Справа № 810/1240/16
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2016-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2016 року м. Київ №810/1240/16

Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів головуючого судді Кушнової А.О., суддів Горобцової Я.В., Дудіна С.О. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Бориспільської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області про зобов'язання вчинити певні дії,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Державної фіскальної служби України, Бориспільської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області, в якому позивач просить:

- зобов'язати Державну фіскальну службу України виключити всю інформацію щодо ОСОБА_1 з Державного реєстру фізичних осіб платників податків, знищити ідентифікаційний номер, облікову картку з особистими даними та всю інформацію щодо неї з Державного реєстру;

- зобов'язати Державну фіскальну службу України зберегти за ОСОБА_1 облік платників податків за прізвищем, ім'ям, по батькові, роком народження та за місцем реєстрації;

- зобов'язати Бориспільську ОДПІ ГУ ДФС у Київській області здійснювати подальший облік ОСОБА_1 як платника податків за раніше встановленими формами обліку на паперових носіях, без застосування будь-якого цифрового ідентифікатора та ведення обліку платника податків без використання серії та номеру паспорта (за прізвищем, ім'ям, по-батькові, роком народження та місцем реєстрації);

- зобов'язати Бориспільську ОДПІ ГУ ДФС у Київській області поставити в паспорті на сторінці 7, 8 та 9 відмітку про наявність права здійснювати будь-які платежі без цифрового ідентифікатора, завірити підписом відповідальної особи та гербовою печаткою;

- зобов'язати Бориспільську ОДПІ ГУ ДФС у Київській області знищити ідентифікаційний (податковий номер), особисті персональні дані з Державного реєстру.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.04.2016 позовну заяву залишено без руху та надано 30-ти денний строк для усунення виявлених недоліків.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.05.2016 відкрито провадження в адміністративній справі №810/1240/16, закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

У зв'язку з перебуванням судді Терлецької О.О. у відпустці на підставі протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 03.06.2016 суддю Терлецьку О.О. замінено на суддю Горобцову Я.В.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що через свої релігійні переконання не бажає бути облікованою як платник податків та інших обов'язкових платежів за цифровим ідентифікатором, у зв'язку з чим в січні 2016 року зверталася до відповідачів із відповідними заявами, у яких повідомила про свою відмову від ідентифікаційного номеру, вважає, що позивач має право на альтернативну форму обліку на паперових носіях без застосування ідентифікаційного номеру, не бути включеною до державного реєстру та здійснювати будь-які платежі без ідентифікаційного номеру, посилаючись на положення частини 2 статті 1, частини 2 статті 5 та частини 2 статті 7 Закону України «Про державний реєстр фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів».

При цьому позивач посилається на частину 3 статті 22 Конституції України, яка на її думку не дозволяє застосовувати положення Податкового кодексу України, які не лише не зберігають прав віруючих не приймати кодифікатори, не знаходитися у будь-яких реєстрах та здійснювати облік платників податків за раніше встановленою формою, а незаконно скасовують вказані права, вимагаючи включення всіх православновіруючих громадян до окремого реєстру.

На думку позивача відмова від ідентифікаційного номеру означає лише облік платника податків за прізвищем, ім'ям по батькові особи та адресою її проживання, натомість реєстраційний номер та серія паспорту дозволяє ідентифікувати особу, підміняючи собою ідентифікаційний номер, що на думку позивача є неприпустимим, оскільки таким чином положення Податкового кодексу України нічого по суті не змінили. Крім того, на думку позивача, реєстраційний номер та серія паспорту, як і ідентифікаційний номер вноситься в комп'ютер через своє штрих-кодове представлення, в якому закладено число імені антихриста-666.

Отже, позивач вважає, що встановлений в Податковому кодексі порядок обліку за номером та серією паспорту є тотожний обліку за ідентифікаційним номером, податковий номер формується за номером та серією паспорту.

Також позивач вважає, що податковий номер для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номеру облікової картки платника податків, є унікальним номером запису в окремому реєстрі Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, а встановлена форма заяви №1П заповнюється конфіденційними персональними даними, що суперечить офіційному тлумаченню ст.32 Конституції України згідно з рішенням Конституційного Суду України від 20.11.2012 №2-рп/2012 про те, що конфіденційна інформація може надаватися в тому об'ємі, який вирішує сам носій інформації, проте заповнення встановленої форми 1П є водночас заявою та згодою для обліку в окремому реєстрі та обробкою персональних даних.

Вказує, що Податковим кодексом України передбачено незаконний збір конфіденційної інформації про особу, а саме інформації про дату, місце народження та реквізити паспорту. А норми Податкового кодексу України щодо порядку реєстрації громадян, які відмовились від податкового номеру, містять порушення конституційних прав громадян, конституційний принцип рівності всіх перед законом.

Відповідачі проти позову заперечують, в наданих суду письмових запереченнях та усних поясненнях представник відповідачів посилається на те, що чинним податковим законодавством для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, передбачено можливість ведення обліку за прізвищем, ім'ям та по-батькові та серією і номером їх паспорта.

Вказує на те, що позивач не подавав до Бориспільської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області повідомлення за ф.1П, яке є заявою для обліку в окремому реєстрі Державного реєстру фізичних осіб, проте повідомив, що позивач була зареєстрована у Державному реєстрі фізичних осіб раніше та позивачу було присвоєно відповідний ідентифікаційний номер.

Також відповідачами суду надані докази того, що позивач направила до Бориспільської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області перекреслений оригінал власної картки платника податків із зазначеним у картці реєстраційним номером облікової картки платника податків, додавши його до заяви від 14.12.2015 довільної форми, в якій просила надати письмове підтвердження про знищення всіх без винятку цифрових (штрих-кодових тощо) ідентифікаторів особи позивача, про ведення податкового обліку щодо позивача за раніше встановленими формами, про знищення облікової картки платника податків, знищення інформації про позивача з реєстрів та баз даних та про те, що персональні дані позивача не передавалися і не будуть передаватися до ЄДДР, інших реєстрів та баз даних.

Відповідачі зазначають про неможливість застосування у спірних правовідносинах положень Закону України «Про державний реєстр фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів», оскільки з прийняттям Податкового кодексу України з 01.01.2011 року вказаний Закон втратив чинність.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі та просили суд його задовольнити.

Представник відповідачів у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі.

У судовому засіданні 21.06.2016 за письмовим клопотанням позивача (а.с. 113) на обговорення сторін поставлено питання про можливість продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження. Представник відповідачів проти розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечував.

Зважаючи, що матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, оцінивши докази, які є у справі, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України, 29 жовтня 2015 року позивачу Бориспільським РВ Управління ДМС України в Київській області виданий паспорт громадянина України НОМЕР_2, відповідно до якого позивач 05.05.2011 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.45-48).

Відповідно до довідки Бориспільської ОДПІ вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешкає за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрована у Державному реєстрі фізичних осіб України згідно даних, заповнених нею в обліковій картці (НОМЕР_1). Дата занесення до Державного реєстру фізичних осіб - 20.01.2006 року (а.с.44).

З пояснень позивача, наданих особисто у судовому засіданні 21.06.2016, слідує, що позивач є віруючою людиною, сповідує православну віру та є прихожанкою місцевого храму Української православної церкви Московського патріархату.

Судом встановлено, що 14.12.2015 позивач звернулася із заявою до Бориспільської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області, в якій просила надати письмове підтвердження про знищення всіх без винятку цифрових (штрих-кодових тощо) ідентифікаторів особи позивача, про ведення податкового обліку щодо позивача за раніше встановленими формами, про знищення облікової картки платника податків, знищення інформації про позивача з реєстрів та баз даних та про те, що персональні дані позивача не передавалися і не будуть передаватися до ЄДДР, інших реєстрів та баз даних (а.с.25-26).

До вказаної заяви у якості додатку було направлено оригінал довідки від 20.01.2006 (дата видачі - 09.11.2015) про присвоєння позивачу ідентифікаційного номеру, перекреслений позивачем особисто - для знищення.

Отримання вказаної заяви разом із перекресленим оригіналом довідки про присвоєння позивачу ідентифікаційного номеру підтверджується штампом про реєстрацію вхідної кореспонденції Бориспільської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області та не заперечується відповідачем-2.

Судом встановлено, що до заяви позивача від 14.12.2015 року на адресу Бориспільської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області додано перекреслений кульковою ручкою навхрест оригінал картки платника податків на ім'я ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 із зазначеним у картці реєстраційним номером облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків НОМЕР_1, дата реєстрації у Державному реєстрі 20.01.2006, виданий Бориспільською ОДПІ 09.11.2015 (а.с.70).

На вказану заяву позивач отримала відповідь, викладену у листі від 16.12.2015 №2439/Г/18-012, в якому Бориспільська об'єднана державна податкова інспекція ГУ ДФС у Київській області повідомила, що починаючи з 01.01.2011 облік фізичних осіб - платників податків, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган державної податкової служби згідно із п.63.6 ст.63 гл.6 та п.70.1 ст.70 гл.7 розділу ІІ Податкового кодексу України та п.2 розділу VІІІ Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затвердженого наказом ДПА України від 17.12.2010 №954, ведеться в окремому реєстрі Державного реєстру за прізвищем, ім'ям, по-батькові і серією та номером діючого паспорта без використання реєстраційного номеру облікової картки. У паспортах зазначених осіб органами державної податкової служби робиться відмітка про наявність у них права здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта. Також у листі зазначено, що пунктом 8 р. VІІІ Положення визначено, що за зверненням фізичної особи, яка подала Повідомлення для обліку її в окремому реєстрі Державного реєстру, орган державної податкової служби після отримання інформації з Державного реєстру про взяття такої особи на облік за прізвищем, ім'ям, по батькові, серією і номером паспорта вносить до паспорта громадянина України такої особи (сьома, восьма або дев'ята сторінка) відмітку про наявність права здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта (а.с.29).

14.01.2016 на адресу Бориспільської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області надійшла заява позивача від 12.01.2016, в якій позивач зазначила про те, що відмовляється від використання будь-яких ідентифікаторів особистості та не дає згоди на їх використання іншими особами та просить здійснювати облік позивача як платника податків виключно за прізвищем, ім'ям, по-батькові без внесення інформації про позивача в Державний реєстр (окремий реєстр Державного реєстру), просить знищити всю інформацію щодо позивача, яка зберігається та обробляється в базах даних Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, в інших базах даних та електронних реєстрах ДПС України (а.с.49).

На вказану заяву позивач отримала відповідь, викладену у листі від 16.01.2016 №32/Г/18-012, зміст якої є аналогічним відповіді на раніше подане звернення від 14.12.2015 у листі Бориспільської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області від 16.12.2015 №2439/Г/18-012 (а.с.30).

22.01.2016 позивач звернулась із заявою до Державної фіскальної служби України, в якій повідомила, що 20.01.2006 року Бориспільською ОДПІ позивачу присвоєно ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на підставі облікової картки та внесені дані до Державного реєстру фізичних осіб. В даний час позивач змінила свої переконання і стала релігійною людиною, а тому вважає неможливим проживати з присвоєним раніше ідентифікаційним чи податковим номером, тому відмовляється від нього і хоче проживати та здійснювати будь-які платежі без використання будь-яких цифрових ідентифікаторів (ідентифікаційного коду, податкового коду, за номером реєстраційної облікової картки чи за номером паспорта та будь-яких інших ідентифікаторів особи), а також заперечує проти буд-якої обробки персональних даних позивача органами ДПС та іншими державними органами і структурами.

В заяві від 22.01.2016 позивач просить ДФС України обліковувати її за раніше (до 22.12.1994р.) встановленими формами обліку платників податків на паперових носіях, без здійснення збору та автоматизованої обробки її персональних даних, без внесення будь-якої інформації до баз даних Державного реєстру, інших електронних реєстрів та інформаційних систем та до будь-яких персональних баз даних: чи то у формі картотек, без застосування ідентифікаційного номеру та будь-яких інших цифрових ідентифікаторів особи (чи то реєстраційного номера облікової картки чи то серії та номера паспорта) або податкового номера, утвореного із застосуванням серії та номера паспорта тощо, виключно на паперових носіях за прізвищем, ім'ям по-батькові, місцем проживання, місцем роботи та інше. Просить проставити в паспорті відмітку про наявність права здійснювати будь-які платежі без цифрового ідентифікатора та завірити підпис відповідальної особи гербовою печаткою. Також просить вилучити всю інформацію щодо позивача з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів та знищити облікову картку з особистими даними, що була заповнена на її підставі та на підставі якої були внесені дані про позивача до цього реєстру (а.с.28).

На вказану заяву позивач отримала відповідь, викладену у листі від 03.02.2016 №1109/0/99-99-11-02-02-14, в якому ДФС повідомила, що до набрання чинності Податковим кодексом України порядок реєстрації фізичних осіб - платників податків та присвоєння їм ідентифікаційних номерів регулювався Законом України «Про Державний реєстр фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів». На сьогодні Кодексом збережено право фізичних осіб - платників податків відмовитись від реєстраційного номера облікової картки платника податків через релігійні переконання. Пунктом 63.3 статті 63 та пунктом 70.1 статті 70 Податкового кодексу України передбачено новий порядок обліку осіб, які через релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера. Такий облік здійснюється в окремому реєстрі Державного реєстру за прізвищем, ім'ям по-батькові та серією і номером паспорта. Фізична особа, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера, зобов'язана особисто подати відповідному контролюючому органу Повідомлення за ф.№1П, що є додатком до Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затвердженого наказом Міндоходів України від 10.12.2013 №779, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.12.2013 за №2211/24743, яке водночас є заявою для обліку в окремому реєстрі Державного реєстру, та пред'явити паспорт громадянина України. Як вказано у листі ДФС України не має повноважень щодо ведення обліку платників податків в іншому порядку, за іншими формами, способами або видами та повідомлено, що Кодекс не передбачає можливості вилучення інформації з Державного реєстру за заявою фізичної особи (а.с.31-32).

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог суд виходить із такого.

Згідно із статтею 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до положень п.63.6 ст.63 Податкового кодексу України (далі - ПК України, в редакції станом на дату звернення позивача із заявами до відповідача-1) облік платників податків у контролюючих органах ведеться за податковими номерами. Порядок визначення податкового номера встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Облік осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган, ведеться за прізвищем, ім'ям, по батькові і серією та номером діючого паспорта. У паспортах зазначених осіб контролюючими органами робиться відмітка про наявність у них права здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта. Порядок внесення відмітки визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Відповідно до положень п.70.1 ст.70 ПК України облік фізичних осіб - платників податків, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган, ведеться в окремому реєстрі Державного реєстру за прізвищем, ім'ям, по батькові та серією і номером паспорта без використання реєстраційного номера облікової картки.

Відповідно до п. 70.5 ПК України фізична особа - платник податків, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, зобов'язана особисто подати відповідному контролюючому органу повідомлення та документи для забезпечення її обліку за прізвищем, ім'ям, по батькові і серією та номером паспорта, а також пред'явити паспорт. Для заповнення облікової картки фізичної особи-платника податків використовуються дані документа, що посвідчує особу. Для заповнення повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків) використовуються дані паспорта.

Чинним нормативним актом, який регулює відносини, що виникають при реєстрації фізичних осіб, які є громадянами України; іноземцями та особами без громадянства, які постійно проживають в Україні; іноземцями та особами без громадянства, які не мають постійного місця проживання в Україні, але відповідно до законодавства зобов'язані сплачувати податки в Україні або є засновниками юридичних осіб, створених на території України, - у Державному реєстрі; та визначає порядок і процедуру обліку осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган є Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затверджене наказом Міністерства доходів і зборів України від 10 грудня 2013 року № 779, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 грудні 2013 року за № 2211/24743 (далі - Положення № 779).

Згідно з пунктом 1 розділу ІІ Положення № 779 усі фізичні особи - платники податків та зборів реєструються у контролюючих органах шляхом включення відомостей про них до Державного реєстру у порядку, визначеному цим Положенням. Облік осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган, ведеться в окремому реєстрі Державного реєстру за прізвищем, ім'ям, по батькові і серією та номером діючого паспорта громадянина України (далі - паспорт) без використання реєстраційного номера облікової картки платника податків. У паспортах зазначених осіб контролюючими органами робиться відмітка про наявність права здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта.

Відповідно до пунктів 1 - 3 розділу VIIІ Положення № 779 фізична особа, яка раніше не подавала Облікової картки і відомості про яку не включено до Державного реєстру та яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, зобов'язана особисто подати відповідному контролюючому органу Повідомлення за формою N 1П (додаток 8), яке є водночас заявою для обліку в окремому реєстрі Державного реєстру, та пред'явити паспорт громадянина України. Облік фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та подали до контролюючого органу Повідомлення, ведеться в окремому реєстрі Державного реєстру за прізвищем, ім'ям, по батькові та серією і номером паспорта без використання реєстраційного номера облікової картки платника податків. Фізична особа подає Повідомлення до контролюючого органу за своїм місцем проживання або за власним бажанням - до контролюючого органу за місцем отримання доходів або за місцезнаходженням іншого об'єкта оподаткування.

Після приймання Повідомлення контролюючим органом здійснюється перевірка щодо наявності реєстрації фізичної особи у Державному реєстрі за реєстраційним номером облікової картки платника податків або в окремому реєстрі за серією та номером паспорта. За результатами такої перевірки до контролюючого органу за місцем реєстрації фізичної особи надсилається повідомлення-підтвердження можливості внесення відмітки до паспорта та взяття на облік за прізвищем, ім'ям, по батькові і серією та номером паспорта (пункти 6, 7 Положення № 779).

Згідно з пунктом 8 Положення № 779 після отримання підтвердження щодо можливості внесення відмітки за зверненням фізичної особи, яка подала Повідомлення, контролюючий орган вносить до паспорта відмітку про наявність права здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта, форму якої наведено в додатку 9 до цього Положення. Датою взяття на облік в окремому реєстрі Державного реєстру вважається дата внесення відмітки до паспорта.

Отже, для здійснення обліку фізичних осіб - платників податків, які через свої релігійні переконання в установленому законом порядку відмовились від використання ідентифікаційного номера - використовується прізвище, ім'я, по батькові, а також серія та номер паспорта. Облік таких осіб ведеться в окремому реєстрі Державного реєстру за прізвищем, ім'ям, по батькові і серією та номером діючого паспорта громадянина України.

При цьому Положенням №779 чітко встановлено форму повідомлення, яке має подати фізична особа відповідному органу державної податкової служби у разі якщо вона через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, а саме, зазначене повідомлення подається за формою № 1П, яка є додатком № 8 до зазначеного Положення.

Судом встановлено, що позивач не зверталась до Бориспільської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області із Повідомленням фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків за формою N 1П, яка є додатком 8 до Положення №779.

Проте позивач звернулась до Бориспільської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області із заявою 14.12.2015, в якій просила надати письмове підтвердження про знищення всіх без винятку цифрових (штрих-кодових тощо) ідентифікаторів особи позивача, про ведення податкового обліку щодо позивача за раніше встановленими формами, про знищення облікової картки платника податків, знищення інформації про позивача з реєстрів та баз даних та про те, що персональні дані позивача не передавалися і не будуть передаватися до ЄДДР, інших реєстрів та баз даних.

14.01.2016 позивач звернулась на адресу Бориспільської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області із заявою від 12.01.2016, в якій зазначила про те, що відмовляється від використання будь-яких ідентифікаторів особистості та не дає згоди на їх використання іншими особами та просить здійснювати облік позивача як платника податків виключно за прізвищем, ім'ям, по-батькові без внесення інформації про позивача в Державний реєстр (окремий реєстр Державного реєстру), просить знищити всю інформацію щодо позивача, яка зберігається та обробляється в базах даних Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, в інших базах даних та електронних реєстрах ДПС України.

В поданих заявах позивач просить не використовувати дані про серію та номер паспорту позивача під час обліку, а сам облік здійснювати не в окремому реєстрі Державного реєстру, а на паперових носіях за раніше встановленими формами обліку.

Визначаючись стосовно обґрунтованості поданих заяв судова колегія зазначає таке.

Відповідно до положень ст.35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Разом з тим, згідно ч.4 ст.35 Конституції України ніхто не може бути увільнений від своїх обов'язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод - кожен має право на свободу думки, совісті та релігії.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров'я чи моралі або захисту прав і свобод інших людей.

Відповідно до положень п.63.1 ст.63 ПК України облік платників податків ведеться з метою створення умов для здійснення контролюючими органами контролю за правильністю нарахування, своєчасністю і повнотою сплати податків, нарахованих фінансових санкцій, дотримання податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Взяттю на облік або реєстрації в органах державної податкової служби підлягають всі платники податків (п.63.2 ст.63 ПК).

Пунктом 63.3. ст.63 ПК України встановлено, що з метою проведення податкового контролю платники податків підлягають реєстрації або взяттю на облік у контролюючих органах за місцезнаходженням юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, місцем проживання особи (основне місце обліку), а також за місцем розташування (реєстрації) їх підрозділів, рухомого та нерухомого майна, об'єктів оподаткування або об'єктів, які пов'язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (неосновне місце обліку).

Платник податків зобов'язаний стати на облік у відповідних органах державної податкової служби за основним та неосновним місцем обліку, повідомляти про всі об'єкти оподаткування і об'єкти, пов'язані з оподаткуванням, органи державної податкової служби за місцезнаходженням таких об'єктів у порядку, встановленому центральним органом державної податкової служби (абз.4 п.63.3 ст.63 ПК).

Крім того ст.19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що положення Податкового кодексу України є обов'язковими до застосування суб'єктами владних повноважень, а саме відповідачами на час виникнення спірних правовідносин та спрямовані на забезпечення встановленого Конституцією та законами України публічного порядку.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем порушена процедура звернення до відповідного органу державної податкової служби з Повідомленням за встановленою формою №1П та позивач в своїх заявах від 14.12.2015 та від 12.01.2016 свідомо не вказала необхідні дані, а саме серію та номер паспорта, які за нормами чинного законодавства є обов'язковими для обліку фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків.

Щодо доводів позивача про можливість застосування до спірних правовідносин положень частини 2 статті 1, частини 2 статті 5 та частини 2 статті 7 Закону України «Про державний реєстр фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів» суд зазначає таке.

До 1 січня 2011 року діяв Закон України «Про Державний реєстр фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів» №320/94-ВР від 22.12.1994 (з наступними змінами та доповненнями), відповідно до статті 1 якого для осіб, які через свої релігійні або інші переконання відмовляються від прийняття ідентифікаційного номера та офіційно повідомляють про це відповідні державні органи, зберігаються раніше встановлені форми обліку платників податків та інших обов'язкових платежів. У паспортах зазначених осіб робиться відмітка про наявність у них права здійснювати будь-які платежі без ідентифікаційного номера. Згідно із статтею 5 цього ж Закону до Державного реєстру не вноситься інформація про осіб, які через свої релігійні або інші переконання відмовляються від прийняття ідентифікаційного номера та офіційно повідомляють про це відповідні державні органи.

Відповідно до пункту 2 розділу XIX Прикінцевих положень Податкового кодексу України визнано таким, що втратив чинність, зокрема, й Закон України "Про Державний реєстр фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів" №320/94-ВР від 22.12.1994.

Стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 № 1-рп/99 зазначив про те, що вказаний принцип слід розуміти так, що дія закону починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Суд зазначає, що пунктом 1 Указу Президента України "Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності" від 10.06.1997 № 503/97 (далі - Указ № 503) встановлено, що закони України, інші акти Верховної Ради України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України не пізніш як у п'ятнадцятиденний строк після їх прийняття у встановленому порядку і підписання підлягають оприлюдненню державною мовою в офіційних друкованих виданнях.

Офіційними друкованими виданнями є: "Офіційний вісник України"; газета "Урядовий кур'єр". Офіційними друкованими виданнями, в яких здійснюється офіційне оприлюднення законів та інших актів Верховної Ради України, є також газета "Голос України", "Відомості Верховної Ради України". Офіційним друкованим виданням, в якому здійснюється офіційне оприлюднення законів, актів Президента України, є також інформаційний бюлетень "Офіційний вісник Президента України".

Згідно з пунктами 3, 4 Указу № 503 громадяни, державні органи, підприємства, установи, організації під час здійснення своїх прав і обов'язків повинні застосовувати закони України, інші акти Верховної Ради України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, опубліковані в офіційних друкованих виданнях або одержані у встановленому порядку від органу, який їх видав.

Нормативно-правові акти Верховної Ради України і Президента України набирають чинності через десять днів з дня їх офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самими актами, але не раніше дня їх опублікування в офіційному друкованому виданні.

Судом встановлено, що Податковий кодекс України від 02.12.2010 № 2755-VI був опублікований в газеті "Голос України" № 229-230 від 04.12.2010, при цьому у самому кодексі визначений особливий порядок набрання ним чинності - з 01.01.2011, що в повній мірі узгоджується з положеннями вищевказаного Указу № 503 та свідчить про те, що облік фізичних осіб - платників податків, які через свої релігійні переконання в установленому законом порядку відмовились від використання ідентифікаційного номера, визначений в пунктах 63.3 статті 63 та 70.1 статті 70 Податкового кодексу України, за зміненими цим кодексом правилами виник у них саме з 01.01.2011.

При цьому, положення Податкового кодексу України в частині застосування норм, що визначають порядок обліку фізичних осіб - платників податків, які через свої релігійні переконання в установленому законом порядку відмовились від використання ідентифікаційного номера, не були визнані неконституційними, а отже, цей Кодекс підлягає застосуванню з моменту набрання ним чинності.

Так, зокрема, позиція щодо обов'язковості застосування законів України з дати набрання ними чинності і за умови не визнання їх неконституційними, висловлена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 21.12.2011 (справа № с-216700/08).

Також суд зазначає, що відповідно до п.1.4. Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Мінюсту від 12.04.2005 № 34/5 "Про вдосконалення порядку державної реєстрації нормативно-правових актів у Міністерстві юстиції України та скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів" термін «втрата чинності нормативно-правового акта (окремих його положень)» означає припинення в установленому законодавством порядку застосування зареєстрованого в Міністерстві юстиції України нормативно-правового акта (окремих його положень).

Таким чином, оскільки порядок обліку платників податків та дії органів податкової служби у зв'язку з веденням цього обліку визначаються актами законодавства, вимоги яких є загальними, поширюють свою дію на необмежене коло осіб і не залежать від бажання особи, її згоди чи незгоди з встановленим правовим порядком, посилання позивача на незгоду із дією норм ст.ст.63, 70 Податкового кодексу України, а саме щодо обліку за серією та номером паспорта, є необґрунтованими та безпідставними.

Разом з тим, порядок обліку платника податку, який відмовився від ідентифікаційного номера, не може визначатися судовим рішенням, оскільки це виходить за межі компетенції суду. Тому вимоги позивача щодо здійснення податкового обліку в інший спосіб, ніж це передбачено податковим законодавством, задоволенню не підлягають.

Отже, Податковим кодексом України передбачено ведення обліку осіб, які відмовляються від прийняття реєстраційного номера в окремому реєстрі Державного реєстру фізичних осіб-платників податків.

При цьому, на відміну від норм Закону України «Про Державний реєстр фізичних осіб-платників податків та інших обов'язкових платежів», який діяв раніше, Податковий кодекс України не передбачає можливості вилучення інформації з реєстру чи заборони її внесення щодо осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та проставляння у паспортах зазначених осіб відмітки про наявність у них права здійснювати будь-які платежі без ідентифікаційного номера, натомість передбачає ведення окремого реєстру у складі Державного реєстру фізичних осіб-платників податків за прізвищем, ім'ям, по батькові та серією і номером паспорта, а не тільки за прізвищем, ім'ям та по-батькові, датою народження та місцем проживання. не передбачає можливості вилучення інформації з реєстру чи заборони її внесення.

Зазначена правова позиція суду узгоджується з правовою позицією Вищого адміністративного суду України у справах цієї категорії, яка висловлена в постановах від 09.10.2013 року № К/9991/23185/12 та від 29.03.2011 року № К-36795/10.

З вищенаведених норм чинного законодавства України чітко слідує, що релігійні переконання особи не звільняють її від конституційного обов'язку сплачувати податки і збори. При цьому, взяттю на облік або реєстрації у контролюючих органах підлягають всі платники податків. За загальним правилом, облік платників податків у контролюючих органах ведеться за податковими номерами. Проте, для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган, облік ведеться за прізвищем, ім'ям, по батькові і серією та номером діючого паспорта. При цьому, облік таких осіб ведеться в окремому Державному реєстрі за прізвищем, ім'ям, по батькові і серією та номером діючого паспорта без використання реєстраційного номера облікової картки.

Суд зазначає, що представник позивача з метою обґрунтування власної правової позиції послався на постанови Верховного Суду України у аналогічних, на його думку, справах (рішення від 21 травня 2014 року №21-123 та від 28 березня 2013 року №21-26а13), при ухваленні яких суд керувався положеннями Закону України «Про державний реєстр фізичних осіб-платників податків та інших обов'язкових платежів».

Разом із тим, згадані рішення Верховного Суду України стосуються фактичних обставин, які виникли до набрання чинності Податковим кодексом України, отже йдеться про різне правове регулювання, тому вони не можуть бути порівнюваними і не підлягають застосуванню у випадку, що розглядається.

Також суд звертає увагу на необхідність застосування положень саме Податкового кодексу України як спеціального закону у сфері оподаткування.

Так, за правилами пункту 5.2 статті 5 Податкового кодексу України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Як закріплює пункт 7.3 статті 7 цього ж кодексу будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

З огляду на наведене, суд не бере посилання позивача на положення статей 3, 8, 22, 24, 28, 32, 34, 35, 41-43, 64 Конституції України, статей 6 - 8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки на правовідносини між позивачем та відповідачами поширюються норми чинного податкового законодавства, яке є спеціальним а саме ПК України та Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затверджене наказом Міністерства доходів і зборів від 10.12.2013 року № 779.

Суд звертає увагу і на ту обставину, що вимагаючи здійснювати облік позивача як платника податків за прізвищем, іменем та по батькові без використання серії і номера паспорта позивач безпідставно ототожнює серію й номер паспорта як ідентифікуючу складову саме паспорта з ідентифікаційним номером облікової картки як цифрового замінника імені платника податку.

Враховуючи викладене вище, вимоги про зобов'язання відповідача-2 здійснювати подальший облік ОСОБА_1 як платника податків за раніше встановленими формами обліку на паперових носіях, без застосування будь-якого цифрового ідентифікатора та ведення обліку платника податків без використання серії та номеру паспорта (за прізвищем, ім'ям, по-батькові, роком народження та місцем реєстрації) та проставлення в паспорті на сторінках 7, 8 та 9 відмітки про наявність права здійснювати будь-які платежі без цифрового ідентифікатора, завіреної підписом відповідальної особи та гербовою печаткою - задоволенню не підлягають.

Також, в даному випадку суд враховує, що здійснення обліку фізичних осіб - платників податків у спосіб, не передбачений Податковим кодексом України (без використання реєстраційного номера облікової картки платника податків або серії та номера паспорта для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), може призвести до порушення права на здійснення операцій, передбачених пунктом 70.12 статті 70 Податкового кодексу України, який зобов'язує використовувати реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, юридичних осіб незалежно від організаційно-правових форм, включаючи установи Національного банку України, банки та інші фінансові установи, біржі, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, фізичних осіб - підприємців, а також фізичних осіб в усіх документах, які містять інформацію про об'єкти оподаткування фізичних осіб або про сплату податків, зокрема у разі: 70.12.1. виплати доходів, з яких утримуються податки згідно із законодавством України; 70.12.2. укладення цивільно-правових договорів, предметом яких є об'єкти оподаткування та щодо яких виникають обов'язки щодо сплати податків і зборів; 70.12.3. відкриття рахунків у банках або інших фінансових установах, а також у розрахункових документах під час здійснення фізичними особами безготівкових розрахунків; 70.12.4. заповнення фізичними особами, визначеними у пункті 70.1 цієї статті, митних декларацій під час перетину митного кордону України; 70.12.5. сплати фізичними особами податків і зборів; 70.12.6. проведення державної реєстрації фізичних осіб - підприємців або видачі таким особам спеціальних дозволів (ліцензій тощо) на провадження деяких видів господарської діяльності, а також реєстрації незалежної професійної діяльності; 70.12.7. реєстрації майна та інших активів фізичних осіб, що є об'єктом оподаткування, або прав на нього; 70.12.8. подання контролюючим органам декларацій про доходи, майно та інші активи; 70.12.9. реєстрації транспортних засобів, що переходять у власність фізичних осіб; 70.12.10. оформлення фізичним особам пільг, субсидій та інших соціальних виплат з державних цільових фондів; 70.12.11. в інших випадках, визначених законами України та іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, позивачем не було дотримано вимог, передбачених актами чинного податкового законодавства та не вчинено дій, що пов'язуються з реалізацією права на відмову від ідентифікаційного номеру відносно себе. Крім того, зміст відмітки, яку позивач просить проставити в її паспорті, не відповідає змісту відмітки, проставляння якої у випадку відмови особи від прийняття реєстраційного номера передбачено Податковим кодексом України.

Враховуючи те, що Податковим кодексом України не передбачено можливості виключення або невнесення відомостей про особу до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків у випадку якщо через свої релігійні переконання такі особи відмовляються від прийняття реєстраційного номера, а навпаки передбачено ведення обліку таких осіб в окремому реєстрі Державного реєстру фізичних осіб - платників податків за прізвищем, ім'ям, по батькові та серією і номером паспорта, а не тільки за прізвищем, ім'ям та по-батькові, датою народження та місцем проживання, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що стаття 11 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає правила змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з'ясування всіх обставин у справі, які є принципами здійснення правосуддя в адміністративних судах.

Відповідно до частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою одержання рішення на свою користь зобов'язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення.

В адміністративному судочинстві змагальність виявляється в тому, що:

- дії суду залежать від вимог позивача та заперечень відповідача;

- суд вирішує справу в межах заявлених вимог та на підстав наданих йому доказів;

- особи, які беруть участь у справі, займають активне становище щодо інших учасників процесу та суду;

- особи, які беруть участь у справі, можуть брати участь у справі особисто або через представників;

- кожна особа зобов'язана доказати факти, на які вона посилається;

- у разі невиконання процесуальних обов'язків або нездійснення процесуальних прав для особи настають небажані для неї правові наслідки.

Основний зміст принципу змагальності полягає у тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, на підставі своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Позивачем не надано суду переконливих доказів порушення відповідачами його прав, а захист права позивача у спосіб, не передбачений чинним законодавством, є неможливим, відтак у задоволенні позову суд відмовляє у повному обсязі.

Понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 2756,00 грн. не підлягають стягненню з відповідачів відповідно до положень статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя Кушнова А.О.

Судді Горобцова Я.В.

Дудін С.О.