Справа № 802/638/16-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2016-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 серпня 2016 р. Справа № 802/638/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Воробйовою І.А.,

за участю:

секретаря судового засідання: Середюка М.А.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Шмалюка В.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області

про: визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_4, позивач) з адміністративним позовом до Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області (далі - Хмільницької РДА Вінницької області, відповідач ), про:

- визнання протиправним та скасування розпорядження голови Хмільницької районної державної адміністрації Буткевича Є.В. «Про увільнення ОСОБА_1» від 14.04.2016р. №36-рк;

- поновлення на роботі на посаді начальника управління соціальної та молодіжної політики Хмільницької районної державної адміністрації.

- стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15.04.2016 року по день поновлення на роботі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.04.2016 року ОСОБА_1 звільнений з посади начальника управління праці та соціального захисту населення райдержадміністрації у зв'язку з ліквідацією управління. З даним звільненням позивач не погоджується, оскільки, на його думку, згідно розпорядження голови Хмільницької районної державної адміністрації Буткевича Є. В. від 15.02.2016р. №58 "Про оптимізацію окремих структурних підрозділів райдержадміністрації та внесення змін до розпорядження голови райдержадміністрації від 02.06.2005 року №288 відбулась фактично реорганізація управління праці та соціального захисту населення Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області, а не ліквідація. А відтак, звільнення у зв'язку із ліквідацією установи є протиправним, тому звернувся з цим позовом до суду.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача позов не визнав з підстав наведених в письмових запереченнях та просив в задоволенні позову відмовити. Зокрема зазначив, що позивач був звільнений з займаної посади у зв'язку із ліквідацією управління, при цьому дотримано трудові гарантії останнього, зокрема, повідомлено про наступне вивільнення у двохмісячний термін та запропоновано іншу посаду, від якої позивач відмовився. Відтак, оскаржуване розпорядження прийняте у відповідності до чинного законодавства, тому й підстав для його скасування, поновлення на роботі, та, відповідно, стягнення середнього заробітку немає.

Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, встановив наступне.

12.08.2010 р. згідно розпорядження голови Хмільницької районної державної адміністрації від 11.08.2010р. № 36-ос, ОСОБА_1 призначений на посаду начальника управління праці та соціального захисту населення Хмільницької райдержадміністрації.

15.02.2016р. розпорядженням голови Хмільницької районної державної адміністрації №58"Про оптимізацію окремих структурних підрозділів райдержадміністрації та внесення змін до розпорядження голови райдержадміністрації від 02.06.2005 року №288 «Про перелік управлінь, відділів райдержадміністрації та їх граничну чисельність", серед іншого, припинено управління праці та соціального захисту населення Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області, шляхом ліквідації.

Крім того, 15.02.2016р. ОСОБА_1 письмово повідомлено про припинення управління праці та соціального захисту населення Хмільницької районної державної адміністрації шляхом ліквідації та запропоновано посаду головного спеціаліста сектора з питань внутрішньої політики, зв'язків із ЗМІ і громадськістю апарату Хмільницької райдержадміністрації із посадовим окладом згідно штатного розпису, від якої позивач відмовився.

Як пояснено представником відповідача, запропонувати іншу посаду на час попередження позивача про звільнення не було можливим, за відсутності нового штатного розпису на день попередження .

У зв'язку з відсутністю заяви позивача про згоду на призначення на іншу роботу та сплину строку вивільнення , 15.04.2016 року згідно розпорядження голови Хмільницької РДА Вінницької області №36-рк від 14.04.2016р., ОСОБА_1 увільнений з займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Не погоджуючись з даним розпорядженням в частині увільнення та бажаючи поновитись на роботі, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог суд керується та виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України (далі - КУ), Законом України "Про місцеві державні адміністрації" (далі - Закон № 586-14 ), Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до статті 19 КУ, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень і спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В свою чергу, із положень статті 5 Закону № 586-14 випливає, що склад місцевих державних адміністрацій формують голови місцевих державних адміністрацій. У межах бюджетних асигнувань, виділених на утримання відповідних місцевих державних адміністрацій, а також з урахуванням вимог статті 18 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", їх голови визначають структуру місцевих державних адміністрацій.

Частиною першою статті 6 Закону № 586-14 визначено, що на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази.

З аналізу вищенаведених норм, видно що голова місцевої державної адміністрації визначає структуру місцевих державних адміністрацій, про що видає відповідні розпорядженн, а відтак, відповідач в межах своєї компетенції прийняв рішення про припинення управління шляхом ліквідації.

Оцінюючи доводи позивача, стосовно того, що, на його думку, фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація "Управління праці та соціального захисту населення Хмільницької РДА" в "Управління соціальної та молодіжної політики Хмільницької РДА", а тому усі права і обов'язки повинні перейти до правонаступника, суд зазначає про наступне.

У своїй позовній заяві позивач вказує на те, що 15.03.2016 року відповідачем було прийнято ще одне розпорядження "Про внесення змін та доповнень до розпорядження голови РДА №58 від 15.02.2016 року", відповідно до якого вирішено справи тривалого збе рігання, справи незавершені у діловодстві, передати по окремих актах приймання-передавання до утвореного управління соціальної та молодіжної політики Хмільни цької РДА, яке буде здійснювати функції управління праці та соціального захисту населення, що припиняється шляхом ліквідації.

Крім того, позивач також посилається на те, що 18 січня 2016 року головою Хмільницької райдержадміністрації Буткевичем Є.В. затверджено штатний розпис управління праці та соціального захисту населення в кількості 41 штатної одиниці з місячним фондом заробітної плати за посадовими окладами 57 402 грн., який вводиться в дію з 01.01.2016 року. В подальшому, 03 березня 2016 року відповідачем затверджено перелік змін № 1 до штатного розпису на 2016 рік управління праці та соціального захисту населення в кількості 41 штатної одиниці з місячним фондом заробітної плати за посадовими окладами 70 315 грн., який вводиться в дію з 01.01.2016 року.

На думку позивача, вищезазначені розпорядження свідчать саме про процес реорганізації, а не ліквідації юридичної особи.

Суд не приймає до уваги доводи позивача з огляду на наступне.

Реорганізація юридичної особи може відбуватися кількома шляхами. У разі злиття юридичних осіб усі майнові права та обов'язки кожної з них переходять до юридичної особи, утвореної внаслідок злиття. У разі приєднання однієї або кількох юридичних осіб до іншої юридичної особи до останньої переходять усі майнові права та обов'язки приєднаних юридичних осіб. У разі поділу юридичної особи усі її майнові права і обов'язки переходять за розподільним актом (балансом) у відповідних частках до кожної з нових юридичних осіб, утворених внаслідок такого поділу.

В свою чергу, перетворенням юридичної особи, є зміна її організаційно-правової форми.

Як видно із матеріалів справи, зокрема, з порівняльного аналізу Положень про управління та штатних розписів, Управління соціальної та молодіжної політики Хмільницької РДА не є правонаступником Управління праці та соціального захисту населення Хмільницької РДА та здійснює свої повноваження відповідно до свого положення. У новоутвореного Управління змінено і розширено коло його повноважень.

Крім того, Управління соціальної та молодіжної політики Хмільницької РДА і управління праці та соціального захисту населення Хмільницької РДА зареєстровані, як дві окремі юридичні особи в Єдиному державному реєстрі юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань під різними кодами.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що управління праці та соціального захисту населення Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області припинено, саме шляхом ліквідації.

Визначаючись щодо наявності передбачених чинним законодавством підстав для звільнення позивача з посади , суд зазначає про наступне.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу наведені у статті 40 Кодексу законів про працю України (КЗпП України).

Так, відповідно до пункту 1 частини першої вказаної статті, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина 2 статті 40 Кодексу законів про працю України).

Тобто, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, допускається при умові дотримання відповідної процедури, а саме: роботодавець пересвідчився у неможливості переведення за згодою такого працівника на іншу (запропоновану) роботу.

В свою чергу, стаття 49-2 КЗпП України вимагає, щоб про наступне вивільнення працівника попереджали персонально не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Пунктом 19 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06.11.92, визначено, серед іншого, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 ст.40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку (пункт 19 ).

Отже, законодавцем передбачено передумову звільнення працівника на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України. Зокрема, таке звільнення допускається лише у разі неможливості переведення його за згодою на іншу роботу або у разі ненадання працівником своєї згоди на переведення його на іншу (запропоновану) роботу.

Як вже зазначалось вище, судом встановлено, що відповідачем зазначені вище норми дотримано, а саме, попереджено про майбутнє вивільнення за два місяці, запропоновано іншу роботу одночасно з попередженням.

При цьому суд зазначає, що штатний розпис Управління соціальної та молодіжної політики Хмільницької РДА, введений в дію з 07.04.2016р., а отже запропонувати посаду в новоутвореному управлінні одночасно з попередженням позивача про звільнення , відповідач не мав можливості.

Суд не бере до уваги доводи позивача про обов'язок відповідача пропонувати та надавати рівнозначну або рівноцінну посаду, виходячи з наступних міркувань.

Як вже цитувалось вище, законодавець зобов'язує роботодавця запропонувати працівникові саме «іншу роботу», що не є тотожним поняттям «рівноцінна» або «рівнозначна». Така пропозиція була надана, але позивачем не прийнята.

Крім того, суд зазначає, що ОСОБА_1 не був переведений до Управління соціальної та молодіжної політики Хмільницької РДА, а отже поновлення його на посаді в новоутвореному управлінні, про що позивач просить, не є можливим.

Таким чином, з огляду на вищенаведені норми законодавства та за наявності зазначених вище обставин, які знайшли своє підтвердження матеріалами справи, суд дійшов висновку про правомірність прийняття відповідачем оскаржуваного рішення в частині увільнення позивача з займаної посади. Адже роботодавцем дотримані вимоги передбачені КЗпП України для випадку звільнення. Відтак, підстави для поновлення на попередній посаді, з мотивів, наведених у позові, - відсутні. Як наслідок, не можуть підлягати задоволенню й вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За таких обставин, позов задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що відповідно до статті 94 КАС України, особі, що не є суб'єктом владних повноважень у разі відмови у задоволені позову - судовий збір не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна