Справа № 815/3299/16
Суддя: Корой С. М.
Дата ухвалення: 2016-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3299/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, в якому позивач просить суд:

- визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області № 119 від 23.06.2016 року про відмову в оформленні документів позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним і скасувати його;

- зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для ОСОБА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у червні 2016 р. позивач повторно звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні.

01.07.2016 р. Позивач отримав Повідомлення №226 від 23.06.2016р. про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту на підставі Наказу №119 від 23.06.2016 р. у відповідності із яким на підставі п.6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка погребує податкового захисту.

Причиною відмови Відповідач визначає очевидну необґрунтованість заяви позивача та відсутність елементів загрози життю відповідно до інформації по країні походження, однак, позивач вважає рішення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

У судовому засіданні 11.08.2016 року позивач та його представник просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, звернувшись до суду з клопотанням про розгляд справи в порядку письмового провадження та просив розглянути дане клопотання за його відсутності.

Представник відповідача надав до суду письмові заперечення на позов, згідно яких просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, зазначаючи, що повторне звернення позивача до ГУДМС У в Одеській області є очевидно необґрунтованим та відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до своєї країни походження. Отже, оскаржуване рішення, прийняте у межах та на підставі наявних у відповідача повноважень, з урахуванням того, що у даному випадку не доведено, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Учасники процесу не заперечували проти подальшого розгляду справи в поряду письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Ємену, за віросповіданням - мусульманин-суніт, одружений на громадянці України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з якою має дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 Має вищу освіту, яку здобув в Україні. В Ємені позивач навчався в школі «Неджі» протягом 1995-2006 рр. У 2004 р. вступив на підготовчий факультет Одеського національного політехнічного університету, де провчився 1 рік. В періоді 2005-2010 рр. навчався в Одеському національному політехнічному університеті на хімічному факультеті, а в 2011-2012 рр. в фармацевтичній академії Харкова.

В Україну позивач потрапив легально в 2004 р. на підставі національного паспорту та студентської візи. В 2009 р. позивач повернувся до Ємену, але 20.11.2011 р. знову виїхав в Україну легально (на підставі національного паспорту та візи типу «Д»). В м. Одесі позивач працює на оптовому ринку.

19 жовтня 2012 р. ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 19.12.2014 р. № 751-14 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

В лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 19.12.2014р. №751-14, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16.03.2015р. в задоволенні позову відмовлено.

Вважаючи вказану постанову такою, що прийнята з порушенням норм чинного законодавства, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу з вимогою про її скасування та прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 07.10.2015р., з врахуванням приписів абз.1 ч.4 ст.189 КАС України, апеляційну скаргу було залишено без руху в зв'язку з її поданням поза межами строку апеляційного оскарження й визнанням неповажними наведених позивачем в заяві про поновлення строку оскарження підстав його пропуску. При цьому, особі, що подала скаргу, надано тридцятиденний строк з моменту отримання копії цієї ухвали для наведення поважних причин для поновлення строку апеляційного оскарження.

Ухвалою від 27.11.2015р. Одеський апеляційний адміністративний суд на підставі ч.4 ст.189 КАС України відмовив у відкритті апеляційного провадження за вказаною апеляційною скаргою, оскільки позивачем не усунуто недоліку апеляційної скарги, зазначеного в ухвалі від 07.10.2015р.

Не погоджуючись з ухвалою апеляційного суду від 27.11.2015р., позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив вказану ухвалу скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 травня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2015 року без змін.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 ст. 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з Директивою Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

-яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

-яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

-яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

-стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

-яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

-яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Так судом встановлено, що 13.06.2016 року позивач вдруге звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною виїзду з країни громадянської належності позивач називає ймовірну загрозу своєму життю та свободі на території Ємену.

Згідно протоколу співбесіди від 23.06.2016 року позивач зазначив, що наразі він не може повернутись на Батьківщину через проведення військових дій в Ємені.

Під час проведення анкетування від 21.06.2016 року, позивач зазначив, що 20.11.2011 року вирішив виїхати з країни громадянської належності через ймовірну загрозу свого ув'язнення через власні політичні переконання. Водночас, суд погоджується з висновками відповідача, що позивач не може обґрунтовано аргументувати власні побоювання з цього приводу. Так, позивач зазначив при повторному звернені до відповідача у 2016 році, що вирішив виїхати з Ємену через пораду свого друга на ім'я ОСОБА_5, який рекомендував йому скоріше виїхати з країни громадянської належності за наявності такої можливості. При цьому, наявність дозволу на виїзд з Ємену, відсутність проблем при виїзді з країни свідчать про те, що особисто у позивача не було проблем з державною владою Ємену на момент виїзду з країни у листопаді 2011 року. Крім того, вже під час другого перебування шукача притулку на території України, в 2012 році він безперешкодно звертався до Московського консульського відділу посольства Ємену з метою продовження строку дії власного національного паспорту.

Окрім того, судом було встановлено, що в історії, що була викладена шукачем притулку з приводу ймовірних переслідувань на території Ємену, міститься низка суттєвих розбіжностей, що вказує на її недостовірність та використання ним загальновідомої інформації стосовно революційних подій в Ємені в якості ймовірних обставин особистого переслідування на території країни громадянської належності.

Так, під час звернення до міграційної служби у 2012 році, матеріали особової справи № ODS 12/415 та звернення до міграційної служби у 2016 році матеріали особової справи № 2O16ODO088 позивач надає принципово різну інформацію стосовно обставин. Так, під час звернення до міграційної служби у 2012 році позивач зазначив, що під час його утримання під арештом, він зазнавав побоїв, його допитували з метою отримання відповідної інформації. Водночас, в протоколі співбесіди від 23.06.2016 року позивач вказує, що стосовно нього не застосовувалося фізичне насилля під час його перебування під арештом, випустили, взявши з нього зобов'язання щодо заборони його подальшої участі у мітингах.

Існують також розбіжності і в твердженнях позивача стосовно його подальшої долі після звільнення з під арешту. Так, в протоколі співбесіди від 08.11.2012 року позивач зазначає, що, не дивлячись на вірогідність його повторного арешту, він продовжував займатися активною політичною та агітаційною діяльністю на Батьківщині. В той же час, при зверненні до міграційної служби у 2016 році шукач притулку зазначає, що після звільнення з під арешту на території Ємену, він припинив займатися політичною діяльністю на Батьківщині.

Під час звернення до міграційної служби у 2012 році, в якості однієї з головних причин, за якою позивач побоювався повертатися до Ємену, він зазначив обставину, за якою він продовжує займатися політичною діяльністю і вважає, що через це може опинитися за гратами у випадку повернення на Батьківщину. В свою чергу, в протоколі співбесіди від 23.06.2016 року позивач зазначає, що наразі жодним чином не приймає участь, в політичному житті країни своєї громадянської належності.

Відтак, суд погоджується з висновками відповідача, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Ємену з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності він не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Та з твердженням відповідача, що аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, згідно визначення п. 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Окрім того, позивач зазначив, що на території провінції залишились проживати йото батьки, наразі вони не зазнають утисків чи переслідувань. Відповідач зазначив, що приймаючи до уваги обставину, за якої позивач регулярно спілкуєтеся з його батьками за допомогою телефону, він не зміг надати детальної та розгорнутої інформації щодо можливої небезпеки у випадку повернення на Батьківщину. Так, позивачем не були повідомлені факти щодо діяльності терористичної організації «Аль-Каїда», на території його рідного міста, характеру та напрямків такої діяльності, загроз для населення рідного для шукача притулку міста, що стали наслідком такої діяльності, надана заявником інформація носить загальний характер та визнається відповідачем неповною.

Таким чином, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження шукача захисту суд дійшов висновку про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених-фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.?

Відтак, суд погоджується з твердженнями відповідача, та вважає рішення Головного управління ДМС України в Одеській області № 119 від 23.06.2016 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийняте з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно з ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 69-71, 86, 128, 159-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Судові витрати розподілити відповідно до приписів ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя С.М. Корой