Справа № 816/286/16
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2016-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2016 р.Справа № 816/286/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Філатова Ю.М. , Калиновського В.А.

за участю секретаря судового засідання Тітової А.В.

позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду у м.Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 15.04.2016р. по справі №816/286/16

за позовом ОСОБА_1

до Державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції Жмурко С.С., Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції, третя особа ОСОБА_3

про визнання дій неправомірними,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції Жмурко С.С., Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції, третя особа ОСОБА_3, в якому просив:

- визнати розрахунок заборгованості обчисленого та складеного державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції Жмурко С.С. незаконним та неправомірним;

- скасувати розрахунок заборгованості №1007 від 09.02.2016 року, складеного державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції Жмурко С.С.;

- зобов'язати державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції Жмурко С.С. обчислити та скласти розрахунок заборгованості із сплати аліментів у відповідності та з дотриманням норм законодавства України.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що оскаржуваний розрахунок відповідачем безпідставно віднесено суми заборгованості із сплати аліментів суму сплаченої тимчасової державної допомоги. Зазначив, що державним виконавцем під час складання розрахунку не взято до уваги, що в період з липня 2006 року по серпень 2014 року Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Чернігівської районної ради стягувачу ОСОБА_3 виплачувалась тимчасова державна допомога замість аліментів. Також, державний виконавець починаючи з серпня 2016 року нараховував заборгованість позивачу по середньому заробітку, як для непрацюючого, хоча в матеріалах виконавчого провадження є підтвердження про місце роботи.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 15.04.2016 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано розрахунок заборгованості №1007 від 09.02.2016 року, складений Державним виконавцем Ленінського ВДВС Полтавського МУЮ Жмурко С.С.

В решті позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить:

- доповнити мотивувальну частину постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 15.04.2016 року по справі № 816/286/16 посиланням на Інструкцію про проведення виконавчих дій та таким змістом: «Відповідно до пп.14 п.4.5 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 74/5 від 15.12.1999 року, яка діяла станом на 22 грудня 2015 року та була чинною у період 2005-2016 років (коли отримувалась тимчасова державна допомога), виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у випадку призначення державної допомоги відповідно до частини 5 статті 181 Сімейного Кодексу»;

- видалити у п'ятому абзаці знизу на четвертій сторінці мотивувальної частин постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 15.04.2016 року по справі № 816/286/16 слова: «та отримує заробітну плату»;

- змінити частково постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 15.04.2016 року по справі № 816/286/16 в частині відмови в решті позовних вимог, а саме в частині зобов'язання державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції Жмурко С.С. обчислити та скласти розрахунок заборгованості із сплати аліментів у відповідності та з дотриманням норм законодавства України;

- задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 до державного виконавця Ленінського ВДВС Полтавського МУЮ Жмурко С.С., Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними в частині зобов'язання державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції Жмурко С.С. обчислити та скласти розрахунок заборгованості із сплати аліментів у відповідності та з дотриманням норм законодавства України;

- судові витрати покласти на Ленінський ВДВС Полтавського МУЮ.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач посилається на незаконність рішення суду в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Вказує, що судом першої інстанції було неправомірно відмовлено в задоволенні частини позовних вимог щодо зобов'язання державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції Жмурко С.С. обчислити та скласти розрахунок заборгованості із сплати аліментів у відповідності та з дотриманням норм законодавства України, висновки суду в цій частині не відповідають діючому законодавству та встановленій судовій практиці. Також, погоджуючись із рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, позивач вважає, що суд першої інстанції не повністю перелічив в мотивувальній частині норми матеріального права, а саме, пп.14 п.4.5 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 74/5 від 15.12.1999 року, яка діяла станом на 22 грудня 2015 року та була чинною у період 2005-2016 років (коли отримувалась тимчасова державна допомога) та відповідно до якої, виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у випадку призначення державної допомоги відповідно до частини 5 статті 181 Сімейного Кодексу. Також зазначив, що судом першої інстанції у п'ятому абзаці знизу на четвертій сторінці мотивувальної частин постанови вказано словосполучення «та отримує заробітну плату», яке не відповідає обставинам справи, а тому підлягає вилученню.

Відповідачі та третя особа правом надання письмових заперечень на апеляційну скаргу не скористались.

Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Позивач у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представники відповідачів та третя особа у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Колегія суддів на підставі ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за можливе розглянути справу без участі уповноважених представників відповідачів та третьої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 11.12.2003 року місцевим Чернігівським районним судом видано виконавчий лист №2-896 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, починаючи з 24.11.2003 року і до її повноліття. (а.с. 87).

На виконання виконавчого листа місцевого Чернігівського районного суду, Ленінським відділом державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с. 89).

09.02.2016 року державним виконавцем складено розрахунок заборгованості по аліментах згідно в/л №2-896 від 11.12.2003 року виданого місцевим Чернігівським районним судом про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_4, 2002 р.н. у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно (а.с. 7-9).

Позивач, не погоджуючись із вищевказаним розрахунком, звернувся до суду з вимогами про визнання останнього незаконним, неправомірним і таким, що підлягає скасуванню та зобов'язання обчислити та скласти новий розрахунок.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскаржуваний розрахунок є протиправним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів зазначає, що оскільки судове рішення в частині задоволених позовних вимог жодною із сторін не оскаржується, то згідно із положеннями ч.1 ст.195 КАС України воно не підлягає апеляційному перегляду.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині зобов'язання державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції Жмурко С.С. обчислити та скласти розрахунок заборгованості із сплати аліментів у відповідності та з дотриманням норм законодавства України задоволенню не підлягають, оскільки питання складання розрахунків заборгованості є дискреційними повноваженнями державного виконавця, а адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною третьою статті 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом (ч. 3 ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження").

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Порядок стягнення аліментів визначений ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно частиною третьою вказаної статті Закону встановлено, що розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого Сімейним кодексом України.

Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, суму індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику: у разі якщо виконавчий документ уперше надійшов для виконання; за заявою сторін виконавчого провадження; у разі надсилання постанови до адміністрації підприємства, установи, організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця для проведення відрахування із заробітної плати (доходів), пенсії та стипендії боржника; у разі закінчення виконавчого провадження у зв'язку з надходженням виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; за власною ініціативою; в інших передбачених законом випадках (ч. 4 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження").

Спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом (ч. 9 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження").

Із аналізу вказаних правових норм, колегія суддів дійшла висновку, що питання складання розрахунків заборгованості є саме дискреційними повноваженнями державного виконавця, оскільки останній в силу статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" сам обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів та складає відповідний розрахунок.

Разом з тим, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням колегія розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Колегія суддів зауважує, що суд є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року за № 13 викладено позицію щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, згідно якої суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Крім того, відповідно ст. 5 КАС України, адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України.

Згідно ч.2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною 17.07.1997 року (далі - Конвенція), є частиною національного законодавства.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 19 Конвенції передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов'язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі. Статтею 46 Конвенції передбачено, що Високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Згідно із рішеннями Європейського суду з прав людини по справах: «Класс та інші проти Німеччини» від 6 вересня 1978 року, «Фадєєва проти Росії» (Заява № 55723/00), Страсбург, від 9 червня 2005 року, «Кумпене і Мазере проти Румунії» (Заява N 33348/96), Страсбург, від 17 грудня 2004 року - завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

На підставі вищевикладеного, враховуючи, що питання складання розрахунків заборгованості є саме дискреційними повноваженнями державного виконавця, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги в частині зобов'язання державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції Жмурко С.С. обчислити та скласти розрахунок заборгованості із сплати аліментів у відповідності та з дотриманням норм законодавства України не підлягають задоволенню.

Розв'язуючи спір колегія суддів зауважує, що відповідно до частини 1 статті 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

За визначенням ч.1 ст.69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно із ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищезазначені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено правомірність та обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині зобов'язання державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції Жмурко С.С. обчислити та скласти розрахунок заборгованості із сплати аліментів у відповідності та з дотриманням норм законодавства України.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні частини позовних вимог, а тому апеляційна скарга в даній частині задоволенню не підлягає.

З приводу решти зазначених в апеляційній скарзі вимог, колегія суддів зазначає, що позивач фактично не погоджується з мотивувальною частиною рішення суду.

Згідно ч. 2 ст. 200 КАС України, не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, незгода позивача із мотивами, з яких суд виходив при прийнятті постанови, і положення закону, яким він керувався, а також встановлених обставин із посиланням на докази, не може бути підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.

Колегія суддів зазначає, що позивач, у випадку якщо судове рішення є незрозумілим або на його думку допущено судом описку, не позбавлений права звернутись із відповідними заявами в порядку ст.ст.169-170 КАС України.

Інші доводи апеляційної скарги з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 15.04.2016 р. по справі №816/286/16 відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, позивача у справі.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 15.04.2016р. по справі №816/286/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик А.П.
Судді(підпис) (підпис) Філатов Ю.М. Калиновський В.А.

Повний текст ухвали виготовлений 15.08.2016 р.