Справа № 826/1115/16
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2016-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1115/16 Головуючий у 1-й інстанції: Літвінова А.В.
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
У Х В А Л А

Іменем України

17 серпня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Земляної Г.В. та Саприкіної І.В., за участю секретаря судового засідання Лисенко І.Д., позивача Кобелєвої А.М., представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача Танащук М.В., представника третьої особи Привалової О.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», державного реєстратора прав на нерухоме майно-приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 травня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_6 до державного реєстратора прав на нерухоме майно-приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 травня 2016 року позов задоволено частково.

Третя особа в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову та закрити провадження у справі, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції винесено з неповним з'ясуванням обставин справи, неправильною оцінкою наданих доказів і встановлених юридичних фактів, а також з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Відповідач в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову та закрити провадження у справі, оскільки вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, відповідач не є суб'єктом, що здійснює владні (управлінські) функції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, розглянувши матеріали справи, апеляційні скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між ОСОБА_6 та акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» укладено кредитний договір від 24.10.2006 №2706/10/06/71-456, з метою забезпечення виконання якого між вказаним особами також укладено іпотечний договір від 24.10.2006, у відповідності до умов якого на забезпечення виконання основного зобов'язання іпотекодавець (ОСОБА_6) передає в іпотеку іпотекодержателю (акціонерному комерційному банку «ТАС-Комерцбанк») належне їй на праві власності майно, а саме: квартиру під номером АДРЕСА_1.

Правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» - ПАТ «Сведбанк» на підставі договору факторингу від 28.11.2012 № 15 відступлено право вимоги до ОСОБА_6 за кредитним договором від 24.10.2006 №2706/10/06/71-456.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою Аллою Михайлівною на підставі договору іпотеки від 24.10.2006 №18632 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 24284672 від 09.09.2015, згідно з яким право приватної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».

На підставі вказаного рішення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності внесено запис про право власності від 09.09.2015 №11103081.

Вважаючи вказане рішення за внесений запис протиправними, позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний №24284672 від 09.09.2015, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою Аллою Михайлівною, про державну реєстрацію права власності за товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» (, 04073, місто Київ, проспект Московський, 28-А) на трикімнатну квартиру №142, загальною площею 64,1 кв.м., яка розташована в будинку АДРЕСА_1;

- скасувати запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №11103081 від 09.09.2015, внесений державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою Аллою Михайлівною, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію права власності за товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (, 04073, місто Київ, проспект Московський, 28-А) на трикімнатну квартиру №142, загальною площею 64,1 кв.м., яка розташована в будинку АДРЕСА_1.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не вчинялося жодної з перелічених у статті 34 Закону України «Про нотаріат» дії зі спірним об'єктом нерухомого майна, а тому вона не мала передбачених законодавством підстав здійснювати функції державного реєстратора щодо цього майна. Суд також зазначив, що факт наявного виконавчого провадження № 35029943 та прийняття відповідачем оскаржуваного рішення на підставі іпотечного договору від 24.10.2006 №18632 є свідченням подвійного задоволення кредиторських вимог ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Суд звернув увагу на те, що положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлена загальна заборона примусового стягнення такого майна без згоди власника (незалежно від суб'єкта, який здійснює таке стягнення).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині скасування оскаржуваного запису, суд першої інстанції зазначив, що наслідком скасування рішення про держану реєстрацію прав є внесення відповідного запису до Державного реєстру прав, що відбувається на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, а тому дана вимога є передчасною.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Просячи апеляційний суд закрити провадження у справі, відповідач та третя особа стверджували про те, що дану справу слід розглядати в порядку цивільного судочинства.

Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач та третя особа посилались на постанову Верховного Суду України від 14 червня 2016 року (№21-41а16), а також звертали увагу на те, що нотаріус не є суб'єктом, який здійснює владні, управлінські функції.

Частиною 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України № 2747-IV від 06.07.2005 (далі - КАС) встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

У частині 1 статті 3 КАС визначено, що справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно абзацу 7 частин 1 статті 3 КАС суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Пунктом 8 Постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 №8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» роз'яснено, що відповідно до абзацу другого частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом статті 9 цього Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус.

Повноваження державного реєстратора, передбачені цим Законом, з видачі та прийому документів можуть виконувати посадові особи органів місцевого самоврядування, адміністратори центрів надання адміністративних послуг, нотаріуси.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дії або бездіяльність державного реєстратора, державного кадастрового реєстратора, нотаріуса, державного виконавця можуть бути оскаржені до суду. Суди повинні мати на увазі, що під діями також слід розуміти рішення, прийняті зазначеними суб'єктами владних повноважень з питань реєстрації.

На підставі викладено, пленум Вищого адміністративного суду України, з яким погоджується і апеляційний суд, дійшов висновку, що спори, які виникають у цих відносинах, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Щодо посилань на постанову Верховного Суду України від 14 червня 2016 року (№21-41а16) апеляційний суд звертає увагу на таке.

У вказаному рішенні Верховний Суд України дійшов висновку, що спір у справі не є публічно-правовим, так як спірні правовідносини пов'язані із невиконанням, на думку позивача, умов цивільно-правової угоди.

Поряд із цим, у рамках даної справи, виконання чи невиконання умов цивільно-правової угоди (договорів кредиту та іпотеки) не є безпосередньою підставою для звернення до адміністративного суду. Основні доводи позивача ґрунтуються на протиправності дій відповідача, як суб'єкта наділеного владними функціями приймати рішення про державну реєстрацію прав, та полягають у тому, що відповідач не є тим нотаріусом, який мав право прийняти спірне рішення та вчинити спірну дію, а також на запровадженні мораторію щодо примусового відчуження, у тому числі, спірного майна. Тобто, у даній справі спір про право відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії відповідача, який у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень.

За таких обставин, підстави для закриття провадження у справі за п. 1 ч. ст. 157 КАС відсутні.

В апеляційних скаргах відповідач та третя особа також наводять доводи, що стосуються розгляду спору по суті та стверджують про те, що адміністративний позов є необґрунтованим та не може бути задоволеним. З огляду на це апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 4 ч. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004 (у редакції, дійсній станом на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1952-IV) обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Частиною 1 ст. 9 Закону № 1952-IV передбачено, що державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту, стаж юридичної роботи не менш як два роки. У випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 9 Закону № 1952-IV державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону № 1952-IV нотаріус як спеціальний суб'єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону.

Таким чином, нотаріуси, як спеціальні суб'єкти, уповноважені приймати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також про відмову в такій державній реєстрації.

Згідно з п.п. 1, 19 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» № 3425-XII від 02.09.1993 (далі - Закон № 3425-XII) нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо), вчиняють виконавчі написи.

Відповідно до ч. 9 ст. 15 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії.

Крім того, абз. 3 ч. 5 ст. 3 Закону № 1952-IV передбачено, що державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що спірний договір, який став підставою для оскаржуваної державної реєстрації прав, було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., а власне державну реєстрацію здійснено відповідачем - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М., тобто іншим нотаріусом.

Відповідно до п. 55 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;

Згідно з ч. 2 цієї статті, за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Таким чином, у даному випадку відповідач мав підстави для відмови у державній реєстрації прав, та не міг приймати рішення про державну реєстрацію цих прав на спірну квартиру.

Відповідно до пп. 1 п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03.06.2014 (далі - Закон № 1304-VII), протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Як зазначає позивач, спірна квартира є єдиною нерухомістю у її власності, чого відповідачем в силу ч. 2 ст. 71 КАС не спростовано, а її площа становить 61,4 м2. Також вказана квартира виступає предметом іпотеки в забезпечення споживчого кредиту, наданого позивачу в іноземній валюті резидентом України.

З огляду на викладене, наведена квартира повністю відповідає вимогам пп. 1 п. 1 Закону № 1304-VII, а тому з 07.06.2014 до втрати чинності Законом № 1304-VII вона не може бути відчужена без згоди власника, тобто позивача.

Оскаржувана реєстраційна дія вчинена в період дії наведеної заборони, однак матеріали справи не містять доказів того, що позивач надав згоду на відчуження зазначеної квартири на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».

Відхиляються посилання третьої особи в апеляційній скарзі на те, що вимоги Закону № 1304-VII не можуть бути застосовані з огляду на те, що сторони в договорі погодили порядок набуття іпотекодержателем права на предмет іпотеки. Суд першої інстанції щодо цього вірно зазначив, що Закон № 1304-VII не припиняє відносин за іпотечними договорами, а лише встановлює тимчасову заборону (мораторій) відчуження предмету іпотеки, а тому спірні правовідносини в частині стягнення нерухомого житлового майна за договором іпотеки на час дії Закону № 1304-VII призупинено.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову є обґрунтованим, а виходячи із заявлених вимог апеляційних скарг підстави для їх задоволення відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», державного реєстратора прав на нерухоме майно-приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 травня 2016 року - без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Г.В. Земляна

Суддя І.В. Саприкіна

Повний текст рішення виготовлений 17 серпня 2016 року.

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Земляна Г.В.

ОСОБА_9