Справа № 22-а/0690/5937/11
Суддя: Миніч Т. І.
Дата ухвалення: 2011-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Апеляційний суд Житомирської області
Справа № 22-а/0690/5937/11
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2011 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Миніч Т.І.

суддів: Борисюка Р.М.,

ОСОБА_1,

при секретарі

судового засідання ОСОБА_2,

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації на постанову Олевського районного суду від 31 травня 2010 року, у справі за позовом ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей до Управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації про визнання дій неправомірними та стягнення коштів, передбачених Законом України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,

встановив:

У січні 2010 року ОСОБА_3 своїх інтересах та інтересах доньки Наталії, ІНФОРМАЦІЯ_1 і сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 звернулася до суду з позовом. Просила стягнути з відповідача на її користь недоплачені за 2005-2009 роки кошти, виплата яких передбачена ст.ст.37,39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (надалі Закону). В обґрунтування позову зазначала, що є потерпілою 3 категорії внаслідок Чорнобильської катастрофи, працювала у вказаний період в ДП „Олевський лісгосп АПК, проживає у ІНФОРМАЦІЯ_3, віднесеному до зони гарантованого добровільного відселення. Всупереч вимогам Закону, який повязує розмір цих виплат із мінімальною заробітною платою, доплату до заробітної плати та допомогу на себе і на дитину у вказаний період отримувала в розмірах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року за № 836.

Постановою Олевського районного суду від 31 травня 2010 року 2010 року позов задоволено частково. З Управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації на користь позивачки стягнуто 6639,30 грн. допомоги у звязку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва за період з 1 січня по 1 жовтня 2009 року на її та на дітей і 10544,56 грн. заборгованості по доплаті до заробітної плати як особі, яка працює на території радіоактивного забруднення, за період з 1 січня по 1 грудня 2009 року. Дії відповідача щодо нарахування та виплати цих коштів у неповному розмірі визнані неправомірними.

У поданій апеляційній скарзі відповідач порушує питання про скасування зазначеної постанови з ухваленням нового рішення про відмову в позові. Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що його дії є правомірними, оскільки він керується положеннями чинної Постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року за № 836 „Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, кошти у розмірах, визначених Законом з Державного бюджету не фінансуються. На думку апелянта, судом не звернуто уваги на порушення позивачкою строку звернення до суду, а також на те, що спірні кошти не є заробітною платою. Апелянт не вважає себе належним відповідачем у справі.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка має статус потерпілої 3 категорії внаслідок Чорнобильської катастрофи, має на утриманні доньку Наталію, ІНФОРМАЦІЯ_1 і сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивачка постійно працювала у спірний період в ДП „Олевський лісгосп АПК, проживає у ІНФОРМАЦІЯ_3, віднесеному до зони гарантованого добровільного відселення (а.с.6- 13).

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, виплачується щомісячна грошова допомога у звязку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства у зоні гарантованого добровільного відселення - 40% від мінімальної заробітної плати.

Всупереч вимог закону зазначена допомога виплачувалась позивачці на 'її та на дітей в розмірі 2,1 грн.(а.с.12).

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, вирішуючи даний спір в цій частині вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при визначенні розміру спірної виплати застосуванню підлягає саме ст. 37 Закону, а не постанова Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року за № 836, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав та правильно вирішив спір в межах строку звернення до суду.

Разом з тим, вирішуючи спір в частині вимог про стягнення доплати до заробітної плати, суд не врахував наступне.

Відповідно до ч.1 ст,39 Закону громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати.

Проте в порушення вимог закону позивачка отримувала зазначену доплату у розмірі 10,5 грн. (а.с.13).

За наведених обставин та виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при визначенні розміру спірних виплат застосуванню підлягає саме стаття 39 Закону № 796-ХІІ, а не постанова Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року за № 836, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Оскільки установа, в якій працює позивачка, знаходиться на території, що обслуговується відповідачем, якому делеговані повноваження щодо виплати спірних коштів, то суд правильно вважав, що саме на останнього слід покласти обовязок відшкодувати заборгованість по невиплачених позивачці коштах.

Невиконання установою-роботодавцем обовязків, покладених на нього п.6 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, повязаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2005 року №936, не є підставою для відмови в позові.

Спосіб, у який відновлені права позивачки, узгоджуються з повноваженнями суду, передбаченими ст.162 КАС (в редакції на час ухвалення судового рішення).

За наведених обставин підстав для скасування постанови немає.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.195-198,200,205,206,212 КАС України,

суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Олевської райдержадміністрації відхилити.

Постанову Олевського районного суду від 31 травня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Адміністративного Суду України тоотягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: