Справа № 802/391/16-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2016-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

11 серпня 2016 р. Справа № 802/391/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

головуючого судді Сала П.І.,

суддів Вергелеса А.В.,Вільчинського О.В.,

за участю

секретаря судового засідання Волощук А.М.,

представника відповідачів Данильченка В.В.,

представника третьої особи 2 Вінніцької Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3

до відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,

треті особи, які не заявляють самостійних позовних вимог на предмет спору Міністерство юстиції України (третя особа 1) та Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини (третя особа 2),

про визнання бездіяльності неправомірною, зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

30.03.2016 року ОСОБА_3 звернувся у суд з адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому після уточнення позовних вимог (том 1, а.с. 219-20) просить суд:

- визнати неправомірною бездіяльність відповідачів щодо ненадання відповіді на його скаргу від 05.02.2016 року та відсутність контролю за вчасним і повним здійсненням виконавчих проваджень, невиконання яких стало на перешкоді у виконанні рішення Європейського Суду з прав людини від 17.07.2014 року у справі № 25663/02 "Яворовенко та інші проти України";

- зобов'язати посадових осіб відповідачів йому надати у триденний строк з дня, наступного за днем ухвалення судом рішення у цій справі, вмотивовану відповідь на скаргу позивача від 05.02.2016 року та здійснити контроль за виконавчими провадженнями і забезпечити їх негайне виконання;

- стягнути з відповідачів солідарно на його користь завдану неправомірною бездіяльністю моральну шкоду в розмірі по 20 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05.02.2016 року в порядку Закону України "Про звернення громадян" він звернувся на адресу відповідачів зі скаргою на відсутність контролю за виконанням рішень судів, в тому числі рішень Європейського Суду з прав людини, по яких відкриті виконавчі провадження і які роками не виконуються. Однак жодної відповіді на вказане звернення він не отримав, чим порушені його права як скаржника. Також позивач стверджує, що бездіяльністю відповідачів йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, переживаннях, яких він зазнав у зв'язку з незаконною бездіяльністю відповідачів, що призвело до погіршення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідну шкоду позивач оцінює загалом у розмірі 40 000 грн. (по 20 000 грн. з кожного відповідача).

У судовому засіданні ОСОБА_3 повністю підтримав заявлені позовні вимоги та надав пояснення згідно з наведеними у позовній заяві обґрунтуваннями. Додатково позивач підтвердив, що звертався до відповідачів зі скаргою від 05.02.2016 року на підставі положень Закону України "Про звернення громадян", а не в порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності посадових осіб органів державної виконавчої служби, встановленому у ст. 82 Закону України "Про виконавче провадження".

В судове засідання від 11.08.2016 року позивач не з'явився та подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності у письмовому провадженні.

Представник Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, який одночасно є представником відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_3 заперечив з мотивів, викладених у письмових запереченнях та поясненнях (том 1, а.с. 171-177, 216-219, том 2, а.с. 25-28). Посилається на те, що 05.02.2016 року позивач направив скаргу до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо бездіяльності державних виконавців та відсутність контролю за законністю виконавчого провадження. Вказана скарга була отримана Міністерством юстиції України 09.02.2016 року, попередньо розглянута та зареєстрована в день її надходження у реєстраційно-контрольній картці, після чого передана за належністю до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. 10.02.2016 року скарга ОСОБА_3 надійшла до Департаменту, який повідомив скаржника про результати її розгляду листом від 10.03.2016 року за № Я-3176/20.1-1. Згідно із записами з Журналу реєстрації вихідної кореспонденції відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відповідь на звернення була направлена ОСОБА_3 11.03.2016 року. Отже, жодної бездіяльності щодо розгляду скарги позивача відповідачами не допущено. Просить відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Представник Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини у судовому засіданні підтримала письмові пояснення, надані суду за вих. № 3661/10052-0-32-16/12.0.1 від 22.04.2016 року, згідно з якими 17.07.2014 року Європейський суд з прав людини ухвалив остаточне рішення у справі № 25663/02 "Яворовенко та інші проти України", яким зобов'язано Україну протягом трьох місяців сплатити заявнику 2000 євро справедливої сатисфакції, які мали бути конвертовані у національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу, та виконати рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року, від 16.10.2006 року, від 06.04.2007 року, а також рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 28.03.2006 року та від 27.11.2006 року. В межах визначеного законодавством строку Урядовий уповноважений виконав усі необхідні дії, що належать до його компетенції з метою забезпечення виконання вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини. Водночас в силу положень ст. 83 Закону України "Про виконавче провадження" втручання інших державних або недержавних органів та їх посадових осіб у виконавче провадження, крім випадків, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", забороняється. До розгляду скарги ОСОБА_3 від 05.02.2016 року Урядовий уповноважений немає ніякого відношення, оскільки таке звернення було адресоване Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, тобто конкретному органу державної влади, який і повинен був його розглянути. Відтак при вирішенні спору покладається на розсуд суду.

Представник Міністерства юстиції України у судове засідання на неодноразові виклики суду не з'явився, що однак не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення учасників адміністративного процесу, оцінивши інші докази, які є у справі, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого адміністративного позову.

Встановлено, що 05.02.2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зі скаргою, у якій просив :

- в порядку ст. 83 Закону України "Про виконавче провадження" провести перевірку законності виконавчих дій по кожному з 18 наведених у зверненні виконавчих проваджень, з витребуванням їх у державного виконавця;

- перевірити своєчасність, належним чином оформлення повідомлень і їх повноту, адресованих ОСОБА_3, оскільки він їх не отримує, або їх немає.

При цьому суд зауважує, що за своїм змістом вищевказана скарга фактично була адресована саме Департаменту, тоді як її копію позивач очевидно мав намір скерувати для відома також начальнику відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (том 1, а.с. 9, 132).

Разом з тим, у ході розгляду справи судом не здобуто належних доказів ані направлення, ані отримання зазначеним відділом скарги ОСОБА_3 Більше того, надана позивачем поштова квитанція, якою він підтверджує факт направлення скарги на адресу відповідачів, свідчить про те, що скарга дійсно була направлена лише Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (том 1, а.с. 10).

Відтак, на переконання суду, відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України є неналежним відповідачем у цій адміністративній справі, а позовні вимоги заявлені до нього безпідставно.

Як вбачається зі штампу вхідної кореспонденції, скарга ОСОБА_3 від 05.02.2016 року була отримана та зареєстрована у Міністерстві юстиції України 09.02.2016 року за вх. № Я-3176 (том 1, а.с. 132-133).

Згідно з відомостями реєстраційно-контрольної картки 10.02.2016 року звернення позивача передане для розгляду за належністю у Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (том 1, а.с. 131).

Листом від 10.03.2016 року № Я-3176/20.1-1 за підписом заступника директора Департаменту-начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Крайчинського С.С. позивачу надано відповідь на скаргу від 05.02.2016 року (том 1, а.с. 134-138), у якій зазначено, що на виконанні у відділі перебувають 15 виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих листів, стягувачем за якими є ОСОБА_3 В ході виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі № 25663/02 "Яворовенко та інші проти України" на користь ОСОБА_3 платіжним дорученням Мінстерства юстиції України № 7141 від 02.10.2014 року перераховані кошти у розмірі 32 603,10 грн. (еквівалент 2000 євро) та платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 7330 від 08.10.2014 року перераховані кошти у розмірі 12 387,28 грн., з яких по рішень Замостянського районного суду м. Вінниці від 06.04.2007 року № 2-160/07, заборгованість у сумі 6377,68 грн., рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 28.03.2006 року № 2-3039/06, заборгованість у сумі 3528,30 грн., рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 16.10.2006 року заборгованість у сумі 2481,30 грн. Відповідно до інформації, наданої управлінням державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві, рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2014 року перебувало на виконанні у відділі державної виконавчої служби Печерського управління юстиції у м. Києві. У ході проведення виконавчих дій платіжними дорученнями від 30.03.2015 року та від 13.04.2015 року стягувачу було перераховано 372,21 грн. та 627,79 грн. відповідно. 14.04.2005 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення вищевказаного виконавчого провадження. Також 01.03.2016 року до відділу надійшов лист від 23.02.2016 року № 2/17 відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві, де було повідомлено, що 22.10.2015 року відкрито виконавче провадження № 49014939 по виконанню рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року. Під час виконання зазначення судового рішення ДАК "Укрресурси" змінило дату наказу про звільнення ОСОБА_3 та внесло до реєстру вимог кредиторів вимоги ОСОБА_3 на суму 1 900 147,03 грн. до першої черги задоволення. Крім того, у відділ на виконанні перебували рішення Європейського суду з прав людини у справі "Вінник та інші проти України" та "Малахов та інші проти України", де ОСОБА_3 є одним із заявників. В ході виконання зазначених рішень ОСОБА_3 сплачено сатисфакцію, пеню за несвоєчасне виконання рішення суду та заборгованість по рішенням національних судів на загальну суму 711 209,73 грн. З метою недопущення повторних виплат направлені відповідні запити до арбітражного керуючого-ліквідатора ДАК "Укрресурси" з наданням детальної довідки-розрахунку заборгованості перед ОСОБА_3 Додатково повідомлено, що на виконання до відділу надходив виконавчий лист № 127/19380/15-ц від 10.12.2015 року, виданий Вінницьким міським судом Вінницької області, про стягнення з Держави України шляхом безспірного списання Казначейством України коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, на користь ОСОБА_3 - 5000 грн., що становить розмір відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій Міністерства соціальної політики України щодо не виділення ОСОБА_3 щорічної путівки у 2014 році. Однак, постановою державного виконавця від 29.12.2015 року відмовлено у відкритті виконавчого провадження з виконання вищезазначеного виконавчого документа.

Надаючи оцінку оскаржуваній бездіяльності відповідачів, суд насамперед враховує те, що скарга від 05.02.2016 року була подана ОСОБА_3 в порядку Закону України "Про звернення громадян", що позивач підтвердив письмово на виконання ухвали судді Вінницького окружного адміністративного суду від 04.04.2016 року про залишення позовної заяви без руху (том 1, а.с. 14-15, 18), а також особисто у судовому засіданні на уточнююче запитання складу колегії суддів.

Вказана обставина має істотне значення та впливає на підвідомчість цієї справи, адже у випадку оскарження позивачем, який є стягувачем у виконавчих провадженнях, про які йдеться у його скарзі від 05.02.2016 року, бездіяльності органу державної виконавчої служби та його посадових осіб з приводу виконання судових рішень у цивільних справах, такий спір не міг би розглядатись адміністративним судом.

Отже, суд виходить з того, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв'язку з розглядом скарги позивача ОСОБА_3 від 05.02.2016 року, яка не є скаргою стягувача у виконавчому провадженні, поданою в порядку, встановленому у ст. 82 Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно із ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулюються Закон України "Про звернення громадян".

Так, частиною 1 статті 1 цього Закону передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про звернення громадян" скаргою є звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

В силу положень ч. 1 ст. 20 Закону України "Про звернення громадян" звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та наведених позивачем обґрунтувань на їх підтримку, предмет спору у цій адміністративній справі стосується ненадання відповіді на скаргу позивача від 05.02.2016 року. При цьому суд зауважує, що позивач оскаржує саме бездіяльність відповідачів, вважаючи, що його звернення не було розглянуте.

Відтак перевіряючи доводи позивача про неправомірну бездіяльність відповідачів у зв'язку з розглядом вищевказаної скарги, суд враховує, що бездіяльність - це пасивна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним тих дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього обов'язків (завдань) згідно із чинним законодавством.

Розгляд звернення особи та надання за його результатами відповіді передбачає здійснення активної форми поведінки суб'єкта владних повноважень.

Судом встановлено, що заступником директора Департаменту-начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Крайчинським С.С. листом за № Я-3176/20.1-1 від 10.03.2016 року надано відповідь на скаргу ОСОБА_3, яка згідно із записами Журналу реєстрації вихідної кореспонденції відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України направлена на адресу заявника 11.03.2016 року (том 1, а.с. 139-142). Відтак, відповідачами вчинено дії щодо розгляду звернення громадянина.

При цьому відповідь на скаргу позивача надано з дотриманням строку, визначеного у ч. 1 ст. 20 Закону України "Про звернення громадян".

Крім того, беручи до уваги зміст листа № Я-3176/20.1-1 від 10.03.2016 року, неможливо зробити висновок про ненадання відповідачами відповідей на усі питання, що були порушені ОСОБА_3 у своєму зверненні, адже позивачу повідомлено про вжиті заходи щодо виконання судових рішень, які знаходяться або знаходились на виконанні у відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в тому числі повідомлено про виконання рішень Європейського суду з прав людини у справі у справах "Яворовенко та інші проти України", "Вінник та інші проти України" та "Малахов та інші проти України", де ОСОБА_3 є одним із заявників.

За таких обставин, на переконання суду, відповідачами не було допущено протиправної бездіяльності щодо розгляду скарги ОСОБА_3 від 05.02.2016 року, яку позивач просить суд визнати незаконною.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо розгляду скарги ОСОБА_3 від 05.02.2016 року, не підлягають задоволенню також похідні від неї вимоги про зобов'язання відповідачів надати позивачу у триденний строк з дня, наступного за днем ухвалення судом рішення у справі, вмотивовану відповідь на його скаргу, а також стягнення на користь позивача завданої оскаржуваною бездіяльністю моральної шкоди.

Згідно із ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 71 КАС України), а суд відповідно до ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 у цій справі немає.

Враховуючи положення ст. 94 КАС України та беручи до уваги те, що у задоволенні адміністративного позову відмовлено позивачу, який звільнений судом від сплати судового збору, а інших витрат судом не встановлено, питання про розподіл судових витрат у справі судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 158, 160, 162, 163, 167, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддяСало Павло Ігорович

Судді Вергелес Андрій Валерійович

Вільчинський Олександр Ванадійович