Справа № 826/24469/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2016-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

25 липня 2016 року 11:45 № 826/24469/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., за участю секретаря судового засідання Шевченко М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доУправління державної охорони України
провизнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі по тексту позивач або ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Управління державної охорони України (надалі по тексту відповідач або УДО України) в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить :

1) визнати незаконним та скасувати наказ про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення військового звання;

2) визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення ОСОБА_1 з Управління державної охорони України;

3) розірвати контракт, укладений між ОСОБА_1 та Управління державної охорони України у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням;

4) зобов`язати Управління державної охорони України, видати наказ про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням) з 11.04.15;

5) визнати протиправними дії Управління державної охорони України з приводу оприлюднення незаконного наказу про позбавлення ОСОБА_1 військового звання та притягнути до відповідальності винних у таких діях посадових осіб;

6) визнати незаконним бездіяння Управління державної охорони України з приводу ненадання ОСОБА_1 відповідей на його звернення/рапорт та притягнути до відповідальності винних у такому бездіянні посадових осіб;

7) відновити порушені Конституційні та інші права, шляхом зобов`язання відповідача неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (військовослужбовців) та діяти в рамках законодавства;

8) стягнути з Управління державної охорони України 10 000 грн. (десять тисяч) гривень моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходив військову службу за контрактом в Управлінні державної охорони України. З огляду на мізерне грошове забезпечення, постійні понаднормові навантаження, абсолютно ненормований графік служби, постійні порушення прав військовослужбовців ОСОБА_1 було написано рапорт на звільнення. Проте рапорт розглянутий не був, стосовно позивача розпочато службове розслідування. За наслідками якого видано наказ «Про накладення дисциплінарного стягнення» та в подальшому звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України (у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку), що, на думку позивача, є незаконною бездіяльністю УДО України, а накази такими, що підлягають скасуванню.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надав суду заперечення та посилаючись на викладені в них обставини, просив відмовити в його задоволенні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Судом встановлено, що 01.06.2012 ОСОБА_1 уклав контракт із Управлінням державної охорони України про проходження військової служби в Управлінні державної охорони України (а. с. 7, Том 1) строком на п`ять років. Тобто, з 01.06.2012 по 01.06.2017. В контракті зазначено, що позивач ознайомлений із законами та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють порядок проходження військової служби, і добровільно бере на себе зобов`язання проходити військову службу в Управлінні державної охорони України протягом строку дії контракту на умовах, установлених законами та іншими нормативно-правовими актами України, що регулюють порядок проходження військової служби.

Отже, позивач, добровільно, укладаючи вищезазначений контракт, зобов`язався проходити військову службу як на умовах контракту, так і у відповідності до норм законів та інших нормативно-правових актів України, що регулюють порядок проходження військової служби.

В подальшому, комісією УДО України проведено службове розслідування за фактом відмови від несення військової служби т.в.п. офіцера безпеки 1 відділення 2 відділу 3 Служби Департаменту підготовки та проведення охоронних заходів лейтенанта ОСОБА_1 .

Зі змісту висновку службового розслідування 30.04.2015 вбачається наступне.

В рапорті директора ДППОЗ УДО України полковника ОСОБА_2 14.04.2015 вказано, що т.в.п. офіцер безпеки 1 відділення 2 відділу 3 Служби ДППОЗ лейтенант ОСОБА_1 планує звільнитися з військової служби в УДО України і в подальшому виходити на службу не збирається.

Згідно службової записки заступника начальника 3 Служби ДППОЗ полковника ОСОБА_3 від 15.04.2015 з`ясовано, що відповідно до наказу УДО України від 15.03.2015 № 34-ос з 1 Служби «Булат» Департаменту посилення охорони до 3 Служби ДППОЗ переведений лейтенант ОСОБА_1 для тимчасового виконання посади офіцера безпеки 1 відділення 2 відділу 3 Служби ДППОЗ.

Перед зарахуванням до 3 Служби ДППОЗ, керівним складом даного підрозділу лейтенант ОСОБА_1 був викликаний на ознайомлюючу бесіду. В ході співбесіди (яка відбулася 12.03.2015) з`ясувалося, що лейтенант ОСОБА_1 продовжувати військову службу не бажає зважаючи на матеріальні, сімейні та інші проблеми, і незважаючи на всі запропоновані варіанти проходження служби в 3 Службі ДППОЗ має намір звільнятися.

З 17.03.2015 по 19.03.2015 лейтенант ОСОБА_1 був звільнений від виконання обов`язків військової служби в зв`язку з хворобою (довідка № 2061 Центральної поліклініки ВМУ СБ України), після чого з 20.03.2015 по 27.03.2015 знову захворів та отримав звільнення від лікаря Комунального закладу Білоцерківського районного центру первинної медико - санітарної допомоги (листок непрацездатності № 889710). З 30.03.2015 по 10.04.2015 також був звільнений від виконання обов`язків військової служби відповідно до довідки № 2874 Центральної поліклініки ВМУ СБ України.

10.04.2015 лейтенант ОСОБА_1 телефоном повідомив черговому З Служби ДППОЗ, що закрив листок тимчасової непрацездатності, після чого отримав вказівку від чергового Служби прибути до місця дислокації підрозділу 11.04.2015.

11.04.2015 лейтенант ОСОБА_1 на службу не з`явився, мотивуючи це сімейними проблемами.

О 09 год. 00 хв. 14.04.2015 лейтенант ОСОБА_1 зателефонував черговому 3 Служби ДППОЗ та знову повідомив, що планує звільнитися з військової служби в УДО України і виходити на службу не збирається.

Протягом всього часу, починаючи із співбесіди, яка відбулася 12.03.2015, в ході телефонних розмов, які проводили прямі начальники, лейтенанту ОСОБА_1 неодноразово нагадувалось про можливість настання кримінальної відповідальності за невихід на службу без поважних причин:

В подальшому, лейтенантом ОСОБА_1 був направлений рапорт на адресу начальника УДО України про звільнення (вх. №663/1 від 23.03.2015).

В рапорті лейтенант ОСОБА_1 зазначив, що прийняв рішення про переїзд до місця постійного проживання його сім`ї: АДРЕСА_1 та скористатися пропозицією отримувати значно вищу заробітну плату на запропонованій йому майбутній роботі. Також, лейтенант ОСОБА_1 , попросив звільнити його з військової служби у двотижневий строк.

17.04.2015 лейтенант ОСОБА_1 прибув на бесіду до Інспекції УДО України.

Під час бесіди з ОСОБА_1 було розглянуто його рапорт від 23.03.2015 № 663, який містився в матеріалах службового розслідування та роз`яснено останньому процедуру звільнення з військової служби, передбачену частиною 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та повідомлено про те, що його рапорт поданий з порушенням вимог Статуту внутрішньої служби ЗСУ.

В ході бесіди з вказаною особою йому було роз`яснення статтю 63 Конституції України, нормами якої він скористався і відмовився надавати будь-які пояснення і відповідати на запитання.

Також, службовими особами Інспекції УДО України лейтенанту ОСОБА_1 повідомлено про розпочате стосовно нього службового розслідування за фактом відмови від несення військової служби.

Також, лейтенанту ОСОБА_1 було доведено та під особистий підпис та роз`яснено зміст статей 407, 408, 409 Кримінального кодексу України.

З 11.04.2015 лейтенант ОСОБА_1 не прибував на службу і від виконання службових обов`язків відмовився. За вищевказаний період часу з лейтенантом ОСОБА_1 проводились бесіди про негативні наслідки його дій які передбачають кримінальну відповідальність.

В подальшому службовими особами УДО України здійснювалися неодноразові виїзди за адресами місця проживання у м.Києві та до м.Конотоп, однак за адресами позивач не перебував.

Військовою прокуратурою Київського гарнізону здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000104 за ознаками кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.4 ст.407 Кримінального кодексу України.

28.07.2015 відповідачем, на підставі рапорту заступника начальника Інспекції від 22.07.2015 за порушення військової дисципліни, а саме статей 1 та 2 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, що виразилося у недотриманні порядку і правил встановлених законодавством України, не усвідомленні свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, за прояви боягузтва та злісну неявку до органу досудового розслідування, винесено наказ № 444, яким накладено дисциплінарне стягнення «позбавлення військового звання» на лейтенанта ОСОБА_1 .

У телефонній розмові ОСОБА_1 було запропоновано прибути у кадровий підрозділ для отримання листа розрахунку. Однак ОСОБА_1 не прибув та лист-розрахунок не отримав.

07.08.2015 на підставі рапорту директора Департаменту роботи з особовим складом від 03.08.2015; наказу Управління державної охорони України від 28.07.2015 № 444, винесено наказ № 109-ос по особовому складу, яким згідно з пунктом «в» частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку) звільнено ОСОБА_1 з військової служби у запас Збройних Сил України

Позивач, не погоджуючись з правомірністю його звільнення з військової служби, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Оцінивши за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Вирішуючи спір, суд зазначає, що спірні правовідносини у даній справі, а саме правове регулювання проходження в Україні військової служби, регулюються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», Закон України «Про Збройні Сили України», Закон України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Також, цією ж статтею зазначено, що порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Мобілізацію у державі проведено відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 № 303 (Указ затверджено Законом України № 1126-VІІ від 17.03.2014), Указу Президента України від 06 травня 2014 року № 454 (Указ затверджено Законом України № 1240-VІІ від 06.05.2014), Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 (Указ затверджено Законом України від 22.07.2014 № 1595-VІІ), Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 (Указ затверджено Законом України від 15.01.2015 № 113-VІІІ).

У зв`язку з оголошенням мобілізації, відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 № 303 (УДО України переведено на штати військового часу, відповідно до статті 4 Указу), в країні відповідно до абзацу одинадцятого статті 1 Закону України «Про оборону України» та абзацу четвертого статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» наступив особливий період з 18.03.2014 (день опублікування Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303).

Частиною 11 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до пункту 2 частини 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Оскільки, позивач добровільно уклав контракт з Управлінням державної охорони України у 2012 році та вступив на військову службу за контрактом, у відповідності до вищезазначених норм, дія контракту для позивача продовжується.

Під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці:

1) з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини:

а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку;

г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини:

виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері);

утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дитини віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи;

необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;

наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань;

е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків;

є) у зв`язку з вислугою встановлених строків військової служби, передбачених частиною першою та абзацом другим частини сьомої статті 23 цього Закону.

Отже, частиною 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не передбачено звільнення з військової служби у зв`язку систематичним невиконанням умов контракту командуванням.

Щодо позбавлення ОСОБА_1 військового звання, суд зазначає наступне.

Як зазначалося вище, наказом УДО України від 28.07.2015 № 444 «Про накладення дисциплінарних стягнень», лейтенанта ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення «позбавлення військового звання».

УДО України, відповідно до Закону України «Про державну охорону органів державної влади та посадових осіб» є окремими державним органом правоохоронним органом спеціального призначення, підпорядкованим Президентові України та підконтрольним Верховній Раді України.

Управління державної охорони України в межах своїх повноважень на основі та на виконання законів та інших нормативно-правових актів видає накази, організовує і контролює їх виконання.

Указом Президента України від 15 жовтня 2014 року № 810/2014 начальником УДО України призначено генерал-полковника ОСОБА_4 .

Згідно із частиною дев`ятою статті 16 Закону України «Про державну охорону органів державної влади та посадових осіб» на військовослужбовців Управління державної охорони України поширюється законодавство України, що встановлює загальний порядок і умови проходження військової служби.

Частиною 5 статті 5 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що присвоєння та позбавлення військових звань, пониження та поновлення у військовому званні військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, переатестація громадян України, які маю спеціальні звання або класні чини, для присвоєння військових звань здійснюються в порядку, визначеному статутами Збройних Сил України, положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Так, як вбачається з пояснень ОСОБА_5 , останній отримав завдання вручити повістку про виклик до прокуратури позивачу, у зв`язку з тим, що щодо ОСОБА_1 було порушено кримінальне провадження та проводилось досудове розслідування за частиною 4 статті 407 Кримінального кодексу України. З метою виконання відповідного наказу ОСОБА_5 здійснив виїзд до місця проживання ОСОБА_1 з його керівником. Але, як з`ясувалося, позивач за вказаною адресою винаймає квартиру та відвідує її час від часу.

21.07.2015, з метою виконання вищезазначеного наказу керівництва УДО України, було здійснено виїзд до міста Конотоп, за місцем проживання його батьків та батьків дружини, для вручення повістки позивачу.

За адресою проживання батьків позивача двері відчинив брат ОСОБА_1 , після чого зателефонував позивачу та повідомив, що до нього приїхали з ціллю вручити повістку. На що позивач сказав своєму братові нічого не брати та ніде не ставити свій підпис. Подальші дії по встановленню місцезнаходження ОСОБА_1 не дали результатів.

При вказаних діях, щодо встановлення місцеперебування ОСОБА_1 та вручення йому повістки, останній поводився (в телефонних розмовах) яскраво вираженою відмовою у вчинках, імовірно через страх перед покаранням за злочин, по якому ведеться досудове розслідування Військовою прокуратурою Київського гарнізону за частиною 4 статті 407 Кримінального кодексу України (самовільне залишення військової частини або місця несення служби) за кримінальним провадженням №0000104, а саме намагався постійно ввести в оману щодо місця свого перебування, скаржився на свою надмірну зайнятість, відключав мобільний телефон тощо.

Так, своїми діями (бездіяльністю) позивач порушував військову дисципліну, а саме в порушення статей 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ не дотримувався порядку і правил встановлених законодавством України, не усвідомлював свого військового обов`язку, відповідальності за захист Батьківщини, уникаючи навіть зустрічей з офіцерами УДО України, проявляв боягузтво (яскраво виражену відмову у вчинку) через імовірний страх перед неминучістю покарання, оскільки знав, що відносно нього ведеться досудове розслідування.

Відповідно до п.39 Положення про проходження військової служби за контрактом військовослужбовцями Управління державної охорони України, затвердженого Указом Президента України від 19.10.2007 № 982/2007, позбавлений осіб рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу (крім осіб вищого офіцерського складу) військових звань, пониження їх у військовому званні на один ступінь у порядку дисциплінарного стягнення та поновлення у попередньому військовому званні до полковника (капітана 1 рангу) включно проводиться начальником Управління державної охорони України згідно з вимогами Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Згідно п.68 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України на молодших та старших офіцерів можуть бути накладені дисциплінарні стягнення, зокрема позбавлення військового звання.

Доводи позивача викладені в позовній заяві з приводу того, що вищевказаний наказ вільно «гуляє» по Інтернету, чим неабияк принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, судом відхиляються, оскільки питання захисту честі та гідності особи належить до компетенції місцевих районних судів відповідно до Цивільного кодексу України.

Посилання позивача стосовно бездіяльності відповідача щодо не розгляду рапорту позивача, судом відхиляються враховуючи наступне.

Як зазначалося вище, позивач звернувся до УДО України з рапортом від 20.03.2015 щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби в УДО України у двотижневий строк.

Рапорт було зареєстровано в УДО України від 23.03.2015 № 663 та передано в підрозділ ДРРОЗ, в якому позивач проходив службу.

Частиною 2 статті 1 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що військовослужбовці, працівник органів внутрішніх справ і державної безпеки, а також особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України мають право подавати звернення, які не стосуються їх службової діяльності.

Рапорт ОСОБА_1 стосовно звільнення з військової служби в УДО України прямо стосувався службової діяльності.

Порядок звернення військовослужбовців визначений Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України.

Статтею 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Отже, даний рапорт на ім`я Начальника УДО України було подано з порушенням вимог норм статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, про що ОСОБА_1 повідомлялося на бесіді з представником інспекції УДО України Кам`янецьким С.В.

Також, як вбачається з пояснень ОСОБА_6 , позивачу під час бесіди було роз`яснення умови та підстави звільнення в особливий період, також повідомлено про можливе притягнення до кримінальної відповідальності за невихід на службу без поважних причин та повідомлено про порушення процедури подання рапортів на Начальника УДО України.

Отже, враховуючи вказане, рапорт по суті було розглянуто та доведено до ОСОБА_1 під час бесіди.

Стосовно вимоги позивача про стягнення моральної шкоди суд вважає, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

У судовому засіданні позивач пояснив, що свої моральні страждання він пов`язує із незаконним звільненням з внаслідок чого це негативно вплинуло на здоров`я, самопочуття позивача, що відповідно викликає занепокоєння його родини та близьких.

При вирішенні питання про з`ясування фактів, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, слід виходити з вимог статті 1167 Цивільного кодексу України, в якій визначені підстави відповідальності за завдану моральну шкоду.

Частиною 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Таким чином, відшкодування моральної шкоди здійснюється особою, яка її заподіяла, лише за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Крім того, відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що діями або бездіяльністю УДО України йому заподіяно моральну шкоду, наявності причино - наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та нанесеною шкодою; яким чином позивач оцінив заподіяну йому шкоду та, з чого він при цьому виходив. Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою.

При цьому, покази свідків з приводу порушення відповідачем умов контракту, судом відхиляються, оскільки позивач добровільно уклав вищезазначений контракт та зобов`язувався проходити військову службу на умовах контракту.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність та обґрунтованість своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.О. Арсірій