах своєї компетенції, зобов'язаний давати лише обґрунтовані відповіді на конкретні питання і відповідно не може давати відповіді на такі «гіпотетичні» запитання, оскільки при зміні певної обставини, відповідь на це запитання може бути знівельована.

Крім того, судами встановлено, що позивач 05.09.2015р. подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив суд відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 180000 грн. Однак, з якого саме відповідача (а якщо з 2-х відповідачів, то в яких саме розмірах) позивач просив стягнути цю моральну компенсацію, останній в цій заяві не конкретизував.

Так, відповідно до вимог ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим пошкодженням здоров'я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

До того ж, як вірно зазначено судами попередніх інстанцій, абз. 1,3 п.9 цієї Постанови Пленуму ВС України №4 передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд також повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що, виходячи з загальних засад судочинства щодо справедливості, добросовісності і розумності, які закріплені в ст.ст.3,23 ЦК України, з урахуванням конкретних обставин справи, відсутністю належних доказів та точного розрахунку заявленої суми, а також приймаючи до уваги, що позовні вимоги в більшій частині задоволено, що, в свою чергу, і так є достатньою моральною компенсацією, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 180000 грн.

Враховуючи викладене, суди першої і апеляційної інстанцій дійшли до вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням викладеного, судами першої і апеляційної інстанцій винесені законні і обґрунтовані рішення, постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду м.Миколаєва від 5 листопада 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через 5 днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав передбачених ст.ст.237-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: