Справа № 333/668/16-а (2-а/333/42/16)
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2016-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

03 серпня 2016 рокусправа № 333/668/16-а (2-а/333/42/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Гімона М.М.

суддів: Чумака С. Ю. Юрко І.В.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2016 року по справі № 333/668/16-а (2-а/333/42/16) за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Запорізької міської ради, Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про оскарження бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,-

У Х В А Л И В:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до суду, в якому просила визнати бездіяльність Виконавчого комітету Запорізької міської ради (далі відповідач -1), Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району (далі відповідач -2)щодо невиконання приписів статі 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» з урахуванням Індивідуальної програми реабілітації в частині заміни житла незаконною та зобов'язати відповідачів провести заміну житла, пристосованого до потреб інваліда.

Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2016 року по справі № 333/668/16-а (2-а/333/42/16) цей позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність виконавчого комітету Запорізької міської ради щодо невиконання приписів положення ст. 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» з урахуванням індивідуальної програми реабілітації інваліда. Зобов'язано виконавчий комітет Запорізької міської ради повторно розглянути питання щодо пристосування житлового приміщення, в якому мешкає позивач, до потреб інваліда або проведення заміни жилої площі у відповідності зі ст. 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» з урахуванням індивідуальної програми реабілітації інваліда. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Вважаючи вказане рішення таким, що винесено судом першої інстанції з частковим порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача -1 провести заміну житла пристосованого до потреб інваліда у відповідності до індивідуальної програми реабілітації. В обґрунтування скарги позивач вказує, що бездіяльність відповідачів є незаконною та не відповідає вимогам ч.4 ст.30 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», порушує гарантовані права інваліда щодо надання пристосованого житла чи проведення його заміни.

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

За приписами п.2 ч.1 ст.197 КАС України розгляд справи колегією суддів здійснюється в письмовому провадженні.

Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах апеляційної скарги вважає, що останню необхідно залишити без задоволення з огляду на наступне.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом 1 групи загального захворювання (ампутація ноги); мешкає в кімнаті, розташованій на дев'ятому поверсі гуртожитку по АДРЕСА_1. Відповідно до Індивідуальної програми реабілітації інваліда від 17 лютого 2015 р., виданої медико-соціальною експертною комісією Шевченківського району м. Запоріжжя, позивач потребує заміни житлової площі у зв'язку із непристосованістю житлового помешкання до життєдіяльності інваліда. (а.с.7-10).

Представник позивача листами від 25 вересня 2015 року звертався до відповідачів з адвокатськими зверненнями щодо пристосування житлового приміщення, в якому мешкає ОСОБА_1, до потреб інваліда або проведення заміни жилої площі у відповідності зі ст. 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Листом від 12 жовтня 2015 р. районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району повідомила, що гуртожиток, де мешкає позивач є приватною власністю ТОВ «СоцСфера». Також у листі зазначено, що на звернення адміністрації власник гуртожитку надав позивачеві інше жиле приміщення, де зробив косметичний ремонт, встановив кондиціонер, розширив двері прийому, ліквідував пороги між кімнатами, кухнею та санвузлом, а для постійного догляду за позивачем її дочку переселено до сусідньої кімнати. Позивач з родиною перебуває на квартирному обліку для одержання житла за місцем проживання з 18 липня 1991 р. Районна адміністрація також звернулась до власника гуртожитку з пропозицією надати позивачу житлове прощення на першому поверсі, однак відповідь на цю пропозицію не отримала (а.с. 5)

Аналогічній лист з відповіддю від 26 жовтня 2015 р. позивач отримала від заступника міського голови м. Запоріжжя. (а.с. 6)

Вважаючи бездіяльність відповідачів, що полягає у неналежному вирішенні питання щодо надання ОСОБА_2 як інваліду першої групи пристосованого житла для потреб інвалідів чи проведення його заміни, протиправною, представник позивача звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги та зобов'язуючи відповідача - 1 повторно розглянути питання щодо пристосування житлового приміщення, в якому мешкає позивач, до потреб інваліда або проведення заміни жилої площі, суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий комітет Запорізької міської ради не вжив достатніх та необхідних заходів для надання позивачу житлового приміщення необхідного для переміщення інваліда.

Рішення суду в цій частині не оскаржується.

Відмовляючи в решті позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості. При цьому зазначив, що відповідач-2 є виконавчим органом відповідача-1 і спірні правовідносини не віднесені до його компетенції. Також суд послався на відсутність законодавчого регулювання порядку заміни жилої площі інвалідів у разі неможливості його пристосування до потреб інваліда.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Основи соціальної захищеності інвалідів в Україні визначає Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» № 875 (далі Закон № 875).

Статтєю 4 вказаного Закону передбачено, що діяльність держави щодо інвалідів виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті та полягає у:

виявленні, усуненні перепон і бар'єрів, що перешкоджають забезпеченню прав і задоволенню потреб, у тому числі стосовно доступу до об'єктів громадського та цивільного призначення, благоустрою, транспортної інфраструктури, дорожнього сервісу (далі - об'єкти фізичного оточення), транспорту, інформації та зв'язку, а також з урахуванням індивідуальних можливостей, здібностей та інтересів - до освіти, праці, культури, фізичної культури і спорту;

охороні здоров'я;

соціальному захисті;

забезпеченні виконання індивідуальної програми реабілітації інвалідів;

наданні пристосованого житла;

сприянні громадській діяльності.

Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилалася на приписи ст.. 30 Закону України № 875, якою передбачено, що жилі приміщення, займані інвалідами або сім'ями, у складі яких вони є, під'їзди, сходові площадки будинків, в яких мешкають інваліди, мають бути обладнані спеціальними засобами і пристосуваннями відповідно до індивідуальної програми реабілітації, а також телефонним зв'язком. Обладнання зазначених жилих приміщень здійснюється органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями, у віданні яких знаходиться житловий фонд. Обладнання індивідуальних жилих будинків, в яких проживають інваліди, здійснюється підприємствами, установами і організаціями, з вини яких настала інвалідність, а в інших випадках - відповідними органами місцевого самоврядування. У разі невідповідності житла інваліда вимогам, визначеним висновком медико-соціальної експертизи, і неможливості його пристосування до потреб інваліда може провадитись заміна жилої площі.

Аналізуючи підстави позову, колегія суддів зазначає, що вказана норма щодо заміни житлової площі не є імперативною та не зобов'язує органи місцевого самоврядування вчиняти дії із заміни, а надає таке право, отже у суду відсутні правові підстави для зобов'язання відповідача-1 провести заміну житла.

Більш того, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що діючим законодавством не передбачено порядок заміни жилої площі інвалідів у разі неможливості його пристосування до потреб інваліда, зокрема і нормами Житлового кодексу України, який встановлює лише порядок надання житлового приміщення.

В частині задоволених позовних вимог постанова суду не оскаржувалась.

При таких обставинах колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для зміни або скасування постанови суду відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 24, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2016 року по справі № 333/668/16-а (2-а/333/42/16) - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання законної сили.

Головуючий: М.М.Гімон

Суддя: С.Ю. Чумак

Суддя: І.В. Юрко