Справа № 415/1706/16-а
Суддя: Бойко С. Л.
Дата ухвалення: 2016-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 415/1706/16-а
Провадження № 2-а/415/50/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.16 року

Лисичанський міський суд Луганської області

у складі: головуючого судді - Бойко С.Л.,

за участю секретаря - Нестеренко С.М.,

розглянувши у письмовому провадженні у залі суду м. Лисичанська адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

15 квітня 2016 року до Лисичанського міського суду Луганської області надійшли матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалась на те, що наказом №19 від 04.06.1999 року вона була прийнята тимчасово, а потім переведена на постійне місце, секретарем суду Лисичанського міського суду Луганської області. Наказом №11 від 02.04.2007р. їй було присвоєно черговий 11 ранг державного службовця з 02 квітня 2007р.

10.02.2016 року, наказом №03 від 09.02.2016 року вона звільнена із займаної посади за угодою сторін.

З 12 квітня 2012 року вона перебуває на обліку в Управлінні пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області. На підставі ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» їй призначено, довічно, пенсію по інвалідності за загальним захворюванням, третя група інвалідності. Після призначення пенсії вона продовжувала працювати секретарем суду Лисичанського міського суду Луганської області, проте з 1 квітня 2015 року виплата пенсії їй була припинена.

10 березня 2016 року вона звернулася до Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області з заявою щодо виплати їй пенсії по інвалідності за період з 01.04.2015 р по 01.02.2016 р., але відповідачем листом від 14.03.2016 №50/У-7 було відмовлено у виплаті їй пенсії за вищевказаний період, мотивуючи тим, що відповідно до змін, внесених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015р. №213, відповідно до якого ст.37 Закон України «Про держав ну службу», а саме: ч.4 замінено чотирма частинами такого змісту: «Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 ЗУ ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які відповідно до цієї статті (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №911-VIII від 24.12.2015 року дію ст.37 ЗУ «Про державну службу» було продовжено до 31 грудня 2016 року, а також внесено зміни до ст. 37 Закону України "Про державну службу": Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року:

особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії / щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються;

у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особам відповідно до цієї статті (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

З 1 січня 2017 року пенсія, призначена відповідно до цієї статті, у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії в порядку і на умовах, передбачених цим Законом, законами України "Про статус народного депутата України", "Про прокуратуру", "Про наукову і науково-технічну діяльність", виплачується у розмірі, обчисленому відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Позивач не погоджується з такими діями відповідача, вважає їх неправомірними, дискримінаційними та такими, що порушують її конституційні права, а тому вимушена звернутися до суду з даним адміністративним позовом на підставі наступного:

Згідно з ч.2 ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч.1 ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків передбачених Конституцією України.

За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст.58 Конституції України, закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

А відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пунктом 1 ч.І ст.8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб -члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші передбачені цим Законом.

В частині 2 ст.30 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначено, що пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування і після припинення роботи.

Статтею 36 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено матеріальне, соціально-побутове і медичне забезпечення інзалідів. яке здійснюється у вигляді грошових виплат (пенсій, допомоги, одноразових виплат), забезпечення медикаментами, технічними й іншими засобами, включаючи друковані видання із спеціальним шрифтом, звлжопідсилюючу апаратуру та аналізатори, а також шляхом надання послуг по медичній, соціальній, трудовій і професійній реабілітації, побутовому та торговельному обслуговуванню.

Отже, органи державної влади та органи місцевого самоврядування повинні сприяти забезпеченню прав інвалідів щодо включення їх до суспільного життя нарівні з іншими громадянами.

Станом на 01.04.2015 року посада, на якій вона працювала, дійсно давала право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених Законом України 'Про державну службу», у зв'язку з чим відповідачем і було припинено їй виплату пенсії з 01.04.2015 року.

Однак відповідно до пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про державну службу».

Вказаний в пункті 5 розділу III «;Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01.06.2015 року прийнятий так і не був, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність норми Закону України «Про державну службу» щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії за цим Законом не мають призначатися.

Крім цього, в тексті згаданого Закону чітко визначено: «з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до законів України».

При цьому, право на пенсію у неї виникло ще при призначенні такої, а тому з 01.06.2015 року відпали всі перешкоди для виплати їй вказаної пенсії.

Отже, відмова відповідача у відновленні та виплаті їй пенсії по інвалідності як держслужбовцю з 01.06.2015 року по 01.02.2016 року є неправомірною.

З огляду на викладене, вважає, що з 01.06.2015 року по 01.02.2016 року виплата пенсії, призначеної їй, пенсія по інвалідності, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», підлягає поновленню і виплаті.

До початку судового засідання від сторін надійшли заяви про розгляд справи без їхньої участі, тому на підставі ст.122 ч.4 КАС України судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Позивач у письмовій заяві позов підтримала та просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Від відповідача у судове засідання надійшли письмові заперечення, в яких відповідач посилався на те, що з 12 квітня 2012 року позивач перебуває на обліку в Управлінні та отримувала пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»

Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 р. № 213-VIII внесені наступні зміни до статті 37 Закону України "Про державну службу": „назву викласти в такій редакції: "Стаття 37. Пенсійне забезпечення державних службовців»; частину четверту замінити чотирма частинами такого змісту: "Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року:

особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України "Про статус народного депутата України", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цієї статті, не виплачуються;

у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особам відповідно до цієї статті (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється".

Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 p. № 911-VIII внесені наступні зміни до статті 37 Закону України "Про державну службу": „Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року:

особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус судців", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються;

у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особам відповідно до цієї статті (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

З 1 січня 2017 року .пенсія, призначена відповідно до цієї статті, у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії в порядку і на умовах, передбачених цим Законом, законами України "Про статус народного депутата України", "Про прокуратуру", "Про наукову і науково-технічну діяльність", виплачується у розмірі, обчисленому відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

З 01.04.2016 року ОСОБА_1. пенсію було призупинено.

Відповідно до Закону України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-VIII (далі Закон), до частини 5 статті 141 Закону України « Про судоустрій і статус судців» від 07.07.2010 № 2453 - VI тимчасово: у період роботи особи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, пенсії призначені відповіцно до Закону, у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року не виплачуються.

Станом на 01.04.2015 року посада на якій працює позивач, дає право на призначення пенсії в порядку та умовах, передбачених Закон України «Про судоустрій і статус суддів», Законом України «Про державну службу», тобто існували правомірні обставини для припинення виплати пенсії відповідно до Закону України «Про внесення змін до цеяких законоцавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р.

Таким чином, з 1 квітня 2015 року по 31 січня 2016 року правові підстави щодо виплати позивачу пенсії відсутні.

Отже відмова Управління у відновленні та виплаті пенсії позивачу з 01.04.2015 року є законною та обґрунтованою.

Відповідно до ст.ст. 99 та 100 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлене інше, обчисляється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх, прав, свобод чи інтересів.

Дослідивши наявні в матеріалах письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне.

Наказом №19 від 04.06.1999 року позивач прийнята тимчасово на посаду секретаря судових засідань до Лисичанського міського суду Луганської області.

Наказом №29 від 10.08.1999 року позивач тимчасово переведена архіваріусом суду.

Наказом №41-з від 24.09.2001 року позивач переведена постійно секретарем суду.

Наказом №11 від 02.04.2007р. позивачу присвоєно черговий 11 ранг державного службовця з 02 квітня 2007р.

10.02.2016 року, наказом №03 від 09.02.2016 року позивач звільнена із займаної посади за угодою сторін відповідно до ст.36 КЗпП України (а.с. 11).

З 12 квітня 2012 року позивач перебуває на обліку в Управлінні пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області. На підставі ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» позивачу призначено, довічно, пенсію по інвалідності за загальним захворюванням, третя група інвалідності (а.с.13).

Після призначення пенсії позивач продовжувала працювати секретарем суду Лисичанського міського суду Луганської області.

З 1 квітня 2015 року виплата пенсії позивачу була припинена.

10 березня 2016 року позивач звернулася до Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області з заявою щодо виплати їй пенсії по інвалідності за період з 01.04.2015 р по 01.02.2016 р. (а.с.14).

Згідно з відповіддю Управління Пенсійного Фонду України у місті Лисичанську Луганської області від 14.03.2016 року № 50/У-7, позивачу відмовлено у виплаті пенсії за період з 01.04.2015 р по 01.02.2016 р., мотивуючи тим, що відповідно до змін, внесених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015р. №213, відповідно до якого ст.37 Закон України «Про держав ну службу», а саме: ч.4 замінено чотирма частинами такого змісту: «Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 ЗУ ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які відповідно до цієї статті (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №911-VIII від 24.12.2015 року дію ст.37 ЗУ «Про державну службу» було продовжено до 31 грудня 2016 року, а також внесено зміни до ст. 37 Закону України "Про державну службу": Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року:

особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії / щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються;

у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особам відповідно до цієї статті (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

З 1 січня 2017 року пенсія, призначена відповідно до цієї статті, у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії в порядку і на умовах, передбачених цим Законом, законами України "Про статус народного депутата України", "Про прокуратуру", "Про наукову і науково-технічну діяльність", виплачується у розмірі, обчисленому відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється (а.с. 15).

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пенсійне забезпечення громадян України, в тому числі порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та іншими нормативно-правовим актами.

Згідно з ч.1 ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків передбачених Конституцією України.

За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст.58 Конституції України, закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон) право на отримання пенсій із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року, який набрав законної сили з 01.04.2015 року), тимчасово, у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року, у період роботи особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Відповідно до п.п.2 п.22 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 24.12.2015 року, що набув законної сили 01.01.2016 року, дію зміненої редакції ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» продовжено до 31.12.2016 року.

На підставі абз. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Відповідно до п. 2 розділу ІІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів незалежно від часу призначення пенсії.

В частині 2 ст.30 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначено, що пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування і після припинення роботи.

Статтею 36 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено матеріальне, соціально-побутове і медичне забезпечення інзалідів. яке здійснюється у вигляді грошових виплат (пенсій, допомоги, одноразових виплат), забезпечення медикаментами, технічними й іншими засобами, включаючи друковані видання із спеціальним шрифтом, звлжопідсилюючу апаратуру та аналізатори, а також шляхом надання послуг по медичній, соціальній, трудовій і професійній реабілітації, побутовому та торговельному обслуговуванню.

Отже, органи державної влади та органи місцевого самоврядування повинні сприяти забезпеченню прав інвалідів щодо включення їх до суспільного життя нарівні з іншими громадянами.

Станом на 01.04.2015 року посада, на якій позивач працювала, дійсно давала право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених Законом України 'Про державну службу», у зв'язку з чим відповідачем і було припинено позивачу виплату пенсії з 01.04.2015 року.

Однак відповідно до пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про державну службу».

Вказаний в пункті 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01.06.2015 року прийнятий так і не був, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність норми Закону України «Про державну службу» щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії за цим Законом не мають призначатися.

Крім цього, в тексті згаданого Закону чітко визначено: «з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до законів України».

Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зазначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі 1 цієї Конвенції.

Стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим. 4.Х1.1950) (Європейська конвенція про захист прав і основних свобод людини) (далі Конвенція), передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або інших обставин.

Стаття 1 Першого протоколу (Париж, 20.ІІІ.1952) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі, коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом.

Суд вважає, що діями відповідача безпосередньо порушено право позивача на соціальний захист, гарантоване ст. 46 Конституції України, обмеження якого неможливе, враховуючи положення норм вище проаналізованого чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності своєї бездіяльності.

Відповідно до ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Причому забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що з 01.06.2015 року до 01.06.2016 року виплата пенсії по інвалідності, призначеної позивачу відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», підлягає поновленню у зв'язку з відсутністю підстав для її невиплати.

Отже, відмова відповідача у відновленні виплати пенсії позивачу з 01.06.2015 року до 01.06.201 року є неправомірною, а вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551,20 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 11, 8, 71, 122, 159-163, 183-2 КАС України, ст.ст. 19, 22, 46, 68, 126 Конституції України, ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст.ст. 1, 14, 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, задовольнити повністю.

Визнати дії управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську, щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з 01.06.2015 по 01.02.2016 року протиправними.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську поновити та виплатити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 01.06.2015 по 01.02.2016 року.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн. 20 коп.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Донецького апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у скороченому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя

Лисичанського міського суду С.Л.Бойко