Справа № 2а-22977/09/1270
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2010-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Солоніченко О.В.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2010 року справа №2а-22977/09/1270

приміщення суду за адресою: 83017, м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Арабей Т.Г.

суддів Міронової Г.М., Жаботинської С.В.

при секретарі Тімченко М.Ю.

за участю:

представника позивача: ОСОБА_2 діючого за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 22 січня 2010 року та ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2010 року по адміністративній справі № 2а-22977/09/1270 за позовом ОСОБА_3 до Брянківської виправної колонії № 11 Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Луганській області про стягнення заборгованості по оплаті праці, визнання неправомірною бездіяльності органу державної виконавчої влади та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 22 січня 2010 року у справі № 2а-22977/09/1270 у задоволенні позову ОСОБА_3 до Брянківської виправної колонії № 11 Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Луганській області про стягнення заборгованості по оплаті праці, визнання неправомірною бездіяльності органу державної виконавчої влади та відшкодування моральної шкоди відмовлено за пропуском строку звернення до суду.

10 лютого 2010 року представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_2 звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з заявою про розяснення постанови суду від 22 січня 2010 року.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2010 року заяву представника позивача ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Представником позивача ОСОБА_3 ОСОБА_2 подані апеляційні скарги, в яких просить скасувати ухвалу суду про відмову в розясненні судового рішення від 25 лютого 2010 року, а також скасувати постанову суду від 22 січня 2010 року.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує невірним застосуванням норм процесуального та матеріального права.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав доводи апеляційних скарг як на постанову суду , так само на ухвалу суду першої інстанції про відмову у розясненні рішення.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Стаття 159 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку у тому числі органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач в квітні 2008 року звернувся до суду з позовною заявою про стягнення недоплаченої при звільнення в 2003 році суми вихідної допомоги в сумі 11грн.04 коп., яка йому була виплачена відповідачем добровільно, у звязку з чим на час постановлення рішення по справі він відмовився від цих позовних вимог ( т.1 а.с.1-2).Однак тільки 12 жовтня 2009 року він доповнив свої первинні позовні вимоги та просив стягнути недоплачені кошти до пенсії за період з 01.02.2002р. по 01.05.2002 року в сумі 68 гривень 64 коп. , зазначивши її як заборгованість по оплаті праці , а також просив стягнути середню заробітну плату за затримку розрахунку при звільнення а суму 27404 гривні та моральну шкоду 1700 гривень.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, судом першої інстанції було встановлено, що при звільненні позивача на пенсію в березні 2003 року йому були нараховані та в червні 2003 року виплачені всі належні йому суми, розмір яких він при одержанні оскаржував тільки з 2006 року.

Із довідки за № 24/4539 від 11.09.2007 року вбачається, що в 2001р. та 2002 році позивачу були сплачені доплати до пенсії. Аналогічні відомості мають довідки від 11.03.2008 року № 24/1056 та від 11.08.2008 року № 24/2966.

Судом першої інстанції зазначено, що позивач в позовній заяві вказує на той факт, що йому надано неповні та необ'єктивні відповіді на його звернення, що виразилися в наданні довідок про виплату в 2001, 2002 роках доплати до суми пенсії, розміри якої в цих довідках різняться. Представник відповідача пояснила в суді першої інстанції, що в довідці від 11.09.2007 року допущено помилку, яку виправлено в наступних довідках (від 11.03.2008 року № 24/1056 та від 11.08.2008 року № 24/2966).

Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, стосовно вимог позивача щодо стягнення з відповідача суми, які були недоплачені під час його роботи, а саме, доплати до суми пенсії,та вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки на час виникнення даних вимог (2002-2003 р.р.) дані правовідношення врегульовувались нормами глави 31-А Цивільно- процесуального кодексу в редакції 1963 року, яким було передбачено двомісячний строк звернення до суду за захистом порушеного права, а з заявою про поновлення даного процесуального строку з підстав пропуску з поважних причин позивач до суду не звертався.

Посилання апелянта про стягнення моральної шкоди та застосування норм Кодексу законів про працю України не заслуговують на увагу з огляду на те, що Законом України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 56512 та «Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР» затвердженого постановою Кабінету Міністрів УСРС від 29.07.1991 р. , які регулюють спірні правовідносини між сторонами, оскільки позивач проходив контрактну службу в підрозділах МВС України, не передбачені права на відшкодування моральної шкоди та стягнення середнього заробітку за час затримки її виплати по день фактичного розрахунку, а норми КЗпП України на позивача не розповсюджуються.

Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, стосовно відмови в розясненні судового рішення від 25 лютого 2010 року, та зазначає, з апеляційної скарги вбачається, що позивачеві зрозуміло про що йдеться в постанові суду, але він не згоден з постановою суду по суті.

Тобто, позивач не погоджується з мотивацією рішення по справі, яка викладена в постанові суду першої інстанції, фактично оскаржуючи постанову суду.

Позивач не надав суду переконливих доказів того, що постанова Луганського окружного адміністративного суду від 22 січня 2010 року є незрозумілою та наявні підстави для її розяснення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає постанову та ухвалу суду І інстанції такими, що прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, ст. 9, ст. 71, ст. 72, ст. 160, ст. 167, ст. 170, ст. 195, ст. 196, п.1 ст. 198, ст. 200, ч. 1 ст. 205, ст. 206, ст. 211, ст. 212, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_2 на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 22 січня 2010 року залишити без задоволення, постанову Луганського окружного адміністративного суду від 22 січня 2010 року у справі № 2а-22977/09/1270 - залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_2 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2010 року про відмову в розясненні судового рішення залишити без задоволення, ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2010 року у справі № 2а-22977/09/1270 -залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини ухвали прийняті у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 30 липня 2010р. Ухвалу у повному обсязі складена 04 серпня 2010 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий Т.Г. Арабей

Судді Г.М. Міронова

ОСОБА_4