Справа № 826/22561/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 серпня 2016 року № 826/22561/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1

до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області, Державного реєстратора прав на нерухоме майно Лещук Альони Олександрівни
провизнання протиправним та скасування рішення про відмову у державній реєстрації, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області, Державного реєстратора прав на нерухоме майно Лещук Альони Олександрівни, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області Лещук А.О. № 23986422 про відмову в держаній реєстрації прав та їх обтяжень від 28.08.2015 р.;

- зобов'язати Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області повторно розглянути заяву від 25.08.2015 р., за реєстраційним номером № 12965750 ОСОБА_1 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нежитловий об'єкт - земельну ділянку площею 0,061 га, яка розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, садове товариство «Роздолля» в межах Української міської ради, кадастровий номер НОМЕР_1.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем в порушення норм чинного законодавства винесено рішення, яким протиправно відмовлено в державній реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,061 га, розташованої за адресою: Київська область, Обухівський район, садове товариство «Роздолля» в межах Української міської ради, кадастровий номер НОМЕР_1.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити їх повністю.

Представник відповідача 1 в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомив. Заперечень по суті заявлених позовних вимог не надав.

Відповідач 2 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала та просила суд відмовити в їх задоволенні з огляду на їх необґрунтованість. Вважає, що угода купівлі-продажу земельної ділянки, яка укладена на біржових торгах, повинна бути нотаріально посвідчена.

Зважаючи на неявку в судове засідання 24.12.2015 р. представника відповідача 1, суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

07 травня 1997 року брокер брокерської контори № 772 Кіт Олександр Петрович, діючи від імені та за дорученням ОСОБА_4 (продавець) та брокер брокерської контори № 772 Шпатаков Володимир Ілліч, діючи від імені та за дорученням ОСОБА_6 (покупець) уклали на Київській Універсальній біржі договір купівлі-продажу нерухомості №С7344/4268, земельної ділянки площею 0,061 га, розташованої за адресою: Київська область, Обухівський район, садове товариство «Роздолля» в межах Української міської ради, кадастровий номер НОМЕР_1.

Вказаний договір зареєстрований в Українській міській раді за № 108 від 15.08.2000 р.

25.08.2015 р. позивач подав заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яка зареєстрована у базі даних про реєстрацію заяв і запитів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 25.08.2015 р. за реєстраційним номером 12965750.

28.08.2015 р. позивач отримав від Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області рішення № 23986422 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на підставі того, що подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Окрім того, зазначено, що договір купівлі-продажу, укладений на Товарній біржі 07.05.1997 р. № С7344/4268 може бути визнано нікчемним, оскільки невиконана умова дійсності правочинів про нотаріальну форму.

Позивач, вважаючи відмову протиправною, звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного суду є перевірка правомірності (легальності) даного рішення з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» 1 липня 2004 року N 1952-IV (надалі - Закон N 1952-IV).

Відповідно до ч.1 ст. 2 названого Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 15 цього ж Закону державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Орган державної реєстрації прав, державні реєстратори зобов'язані надати до відома заявників інформацію про необхідний перелік документів для здійснення державної реєстрації прав (ч. 2 ст. 15 Закону).

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 868 від 17.10.2013 року (далі - Порядок № 868, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно до ч. 3 ст. 17 Закону N 1952-IV документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 19 названого Закону та п. 37 Порядку № 868 визначено перелік документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно та, які є підставою для здійснення державної реєстрації речових прав.

До таких документів, зокрема, віднесено: укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; інші документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно відповідно до закону, тощо.

Відповідно до п. 15 Порядку № 868 про державну реєстрацію речових прав нерухоме майно та їх обтяжень, під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо:

1) обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках);

2) повноважень заявника;

3) відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявні у Державному реєстрі прав та поданих документах;

4) наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону;

5) наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Як вбачається із матеріалів справи, однією із підстав для надання позивачу відмови у реєстрації документів стало те, що ним подано договір, укладений на біржі, а не нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна.

Згідно з Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 657 ЦК договір купівлі - продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

За ч. 1 ст. 220 ЦК України, визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч.1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Як вбачається з матеріалів справи, наданий позивачем договір купівлі-продажу нерухомості від 07.05.1997 р., укладений на Київській Універсальній біржі, не був нотаріально посвідчений.

Відтак, суд погоджується з твердженням відповідача про те, що такий договір не може підтверджувати перехід до позивача права власності на нерухоме майно.

Щодо посилання представника позивача на норми Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року N 1956-XII (надалі - Закон N 1956-XII), який, на думку представника, є спеціальним нормативним актом що визначає правові умови створення і діяльності товарних бірж на території України та загальним стосовно укладення договорів (в тому числі на ст. 15 Закону, відповідно до якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню), суд зазначає наступне.

Згідно ст. 1 Закону N 1956-XII товарна біржа є організацією, що об'єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов'язаних з ним торговельних операцій.

У листі Міністерства юстиції України «Щодо здійснення реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, придбаного на біржових торгах» № 14-7/1390 від 11.12.2002 року роз'яснено, що угоди, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, а лише підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. До нотаріально посвідчених документів прирівнюються лише документи, складені згідно з вимогами ст.40 Закону України «Про нотаріат». Також, немає різниці, де фізичні або юридичні особи уклали угоду - на біржі чи поза нею. Тому необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються. Для договорів купівлі-продажу, міни жилого будинку у разі якщо хоча б однією із сторін є громадянин, установлено обов'язкову нотаріальну форму. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Відповідно до частини 4 статті 656 ЦК до договору купівлі - продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі - продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі - продажу або не випливає з їхньої суті.

Як зазначалось вище, статтею 657 ЦК передбачено, що договір купівлі - продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина 1 статті 210 ЦК).

Таким чином, договори щодо придбання на біржових торгах об'єктів нерухомого майна повинні бути оформлені в письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню.

Вказана позиція узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16 лютого 2010 року № 10/14 та позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалі від 17 січня 2013 р. по справі К/9991/11448/12.

Позивач, обґрунтовуючи протиправність оскаржуваного рішення, посилається на ст. 227 Цивільного кодексу Української УРСР, яка була чинна на час укладення договору, відповідно до якої наданий позивачем договір зареєстрований в Українській міській раді. Тобто, на думку позивача, зареєструвавши договір купівлі-продажу земельної ділянки у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, ним було дотримано вимог чинного на той час законодавства щодо його державної реєстрації, а відтак на сьогоднішній час такий договір не потребує нотаріального посвідчення.

Однак суд вважає таке твердження позивача помилковим з огляду на наступне.

Статтею 227 Цивільного кодексу Української РСР, в редакції, чинній на час укладення та реєстрації договору в Українській міській раді, визначено форму договору купівлі-продажу жилого будинку.

Так, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Виходячи із положень наведеної статті слід дійти висновку, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути посвідчений нотаріально та зареєстрований у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Водночас, ст. 18 Земельного кодексу України, в редакції чинній на час укладення договору, передбачала нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу земельних ділянок.

З урахуванням наведеного, а також беручи до уваги те, що спеціальними нормами, в даному випадку, є норми Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку про помилковість доводів позивача щодо відсутності необхідності посвідчувати договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений на товарній біржі, нотаріально.

На підставі наведеного суд дійшов висновку, що для реєстрації права власності на нерухоме майно заявником повинен подаватися саме нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, а відтак відповідачем 2 правомірно відмовлено ОСОБА_1 у державній реєстрації прав та їх обтяжень не нежитловий об'єкт - земельної ділянки площею 0,061 га, розташованої за адресою: Київська область, Обухівський район, садове товариство «Роздолля» в межах Української міської ради, кадастровий номер НОМЕР_1.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Отже, позивач не довів обставин в обґрунтування своїх позовних вимог, а тому у суду відсутні підстави для задоволення останніх. Натомість відповідачем надано достатні докази, які свідчать, що оскаржуване рішення прийнято у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано та правомірно.

Керуючись положеннями статей 69-71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У позові ОСОБА_1 відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук