Справа № 760/8462/16-а
Суддя: Лазаренко В. В.
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а-816/16
в справі №760/8462/16-а
ПОСТАНОВА
іменем України
31 травня 2016 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Лазаренко В.В., розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання неправомірними дій суб`єкта владних повноважень, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів,

встановив:
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати неправомірними дії відповідача щодо непризначення одноразової грошової допомоги у розмірі 54-місячного грошового забезпечення та зобов`язати призначити і виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 54-місячного грошового забезпечення, виходячи зі складу грошового забезпечення, визначеного ч.2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XIІ на день встановлення інвалідності; стягнути кошти.

Посилається на те, що був звільнений з військової служби 30 серпня 2000 року.

25 січня 2010 року отримав ІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби, що підтверджується довідкою МСЕК від 25 січня 2010 року серії КВ-1 №008319.

Міністерство оборони України відмовило йому у призначенні одноразової грошової допомоги у розмірі 54-місячного грошового забезпечення у відповідь на його звернення.

Вважає таку бездіяльність протиправною та просить задовольнити позов.

Ухвалою суду від 11 травня 2016 року в справі було відкрито скорочене провадження.

В запереченнях представника Міністерства оборони України, що надійшли до суду, стверджується про відсутність права позивача на отримання спірної виплати з боку Міністерства оборони України.

Дослідивши матеріали адміністративного позову, суд вважає його таким, що підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Суддею встановлено, що позивач є пенсіонером та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

З 30.08.2000 позивач звільнений з військової служби, що вбачається із витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 30.08.2000 №165.

25 січня 2010 року позивач отримав ІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із проходженням військової служби, що підтверджується довідкою МСЕК від 25 січня 2010 року серії КВ-1 №008319.

Таким чином, 25 січня 2010 року позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року та постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення(контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб» від 28 травня 2008 року №499 у розмірі 54-місячного грошового забезпечення за останньою посадою на день встановлення інвалідності.

Позивач надав усі належні документи для призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги у разі інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби до уповноваженого органу Міністерства оборони, які той направив відповідачу - розпоряднику бюджетних коштів.

Міністерство оборони України не визнало право позивача на отримання допомоги як інваліда ІІ групи у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби, що підтверджується листом Київського міського військового комісаріату від 15 березня 2016 року №ВСЗ/630, запереченнями відповідача.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону останній поширюється, зокрема, на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 було затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб.

Абз. 7 пп. 2 п. 2 Порядку (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що одноразова грошова допомога військовослужбовцям та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби, зокрема інвалідам ІІ групи, виплачується у розмірі 54-місячного грошового забезпечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (в редакції, чинній на час встановлення інвалідності) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

З огляду на те, що інвалідність позивачу була встановлена 25 січня 2010 року, суд приходить до висновку, що відповідач при вирішення питання про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги повинен був керуватися п. 2 Порядку в редакції, чинній до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2011 року № 815.

Тобто, одноразова грошова допомога позивачу повинна була бути призначена та виплачена у розмірі 54-місячного грошового забезпечення за останньою посадою на день встановлення інвалідності.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Щодо доводів відповідача про те, що на спірні правовідносини не поширюється дія ст. 16 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, у редакції чинній на час встановлення позивачу інвалідності, суд зазначає наступне.

Відповідно п.2 Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) до подій, факту застосовується той закон або нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали чи мали місце.

Час звільнення позивача не впливає на виникнення права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги позивачу.

Право позивача на отримання одноразової грошової допомоги виникло 25 січня 2010 року (день встановлення інвалідності).

Вищезазначена правова позиція узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, що викладений у постанові від 10 березня 2015 року у справі №21-563а14.

Крім того, суддя вважає за необхідне зазначити, що заяву позивача про таку виплату з доданими документами Київським міським військовим комісаріатом було адресовано саме до Міністерства оборони України. Крім того, у розумінні ст. 16 Закону № 2011-ХІІ обов`язок щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги покладено на МО України, представник якої у запереченнях і заперечував право позивача на її отримання. Тобто фактично йдеться про відмову у нарахуванні допомоги.

Також, суд звертає увагу учасників судового процесу на визначення підсудності спору про соціальний захист інваліда, зокрема на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 КАС України окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи, однією зі сторін в яких є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська, Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ щодо їх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

У свою чергу, ч. 1 ст. 24 КАС України є допоміжною нормою для визначення кількісного складу суду при розгляді справ, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність міністерства, виключно в окружному адміністративному суді, а тому не поширюється на здійснення судочинства у місцевих загальних судах та не підлягає застосуванню ними.

Як свідчать фактичні обставини справи, позивач звернувся із позовом про зобов`язання відповідача виплатити йому одноразову грошову допомогу у разі інвалідності відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499, отже зазначена адміністративна справа предметно підсудна місцевому суду як адміністративному суду.

Аналогічна правова позиція наведена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 01 жовтня 2015 року.

Враховуючи вищезазначене, суддя вважає, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не спростував доводи позивача.

Таким чином, враховуючи викладене вище, суддя приходить до висновку про задоволення вимог позивача про визнання бездіяльності відповідача щодо непризначення позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 54-місячного грошового забезпечення відповідно до Постанови КМ України від 28 травня 2008 року №499 неправомірною.

За позивачем було визнано право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 54-місячного грошового забезпечення, виходячи зі складу грошового забезпечення, визначеного ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Порядок та умови призначення і виплати вищезазначеної одноразової грошової допомоги визначені Постановою КМ України від 28 травня 2008 року № 499.

Таким чином, на відповідача повинен бути покладений обов`язок саме нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 54 місячного грошового забезпечення, виходячи зі складу грошового забезпечення, визначеного ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за вирахуванням проведеної виплати, а не стягнути її недоплачену частину.

Отже, позовні вимоги належить задовольнити частково.

Керуючись Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб», ст. ст.9, 11, 18, 19, 69-71, 86, 99, 158-163, 183-2, 254 КАС України, суддя

постановив:
Позов задовольнити частково.

Визнати неправомірною бездіяльність Міністерства оборони України щодо непризначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 54-місячного грошового забезпечення відповідно до Постанови КМ України від 28 травня 2008 року №499.

Зобов`язати Міністерство оборони України здійснити призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби у розмірі 54-місячного грошового забезпечення, виходячи зі складу грошового забезпечення, визначеного ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на день встановлення ІІ групи інвалідності.

У задоволенні інших вимог відмовити.

Постанова, прийнята у скороченому провадженні, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.

Постанова за результатами скороченого провадження може бути оскаржена сторонами в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її отримання до Київського апеляційного адміністративного суду через районний суд.

Суддя