Справа № 2а-4802/10/0570
Суддя: Дяченко С.П.
Дата ухвалення: 2010-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Крилова М.М.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2010 року справа № 2а-4802/10/0570

приміщення суду за адресою: 83017, м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Дяченко С.П., суддів: Сівачено І.В., Шишова О.О.,

при секретареві судового засідання Васильєві Е.С.,

за участю позивача ОСОБА_2, представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного адміністративного суду апеляційні скарги ОСОБА_2, Державної судової адміністрації України, Господарського суду Донецької області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26 липня 2010 року по адміністративній справі № 2а-4802/10/0570 за позовом ОСОБА_2 до Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, Господарського суду Донецької області про визнання незаконною бездіяльність, стягнення заборгованості по заробітній платі та зобовязання вчинити певні дії

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом в подальшому уточнюючи його до Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, Господарського суду Донецької області про визнання незаконною бездіяльність, стягнення заборгованості по заробітній платі та зобовязання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог вказав, що він з 20.12.2001р. працює на посаді судді господарського суду Донецької області. До червня 2005 року розмір заробітної плати суддям виплачувався згідно ст. 44 Закону України «Про статус суддів», однак у подальшому встановлення розміру та виплата заробітної плати відповідачами проводиться з порушенням конституційних норм. Просить визнати незаконною бездіяльність відповідачів, стягнути на користь позивача з Державної судової адміністрації України заборгованість по заробітній платі за період з червня 2005 р. по серпень 2009 року в сумі -103361,39 грн.; з вересня 2009 року по лютий 2010 року - 25 128,00 грн. Зобовязати Міністерство фінансів України профінансувати вказані витрати; зобовязати господарський суд Донецької області, починаючи з березня 2010 р. здійснювати нарахування та виплату позивачу заробітної плати у відповідності до вимог діючого законодавства без застосування обмеження величини мінімальної заробітної плати, встановленого постановою Кабінету ОСОБА_4 України від 21 грудня 2005 року № 1243 та пунктом 4-1 постанови Кабінету ОСОБА_4 України № 865 (в редакції постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 31 грудня 2005 року № 1310).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 26 липня 2010 року по адміністративній справі № 2а-4802/10/0570 позовні вимоги задоволені частково.

Визнано протиправною бездіяльність Господарського суду Донецької області щодо не приведення посадового окладу ОСОБА_2 у відповідність до ст. 44 Закону України «Про статус суддів», постанови Кабінету ОСОБА_4 України № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 3 вересня 2005 року без застосування обмеження величини мінімальної заробітної плати, встановленого постановою Кабінету ОСОБА_4 України від 21 грудня 2005 року № 1243 «Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» та пунктом 4-1 постанови Кабінету ОСОБА_4 України № 865 (в редакції постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 31 грудня 2005 року № 1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 03 вересня 2005 року №865»).

Стягнуто з Господарського суду Донецької області на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі обчисленої з урахуванням підвищення мінімальної заробітної плати відповідно до Закону України «Про ОСОБА_5 бюджет України на 2009 рік» та Закону України «Про ОСОБА_5 бюджет України на 2010 рік» за період з 19 серпня 2009 року по 28 лютого 2010 року включно з урахуванням раніше проведених виплат.

Зобовязано Господарський суд Донецької області починаючи з 01 березня 2010 року здійснювати нарахування та виплату ОСОБА_2 заробітної плати у відповідності до вимог діючого законодавства без застосування обмеження величини мінімальної заробітної плати, встановленого постановою Кабінету ОСОБА_4 України від 21 грудня 2005 року № 1243 та пунктом 4-1 постанови Кабінету ОСОБА_4 України № 865 (в редакції постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 31 грудня 2005 року № 1310).

Зобовязано Міністерство Фінансів України профінансувати витрати на виплату ОСОБА_2 заборгованості по заробітній платі за період з 19 серпня 2009 року по 28 лютого 2010 року включно.

Зобовязано ОСОБА_5 судову адміністрацію України виділити Господарському суду Донецької області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, кошти для проведення виплати недоплаченої ОСОБА_2 з 19 серпня 2009 року по 28 лютого 2010 року включно заробітної плати, обчисленої з урахуванням підвищення мінімальної заробітної плати відповідно до Закону України «Про ОСОБА_5 бюджет України на 2009 рік» та Закону України «Про ОСОБА_5 бюджет України на 2010 рік» з урахуванням раніше проведених виплат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції апеляційну скаргу подав позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вважає, що при розгляді справи суд першої інстанції без його згоди змінив по суті предмет позовних вимог, чим були порушені критерії обґрунтованості та законності встановлені ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України. При вирішенні питання про визнання незаконної бездіяльності відповідачів, судом першої інстанції визнана бездіяльність лише Господарського суду Донецької області. Натомість, згідно пп.4 п.4, 21 положення «Про ОСОБА_5 судову адміністрацію України», затвердженого Постановою Кабінету ОСОБА_4 України від14.01.2009р. №14, відповідач -ОСОБА_5 судова адміністрація України виконує функцію головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів; здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів. Це свідчить про наявність незаконної (протиправної) бездіяльності ДСА. Просить скасувати постанову Донецького окружного адміністративного суду в частині відмови у позові та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

З рішенням суду першої інстанції не погодилась ОСОБА_5 судова адміністрація України, подала апеляційну скаргу. Апелянт вважає зазначену постанову в частині, що стосується Державної судової адміністрації України, незаконною. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що відповідно до покладених на нього завдань ОСОБА_5 судова адміністрація України виконує функції розпорядника певних бюджетних коштів, передбачених на фінансове забезпечення діяльності судів. Судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_5 судова адміністрація України є державним органом виконавчої влади, має право брати бюджетні зобовязання, витрачати бюджетні кошти лише на цілі та в межах,установлених затвердженими кошторисами. Апелянт посилається на невірне застосування судом першої інстанції положень Постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 03.09.2005 року №865 Про оплату праці суддів та вказує, що в оскаржуваній постанові має місце невідповідність висновків суду обставинам справи. Просить скасувати постанову та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог до Державної судової адміністрації України, відмовити.

Не погоджуючись з постановою суду Господарський суд Донецької області звернувся з апеляційною скаргою, мотивуючи тим, що при розгляді справи, суд вийшов за межи позовних вимог, порушивши припис статті 11 КАС України щодо змагальності сторін та диспозитивності. Апелянт вказує на те, що відповідно до затвердженого бюджетного розпису розпорядники коштів державного бюджету України одержують бюджетні асигнування, це є підставою для затвердження кошторисів. Кошторис розрахований на бюджетний період відповідно до бюджетних призначень, оскільки загальний фонд заробітної плати є затвердженим та незмінним. Протягом бюджетного періоду змінити його неможливо, оскільки це буде кваліфікуватись, як нецільове використання бюджетних коштів. Просить скасувати постанову та відмовити позивачу у задоволенні позивних вимог.

При апеляційному перегляді справи, позивач підтримав вимоги, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити.

Представник відповідача Господарського суду Донецької області наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги: скасуванні рішення суду першої інстанції, та відмові у задоволенні позивних вимог.

Інші особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, незважаючи на те, що належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановила наступне:

Закон України «Про статус суддів» № 2862-ХІІ від 15 грудня 1992 року (далі Закон № 2862-ХІІ) визначає статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції і законів України, охорони прав і свобод громадян.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України статус суддів визначається виключно Конституцією України та законами України, якими гарантовано незалежність і недоторканість суддів (частина перша статті 126 Конституції України). А згідно з частиною першою статті 130 Основного Закону, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Зазначені функції держави, в межах, визначених відповідними нормативними актами, покладені на відповідачів: Господарський суд Донецької області, ОСОБА_5 судову адміністрацію України, Міністерство фінансів України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 обіймає посаду судді Господарського суду Донецької області відповідно до наказу №318 від 20.12.2001 року, має 3-й кваліфікаційний клас. Його заробітна плата обчислювалася виходячи з розміру мінімальної заробітної плати -332 грн. без урахування підвищення мінімальної заробітної плати на підставі законів України про ОСОБА_5 бюджет України на 2005-2010 роки.

Проблемою даного спору є правомірність дій відповідачів щодо не проведення перерахунку посадового окладу позивача у разі зміни розміру мінімальної заробітної плати.

Колегією суддів досліджені матеріали справи.

Так, відповідно до довідок Господарського суду Донецької області від 24.02.2010 року заробітна плата судді-позивача ОСОБА_2 розраховується з посадового окладу, встановленого у розмірі - 2988 грн. (а.с. 117-122).

Тобто, відповідно до п. 41 та додатка 4 постанови Кабінету ОСОБА_4 України 03.09.2005 № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» перерахунок посадового окладу позивачу у 2010 році не провадився.

Колегія суддів звертає увагу на те, що встановлені конституційні засади набувають певної якості в принципах, які виступають правовими імперативами дій субєктів права в усіх сферах державного і суспільного життя. У першу чергу це стосується принципів законності, гуманності, справедливості, верховенства права, верховенства Конституції України, принципу поділу влади, як однієї з найважливіших ознак правової держави.

Зазначені конституційні норми поширюються на всі без винятку органи державної влади, у тому числі й на компетенцію вищого органу у системі виконавчої влади Кабінету ОСОБА_4 України.

Закріплюючи на найвищому конституційному рівні гарантії незалежності і недоторканості суддів, які є втіленням і носіями судової влади, Конституція України надає можливість судовій владі діяти самостійно і незалежно від законодавчої чи виконавчої влади.

Частиною першою статті 126 Конституції України закріплено положення, згідно з яким незалежність і недоторканність суддів гарантується Конституцією і законами України. Складовою цих гарантій, відповідно до ч.1 ст.130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови функціонування судів та відповідальності, яку вони беруть на себе.

У рекомендаціях Комітету ОСОБА_4 Європи від 13 жовтня 1994 року 3(94) 12 (994 323) зазначається: «Незалежність, дієвість та роль суддів має забезпечити те, щоб статус і винагорода суддів відповідали гідності їхньої професії та відповідальності, яку вони беруть на себе».

Пунктом 6.1 Європейської Хартії передбачено, що судді, які виконують професійно свої суддівські функції, мають право на винагороду, рівень якої повинен бути таким, щоб вони були захищені від тиску при прийнятті ними рішень і в роботі взагалі, щоб ніщо не могло вплинути на їх незалежність та неупередженість.

Отже, особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя.

Зокрема, згідно із ч.1 ст.44 Закону України «Про статус суддів» заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Частина друга цієї статті, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, передбачає, що розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя.

Таким чином, гарантований мінімальний посадовий оклад судді не може бути меншим від розміру, встановленого ст. 44 зазначеного вище Закону, який визначається в співвідношенні до окладу Голови Верховного Суду України. Тому не виконання цього принципу є порушенням конституційного права суддів на отримання заробітної плати, визначеної Законом.

Встановлюючи розмір мінімальної заробітної плати (ст.3 Закону № 108/95-ВР від 24.03.1995 року), держава гарантує громадянам граничний її мінімум, як законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата встановлюється у розмірі не нижчому від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (абз.2 ст. 9 Закону № 108/95-ВР), до якої не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати.

З врахуванням статусу позивача судді Господарського суду Донецької області, як професійного судді, якому гарантовано належне фінансове та матеріально-технічне забезпечення (ч. 1 ст. 130 Конституції України, ст. 3 Закону № 2862-ХІІ ), держава взяла на себе обовязок забезпечити реалізацію цих гарантій, а тому вони не можуть бути звужені або скасовані іншими нормативними актами (ч. 3 ст. 22 Конституції України). При прийнятті нових законів, або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права.

Зазначена правова позиція викладена в практиці Європейського Суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office), яка обумовлена принципом юридичної визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобовязання, взяті державою, а також принципом відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобовязань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку реалізацію гарантій незалежності суддів, включаючи заходи правового захисту матеріального і соціального забезпечення, тому невиконання такого публічного зобовязання є протиправним.

Як вбачається зі змісту абзацу другого пункту 1 постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 30.06.2005 року № 514 «Про оплату праці Голови, першого заступника Голови та заступника Голови Верховного Суду України», посадовий оклад Голови Верховного Суду України з 01.06.2005 року визначено у 15 розмірів мінімальної заробітної плати.

З огляду на приписи частини другої статті 44 Закону України «Про статус суддів», на законодавчому рівні підлягали закріпленню й посадові оклади решти суддів судів України.

Судом встановлено, що на рівні Закону, посадові оклади професійних суддів не встановлювались.

Постановою Кабінету ОСОБА_4 України від 03.09.2005 року № 865 «Про оплату праці суддів» затверджено схеми посадових окладів керівників та суддів Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів згідно з додатками 1-6, які розраховано виходячи з кратності до мінімальної заробітної плати, а також розміри надбавок до посадових окладів суддів за кваліфікаційні класи.

Відповідно до п. 5 Постанова КМУ № 865 від 03.09.2005 року набрала законної сили з 1 січня 2006 року.

Розміри посадових окладів керівників та суддів апеляційних судів викладено у додатку 4 вказаної Постанови та залежать від груп міст.

Згідно постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 21.07.2005 № 614 «Деякі питання віднесення областей та міст до груп за оплатою праці» Донецьку область за оплатою праці віднесено до групи «поза групою».

Таким чином, відповідно до додатку 4 до Постанови КМУ № 865 з 01.01.2006 року посадовий оклад судді Господарського суду Донецької області становить 9,5 розмірів мінімальних заробітних плат.

Постановою Кабінету ОСОБА_4 України № 1310 від 31.12.2005 року затверджено зміни, що вносяться до постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 3 вересня 2005 року № 865, а саме постанову доповнено п. 4-1 наступного змісту: «Установити, що розміри посадових окладів, передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.05.2008 року визнано незаконними постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 21.12.2005 року №1243 «Про питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» в частині встановлення розміру посадового окладу суддям; пункт 41 постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 31.12.2005 року № 1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 03.09.2005 року № 865» та пункт 41 постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 03.09.2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів».

Відповідно до ч.1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.05.2008 року встановлено, що Кабінет ОСОБА_4 України, в порушення п. 14 ст. 92 Конституції України, вийшов за межі своєї компетенції та перебрав на себе функцію законодавця щодо встановлення розмірів посадових окладів суддів, поставивши в залежність виплату заробітної плати суддям від розмірів мінімальної заробітної плати, з одночасною забороною їх перерахування, чим допустився обмеження гарантій незалежності і недоторканості суддів.

Виходячи з системного аналізу законодавства про статус суддів і судоустрій в Україні, в розумінні ч.1 ст. 130 Конституції України вбачається, що складовою основою конституційної гарантії незалежності і недоторканості суддів є їх матеріальне і соціальне забезпечення, які не можуть бути скасовані чи звужені іншими нормативними актами держави, оскільки держава, виконуючи свій обовязок, забезпечує відповідне фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Невідємними елементами статусу суддів є матеріальне та соціально-побутове забезпечення, в тому числі і заробітна плата суддів (ст.ст. 42-45 Закону України «Про статус суддів»). А тому невиплата, або зменшення розміру заробітної плати, свідчить про скасування, або звуження змісту і обсягу гарантій незалежності і недоторканості суддів та порушенням конституційних гарантій, закріплених Основним Законом України.

Гарантії самостійності судів і незалежності суддів забезпечують особливий порядок фінансування та організаційне забезпечення діяльності суддів, встановлених законом (пункт 7 ст. 14 Закону України «Про судоустрій України» від 07.02.2002 року № 3018-ІІІ, частина 3 ст. 3 Закону № 2862-ХІІ). Реалізація належного фінансового забезпечення судів та виплати суддям гарантованої державою заробітної плати, повязана з діяльністю центральних органів виконавчої влади: Кабінетом ОСОБА_4 України, Міністерством фінансів України, ОСОБА_5 судовою адміністрацією України, ОСОБА_5 казначейством України та судом в якому працює суддя.

Відповідно до ч. 1 ст. 8, ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішуючи спір, колегія суддів звертає увагу, що зазначена конституційна норма зобовязує органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі закону, тобто у своїй діяльності повинні приймати такі рішення, які не суперечать чинному законодавству, а їх управлінські функції не повинні виходити за межі закону. Зокрема, Конституція України встановлює для субєкта владних повноважень спосіб діяльності, передбачений Конституцією та законами України, а також визначає сферу його компетенції, тобто яким чином здійснюються дії, спрямовані на реалізацію владних повноважень, які повинні спиратися тільки на компетенційні права і обовязки, а тому використовувати у своїй діяльності тільки ті засоби, форми і прийоми, які передбачені законом. Всі органи державної влади, органи місцевого самоврядування та посадові особи повинні діяти в межах повноважень, визначених і встановлених у законодавчих актах.

ОСОБА_5 в особі державних органів здійснює політику відповідно до принципу законності. Тому дотримання принципу законності є обовязком для центральних органів виконавчої влади, інших державних органів, їх посадових осіб, які зобовязані діяти лише на підставі, у порядку, у спосіб та в межах своєї компетенції, оскільки підзаконні нормативно-правові акти стосуються безпосередніх виконавців вимог нормативно-правових актів посадових осіб, а також підприємств, установ та організацій (незалежно від форм власності) та громадян.

Виходячи з визначення терміну «законність», колегія суддів зазначає, що це комплексне поняття, яке тісно повязане з терміном «закон» та охоплює сфери діяльності - від прийняття норм закону до їх реалізації.

Таким чином, реалізація державою певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, в особі субєктів владних повноважень є "гарантією стабільності суспільних відносин" між державними органами і громадянами, породжуючи при цьому у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп.

Варто зазначити, що постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.05.2008 року набрала законної сили 19 серпня 2009 року після її перегляду в апеляційному порядку, (ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 19.08.2009 року) що відповідає положенням ч. 3 ст. 254 КАС України, є обовязковою для виконання.

Наслідком визнання незаконним нормативно-правового акту є втрата ним чинності з дня набрання законної сили судовим рішенням.

Такий висновок ґрунтується на системному аналізі положень ст. 152 Конституції України, відповідно до якої Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відтак, положення вказаної норми Конституції необхідно застосовувати і до інших нормативно-правових актів, визнаних судом незаконними щодо визначення часу, з якого вони втрачають чинність.

Так, статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правові акти, якими, зокрема, є і постанови Кабінету ОСОБА_4 України, розповсюджують свою дію на невизначене коло осіб, тому, ототожнення часу втрати чинності нормативно-правовим актом з часом його прийняття ставить під сумнів правомірність дій не лише державних органів, а і невизначеного кола осіб, на яких розповсюджував свою дію вказаний нормативно-правовий акт.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.05.2008 року та ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.08.2009 року не вирішено питання щодо повороту виконання судового рішення, тобто Постанова Кабінету ОСОБА_4 України від 21.12.2005 року № 1243 «Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» в частині встановлення розміру посадового окладу суддів; пункт 41 Постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 31.12.2005 року № 1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 3 вересня 2005 року № 865» та пункт 41 Постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 03.09.2005 року № 856 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» втратили чинність лише з 19 серпня 2009 року.

Колегія суддів, вважає доречним визначити також термін - «бездіяльність». Бездіяльність суб'єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів фізичної чи юридичної особи.

Кодекс адміністративного судочинства України встановлює обов'язковість судового рішення як одного з основних положень адміністративного процесу і закріплює його значення як принципу адміністративного судочинства, адже виконання судового рішення є кінцевою метою судового захисту особи.

Обов'язковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, Конституції та законів України, як право на судовий захист.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони у тому числі на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, враховуючи норми п.1 ч.1 ст. 17 КАС України, бездіяльність суб'єктів владних повноважень проявляється у їх пасивній поведінці, тобто в не вчиненні дії, яка має вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів фізичної особи.

Тобто, з моменту втрати чинності пункту 41 Постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 03.09.2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», яке мало місце 19 серпня 2009 року, відповідачі ОСОБА_5 судова адміністрація України, Міністерство фінансів України та Господарського суду Донецької області зобовязані були застосовувати Постанову № 865 в первісній редакції.

Статтею 55 Закону України "Про ОСОБА_5 бюджет України на 2009 рік" від 26.12.2008 року № 835-VI передбачено розміри мінімальних заробітних плат на 2009 рік. Так, станом на 1 липня 2009 року розмір мінімальної заробітної плати становив 630 грн., з 1 жовтня 2009 року - 650 грн.

Відповідно до Закону України від 20 жовтня 2009 року № 1646-VI "Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати", який спрямований на встановлення розміру прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати, що забезпечить належний соціальний захист кожного громадянина України у період фінансово-економічної кризи, розмір мінімальної заробітної плати з 1 листопада 2009 року становить 744 грн., а з 1 січня 2010 року встановлено на рівні 869 грн.

Саме виходячи з таких розмірів мінімальної заробітної плати повинен був розраховуватись посадовий оклад позивача, починаючи з 19 серпня 2009 року.

Тобто, невиплата позивачеві заробітної плати, розрахованої з посадового окладу у розмірі 9,5 мінімальних заробітних плат, встановлених на законодавчому рівні, починаючи з 19 серпня 2009 року є звуженням його природного права на отримання належної заробітної плати від держави як конституційної гарантії, повязаного з одночасним порушенням державою конституційної гарантії недоторканості судді, втручанням виконавчої влади у виключну сферу судової влади, що порушує фундаментальний принцип поділу влади, як демократичної організації держави в розумінні ст. 6 Конституції України.

Також, суд вважає за необхідне звернути увагу відповідачів на те, що нарахування та виплата позивачу заробітної плати, розрахованої з посадового окладу у розмірі 9,5 мінімальних заробітних плат, встановлених на законодавчому рівні, повинна здійснюватись починаючи з 19 серпня 2009 року до того часу, коли відповідним законодавчим актом не буде змінено порядок нарахування заробітної плати суддям.

Відповідно до п. 5 ст. 116 Закону України «Про судоустрій в Україні», ОСОБА_4 суддів України, розробляє та організовує виконання заходів щодо забезпечення незалежності судів і суддів, поліпшення стану організаційного забезпечення діяльності судів, розглядає питання правового захисту суддів, соціального захисту суддів та їх сімей і приймає відповідні рішення з цих питань, здійснює контроль за організацією діяльності судів та діяльністю державної судової адміністрації, заслуховує інформацію голів судів і посадових осіб державної судової адміністрації про їх діяльність, та виконує інші функції.

ОСОБА_6 суддів України від 27.06.2008 року № 105 зобовязано ОСОБА_5 судову адміністрацію України, Конституційний Суд України, Верховний Суд України та вищі спеціалізовані суди України обрахувати і включити до бюджетного запиту на 2009 рік кошти, необхідні для здійснення перерахунку заробітної плати, щомісячного грошового (довічного) утримання та вихідної допомоги суддям за період з 01.06.2005 року по 31.12.2005 рік та за період з 2005 по 2008 роки, а також підготувати пропозиції про внесення змін до скасованих постанов Уряду.

Бюджетним кодексом України (статті 32 37) на Міністерство фінансів України покладено обовязок щодо складання проекту закону про ОСОБА_5 бюджет України, визначення основних організаційно-методичних засад бюджетного планування, які використовуються для підготовки бюджетних запитів і розроблення пропозицій проекту Державного бюджету України, визначення на підставі основних макропоказників економічного і соціального розвитку України на наступний бюджетний період та аналізу виконання бюджету у поточному бюджетному періоді загального рівня доходів та видатків бюджету і надання оцінки обсягу фінансування бюджету для складання пропозицій проекту Державного бюджету України.

Головні розпорядники бюджетних коштів організують розроблення бюджетних запитів для подання Міністерству фінансів України в терміни та порядку, встановлені Міністерством фінансів України.

Міністерство фінансів України на будь-якому етапі складання і розгляду проекту Державного бюджету України проводить аналіз бюджетного запиту, поданого головним розпорядником бюджетних коштів, з точки зору його відповідності меті, пріоритетності, а також ефективності використання бюджетних коштів. На основі результатів аналізу ОСОБА_4 фінансів України приймає рішення про включення бюджетного запиту до пропозиції проекту Державного бюджету України перед поданням його на розгляд Кабінету ОСОБА_4 України. На основі аналізу бюджетних запитів, що подаються відповідно до статті 35 цього Кодексу, Міністерство фінансів України готує проект закону про ОСОБА_5 бюджет України. Міністерство фінансів України в період підготовки пропозицій проекту Державного бюджету України розглядає та вживає заходів щодо усунення розбіжностей з головними розпорядниками бюджетних коштів.

Міністерство фінансів України здійснює контроль за дотриманням бюджетного законодавства на кожній стадії бюджетного процесу як стосовно державного бюджету, так і місцевих бюджетів, якщо інше не передбачено законодавством України (стаття 111 Бюджетного кодексу України).

Відповідно до п.1 Положення про Міністерство фінансів, затвердженого Указом Президента № 1081/99 від 26 серпня 1999 року, Міністерство фінансів України (Мінфін України) є центральним органом виконавчої влади, підпорядкованим Кабінету ОСОБА_4 України.

Мінфін України забезпечує проведення єдиної державної фінансової, бюджетної, податкової політики, спрямованої на реалізацію визначених завдань економічного та соціального розвитку України, здійснює координацію діяльності у цій сфері інших центральних органів виконавчої влади.

Згідно з пунктом 2 Положення № 1081 Мінфін України узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до його повноважень, розробляє пропозиції щодо вдосконалення законодавства та в установленому порядку вносить їх на розгляд Президентові України та Кабінету ОСОБА_4 України.

У межах своїх повноважень Міністерство фінансів України організовує виконання актів законодавства і здійснює систематичний контроль за їх реалізацією.

Визнання незаконним пункту 41 постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 31.12.2005 року № 1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 03.09.2005 року № 865» та пункт 41 постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 03.09.2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» в частині встановлення розміру посадового окладу суддям виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні є підставою для збільшення фінансування судової системи в частині збільшення асигнувань на заробітну плату суддів.

Згідно з Указом Президента № 182 від 03.03.2003 року, ОСОБА_5 судова адміністрація України є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, та здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апаратів судів.

Повноваження Державної судової адміністрації України визначено Положенням про ОСОБА_5 судову адміністрацію України, затвердженим постановою Кабінету ОСОБА_4 України від 14 січня 2009 року № 14, згідно якого ОСОБА_5 судова адміністрація України відповідно до покладених на неї завдань бере участь у розробленні проектів Державного бюджету та Державної програми економічного і соціального розвитку України на відповідний рік, програми діяльності Кабінету ОСОБА_4 України та державних цільових програм у відповідній сфері, забезпечує їх виконання у межах своїх повноважень; розробляє і затверджує за погодженням з ОСОБА_4 суддів України єдині нормативи фінансового забезпечення судів та переглядає їх не рідше ніж один раз на три роки; виконує функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів, кваліфікаційних комісій суддів, органів суддівського самоврядування, територіальних управлінь державної судової адміністрації (далі - територіальні управління) та ДСА; здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апарату судів та державної судової адміністрації та інше.

На підставі ст.130 Конституції України та статті 118 Закону України «Про судоустрій України» забезпечення належного фінансування та умов функціонування судів покладено на державу, що передбачає окреме визначення у Державному бюджеті видатків, у тому числі на соціальне забезпечення суддів.

Статтею 126 Закону України «Про судоустрій України» встановлено, що ОСОБА_5 судова адміністрація України готує матеріали для формування пропозицій щодо бюджету судів та здійснює заходи щодо їх фінансування відповідно до цього Закону, здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів.

За рішенням Конституційного суду України у справі за конституційними поданнями Вищого господарського суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 130 Конституції України (справа про фінансове забезпечення діяльності судів) від 11 березня 2010 року N 7-рп/2010 в аспекті конституційних подань положення частини першої статті 130 Конституції України, а саме: "У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів", треба розуміти так, що Кабінет ОСОБА_4 України зобов'язаний у проекті закону про ОСОБА_5 бюджет України передбачати окремими рядками видатки для кожного суду всіх юрисдикцій і рівнів в достатніх для здійснення правосуддя обсягах, а Верховна ОСОБА_4 України законом повинна визначати такі видатки у Державному бюджеті України.

ОСОБА_5 судова адміністрація України не забезпечила подання кошторису на суми гарантованих законом заробітних плат суддів до Міністерства фінансів України та не здійснила фінансування витрат на виплату заробітної плати суддям в повному розмірі, тому для реального виконання судових рішень щодо виплати заробітної плати суддям, ДСА України повинно отримати за рішенням суду з Державного бюджету України додаткове фінансування на бюджетну програму «Виконання рішень судів на користь суддів», виділення якого здійснює Міністерство фінансів України.

Незабезпечення фінансування заробітної плати суддів Господарського суду Донецької області у відповідності до встановленого додатком № 4 постановою Кабінету ОСОБА_4 України № 865 від 3 вересня 2005 року розміру 9,5 мінімальних заробітних плат з врахуванням зміни на протязі заявленого періоду рівня мінімальної заробітної плати визначеного законами України про ОСОБА_5 бюджет на 2009 та 2010 роки, а також Законом України «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати», призвело до виплати заробітної плати суддям не в повному розмірі гарантованому державою.

Статтею 58 Бюджетного кодексу України передбачено, що головні розпорядники коштів (з 01.01.2003 року ОСОБА_5 судова адміністрація України) організовують розроблення бюджетних запитів для подання Міністерству фінансів України, яке за результатами аналізу приймає рішення про включення бюджетного запиту до пропозиції проекту Державного бюджету, готує проект Закону про ОСОБА_5 бюджет України. Видатки Державного бюджету України на утримання судової влади захищені безпосередньо Конституцією та законами і не можуть бути скасовані чи зменшені без відповідної компенсації.

Тобто, саме ОСОБА_5 судова адміністрація України повинна була внести до Міністерства фінансів України пропозиції щодо збільшення бюджетного фінансування судової системи у звязку з визнанням судом незаконними постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 21.12.2005 року №1243 «Про питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» в частині встановлення розміру посадового окладу суддям; пункт 41 постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 31.12.2005 року № 1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 03.09.2005 року № 865» та пункт 41 постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 03.09.2005 року №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів».

В порушення вимог ст.ст. 20, 21 Бюджетного кодексу України, ОСОБА_5 судова адміністрація України, як головний розпорядник бюджетних коштів та учасник бюджетного процесу, не звернулася з бюджетним запитом до Міністерства фінансів України для подальшої підготовки пропозицій до Кабінету ОСОБА_4 України при розробленні проекту Державного бюджету України, чим порушено принцип відповідальності учасника бюджетного процесу, яким передбачено, що кожен учасник бюджетного процесу несе відповідальність за свої дії або бездіяльність на кожній стадії бюджетного процесу (п.11 ч.1 ст.7 Бюджетного кодексу України).

Відповідно до наказу ДСА України від 09.06.2004 року № 82/04 «Про організаційні заходи щодо забезпечення подання на затвердження штатних розписів апаратів місцевих та апеляційних судів» обовязок подавати штатні розписи до ДСА із зазначенням розміру фінансування оплати праці суддям покладено на апеляційний суд Луганської області, який і здійснює фактичну виплату заробітної плати позивачу. Зазначені повноваження сторонами не оспорюються. Однак, зміни до штатних розписів не вносилися.

Сторонами визнано відсутність звернення Господарського суду Донецької області до Державної судової адміністрації України з даними про коригування заробітної плати позивача, виходячи з посадового окладу, розрахованого з посадового окладу, у розмірі 9,5 мінімальних заробітних плат, встановлених на законодавчому рівні на відповідний період.

Таким чином, Господарський суд Донецької області, як субєкт владних повноважень, на який законодавством покладено обовязок проінформувати ОСОБА_5 судову адміністрацію України головного розпорядника бюджетних коштів на утримання судової системи, щодо необхідності здійснення перерахунку заробітної плати позивача з нового розміру посадового окладу, не прийняв заходи щодо корегування посадового окладу позивача та кошторису суду з урахуванням визнання нечинним п. 41 постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 31.12.2005 року № 1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 03.09.2005 року № 865» та пункт 41 постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 03.09.2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів».

Відповідно до Постанови Кабінету ОСОБА_4 України, від 21.12.2005 року № 1232, якою затверджено "Положення про ОСОБА_5 казначейство України", ОСОБА_5 казначейство України (далі - Казначейство) є урядовим органом державного управління, що діє у складі Мінфіну і йому підпорядковується. Казначейство у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету ОСОБА_4 України, наказами Мінфіну та цим Положенням. Відповідно до пункту 3. основними завданнями Казначейства є зокрема: розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів; контроль за здійсненням бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень, прийнятті зобов'язань та проведенні платежів за цими зобов'язаннями. . Казначейство відповідно до покладених на нього завдань: провадить безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного та місцевих бюджетів і бюджетних установ, за рішенням, яке було прийняте державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування; здійснює розподіл коштів між державним бюджетом, бюджетами Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя, а також між рівнями місцевих бюджетів відповідно до нормативів відрахувань, визначених бюджетним законодавством, і перерахування розподілених коштів за належністю.

Згідно зі статтею 9.1. Наказу Міністерства фінансів України від 30.05.2007 року № 662 "Про затвердження Порядку взаємодії Міністерства фінансів України як головного розпорядника коштів державного бюджету та відповідальних виконавців бюджетних програм на всіх стадіях бюджетного процесу", ОСОБА_5 казначейство України готує та затверджує розпорядження про виділення коштів головним розпорядникам і в установленому порядку повідомляє головному розпоряднику коштів (у розрізі відповідальних виконавців) розмір виділених сум.

Колегія суддів вважає, що не здійснення перерахунку коштів позивачеві фактично є відмовою державного органу у реалізації позивачу його права, яка обумовлена юридичною значущістю та негативними наслідками для заявника, оскільки не надає і не визнає за собою субєктивного права позивача на реалізацію конституційної гарантії та охоронюваних правовідносин з приводу отримання від держави соціальних послуг, а також реалізації особою свого абсолютного права.

Таким чином, приймаючи до уваги, що обовязковість рішень суду є конституційною засадою судочинства, передбаченою Конституцією України та відтвореною у нормах Кодексу адміністративного судочинства України, в порушення вимог ст. 129 Конституції України та ст.ст.7, 14 Кодексу адміністративного судочинства України, ОСОБА_5 судовою адміністрацією України, Міністерством фінансів України, Господарським судом Донецької області не було своєчасно здійснено відповідного перерахунку посадового окладу та грошового забезпечення позивачу, оскільки нарахування заробітної плати здійснювалось на підставі скасованого пункту Постанови Кабінету ОСОБА_4 України № 865.

Крім того колегія суддів зазначає, що з 03 грудня 2007 року є протиправним і скасовано пункт 4-1 постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 03 вересня 2005 року № 865 Про оплату праці суддів, а з 19 серпня 2009 року - є протиправними постанова Кабінету ОСОБА_4 України від 21 грудня 2005 року № 1243 Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів в частині встановлення розміру посадового окладу суддів, пункт 4-1 постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 31 грудня 2005 року № 1310 Про внесення змін до постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 03 вересня 2005 року № 865 та пункт 4-1 постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 03 вересня 2005 року № 865 Про оплату праці суддів.

Таким чином, позивач мав право на отримання заробітної плати у відповідності зі статтею 44 Закону України Про статус суддів та постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 03 вересня 2005 року № 865 Про оплату праці суддів з часу набрання законної сили постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року у справі № 2/174, тобто з 19 серпня 2009 року.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Законодавством передбачений захист прав, свобод та інтересів осіб, як такий, що передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

За таких обставин відновленню підлягають лише ті права, порушення яких встановлено під час судового розгляду справи і не стосуються дій відповідачів у майбутньому, як вимога позивача про зобовязання Господарського суду Донецької області, починаючи з 01 березня 2010 року здійснювати нарахування та виплату ОСОБА_2 заробітної плати у відповідності до вимог діючого законодавства без застосування обмеження величини мінімальної заробітної плати, встановленого постановою Кабінету ОСОБА_4 України від 21 грудня 2005 року № 1243 та пунктом 4-1 постанови Кабінету ОСОБА_4 України № 865 (в редакції постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 31 грудня 2005 року № 1310).

Колегія суддів спростовує посилання відповідачів на відсутність коштів, необхідних для виплати позивачу посадового окладу та грошового забезпечення виходячи із 9,5 розмірів мінімальних заробітних плат, встановлених законодавством на день проведення виплати, оскільки зазначеними відповідачами не виконувались покладені нормативними актами обовязки щодо належного фінансування професійного судді, як складової частини його незалежності.

Колегія суддів не погоджується з клопотанням відповідачів про пропущення позивачем річного строку звернення до суду, встановленого ст. 99 КАС України, як загального строку подання адміністративного позову для захисту прав, свобод та інтересів особи з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач звернувся до суду про стягнення на його користь невиплаченої суми заборгованості по заробітній платі, що належить до обовязкових виплат відповідно до вимог законодавства відповідно до Закону України «Про статус суддів».

Колегія суддів звертає увагу, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч.2 ст. 233 КЗпП).

Отже, загальний строк подання адміністративного позову для захисту прав, свобод та інтересів особи, який становить один рік з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, встановлений ч. 1 ст. 99 КАС України, до даних правовідносин не застосовується.

Колегія судді погоджується з доводами суду першої інстанції про відмову у задоволенні позивних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі за період з червня 2005 року по серпень 2009 року в сумі -103361,39 грн., за необґрунтованістю.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно по суті вирішив спір, але припустився помилки в частині застосування норм матеріального та процесуального права, тому постанову суду слід змінити, резолютивну частину постанови слід викласти в іншій редакції.

Постанова в повному обсязі виготовлена 14 вересня 2010 року.

Керуючись ст.ст. 198, 201, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України , колегія суддів

ПОСТАНОВИЛ А:

Апеляційні скарги: ОСОБА_2, Державної судової адміністрації України, Господарського суду Донецької області задольнити частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26 липня 2010 року по адміністративній справі № 2а-4802/10/0570, змінити.

Визнати неправомірною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо неприйняття заходів по повному фінансуванню заробітної плати судді Господарського суду Донецької області Татенко Валерію Миколайовичу з 19 серпня 2009 року по 28 лютого 2010 року з розрахунку 9,5 мінімальних заробітних плат, розмір яких був встановлений законами України про ОСОБА_5 бюджет на 2009 та 2010 роки, а також Законом України «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати» на момент виплати у заявленому періоді.

Зобовязати Міністерство фінансів України виділити з Державного бюджету України грошові кошти на додаткове фінансування Державної судової адміністрації України на бюджетну програму «Виконання рішень судів на користь суддів» для здійснення виплати судді Господарського суду Донецької області Татенко Валерію Миколайовичу заробітної плати недоплаченої за період з 19 серпня 2009 року по 28лютого 2010 року з розрахунку 9,5 мінімальних заробітних плат, розмір яких був встановлений законами України про ОСОБА_5 бюджет на 2009 та 2010 роки, а також Законом України «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати» на момент виплати у заявленому періоді .

Зобовязати ОСОБА_5 судову адміністрацію України виділити Господарському суду Донецької області додаткове фінансування з бюджетної програми «Виконання рішень судів на користь суддів» для здійснення виплати судді Господарського суду Донецької області Татенко Валерію Миколайовичу заробітної плати недоплаченої за період з 19 серпня 2009 року по 28 лютого 2010 року з розрахунку 9,5 мінімальних заробітних плат, розмір яких був встановлений законами України про ОСОБА_5 бюджет на 2009 та 2010 роки, а також Законом України «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати» на момент виплати у заявленому періоді.

Зобовязати Господарський суду Донецької області здійснити нарахування судді Господарського суду Донецької області Татенко Валерію Миколайовичу заробітної плати недоплаченої за період з 19 серпня 2009 року по 28 лютого 2010 року заробітної плати з розрахунку 9,5 мінімальних заробітних плат, розмір яких був встановлений законами України про ОСОБА_5 бюджет на 2009 та 2010 роки, а також Законом України «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати» на момент виплати.

Зобовязати Господарський суд Донецької області за рахунок додатково отриманого від Державної судової адміністрації України фінансування здійснити виплату судді Господарського суду Донецької області Татенко Валерію Миколайовичу заробітної плати недоплаченої за період з 19 серпня 2009 року по 28 лютого 2010 року заробітної плати з розрахунку 9,5 мінімальних заробітних плат, розмір яких був встановлений законами України про ОСОБА_5 бюджет на 2009 та 2010 роки, а також Законом України «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати» на момент виплати у заявленому періоді .

В решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий: Дяченко С.П.

Судді: Сіваченко І.В.

ОСОБА_7О