Справа № 376/1139/16-а
Суддя: Ярошенко С. М.
Дата ухвалення: 2016-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/1139/16-а
Провадження № 2-а/376/17/2016
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2016 р. Сквирський районний суд Київської області

у складі: головуючого судді - Ярошенко С.М.,

при секретарі - Шумак Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сквира справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду у Володарському районі Київської області про визнання протиправними дій Управління Пенсійного фонду та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом.

В позовній заяві позивач вказує, що відповідно до Наказу № 138 від 21.06.1982 року вона була обрана і зарахована народним суддею Володарського районного суду Київської області.

З 21.11.2009 року перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у Володарському районі Київської області, як одержувач пенсії за віком.

У січні 2016 року позивач подала заяву про звільнення з посади судді Володарського районного суду Київської області у зв'язку з відставкою, яку задоволено постановою Верховної Ради України від 19.04.2016 року №1120-VІІІ.

Відповідно до Наказу Володарського районного суду Київської області № 2-ОС від 04.05.2016 року вона звільнена з посади судді Володарського районного суду Київської області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Станом на 04.05.2016 року її стаж на посаді судді становив повних 33 роки.

Згідно довідки, виданої територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Київській області №157 від 19.05.2016 року, позивач дійсно працювала у Володарському районному суді Київської області на посаді судді цього ж суду і її заробітна плата за посадою судді, з якої призначено пенсію, для її перерахунку з 04.05.2016 року становить 23426,00 грн.

25.05.2016 року позивач звернулась із письмовою заявою до відповідача щодо нарахування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у розмірі 90% грошового утримання судді, проте 30.05.2016 року в задоволенні її заяви було відмовлено, відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII.

Відповідно до ч.3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453 щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж на 90% заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Посилаючись на те, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу передбачених законом гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення, позивач з урахуванням наведеного, просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови їй у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та зобов'язати відповідача призначити і виплачувати їй щомісячне довічне грошове утримання як судді у відставці з 04 травня 2016 року, у розмірі 90% заробітної плати судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, зарахувавши виплачену суму пенсії за віком.

Позивач у судове засідання не з'явилася, звернулася до суду з письмовою заявою, в якій просить розглянути справу в її відсутності, позов підтримує.

Представник відповідача судове засідання не з'явилася, звернулася до суду з письмовою заявою, в якій просить розглянути справу у відсутності представника Управління, проти позову заперечують, посилаючись на обставини, викладені в письмовому запереченні.

Згідно ст.126 КАС України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що відповідно до Наказу № 138 від 21.06.1982 року ОСОБА_1 була обрана і зарахована народним суддею Володарського районного суду Київської області (а.с. 11).

З 21.11.2009 року позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у Володарському районі Київської області, як одержувач пенсії за віком (а.с.14).

У січні 2016 року позивач подала заяву про звільнення з посади судді Володарського районного суду Київської області у зв'язку з відставкою, яку задоволено постановою Верховної Ради України від 19.04.2016 року №1120-VІІІ.

Відповідно до Наказу Володарського районного суду Київської області № 2-ОС від 04.05.2016 року ОСОБА_1 звільнена з посади судді Володарського районного суду Київської області у зв'язку з поданням заяви про відставку (а.с.15).

Станом на 04.05.2016 року стаж позивача посаді судді становив повних 33 роки (а.с.10-12).

Згідно довідки, виданої територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Київській області №157 від 19.05.2016 року, ОСОБА_1 дійсно працювала у Володарському районному суді Київської області на посаді судді цього ж суду і її заробітна плата за посадою судді, з якої призначено пенсію, для її перерахунку з 04.05.2016 року становить 23426,00 грн. (а.с.16).

25.05.2016 року ОСОБА_1 звернулась із письмовою заявою до відповідача щодо нарахування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у розмірі 90% грошового утримання судді, проте 30.05.2016 року в задоволенні її заяви було відмовлено, відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII (а.с.14).

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч.1 ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи чи інтереси.

Відповідно до ст.9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Згідно ст. 8 Конституції України Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй.

Відповідно до ч.2 ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

За змістом ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно ст.126 Конституції України незалежність і недоторканність суддів гарантується Конституцією і законами України.

Пункт 6.4 Європейської Хартії «Про статус суддів» від 10.07.1998 року зазначає, що Закон передбачає, що судді, які досягли встановленого законом віку для виходу у відставку з суддівської посади і які виконували суддівські повноваження протягом зазначеного терміна, повинні отримати пенсію по виходу у відставку, рівень якої повинен бути як найближче до рівня їх останньої заробітної плати в якості судді.

Відповідно до п.8 ч.4 ст. 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453 VI незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням.

Згідно з п.14 ч. 1 ст. 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України, матеріальне та соціально-побутове забезпечення, в тому числі й суддівська винагорода, є елементами статусу судді. Забезпечення суддів та статус суддів у відставці визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів», яким було запроваджено особливий порядок обчислення розміру щомісячного довічного утримання суддів.

Відповідно до ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453 VI щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року № 3668 -VI внесено зміни до вказаної норми, згідно з якими щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 % грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування судді, який працює на відповідній посаді.

Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453 VI в редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року № 3668 VI у зв'язку з тим, що вона не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів, а тому суперечить ст.126 Основного Закону України та вказано, що підлягає застосуванню ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI в редакції до змін, внесених Законом від 08 липня 2011 року № 3668-VI.

У вказаному рішенні Конституційний суд України зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації, як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсії) чи внаслідок припинення повноважень чи набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання).

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюється на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці.

У цьому ж рішенні Конституційний Суд України вказав, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізувати інше право (гарантію). Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене ст. 43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення.

Таким чином, належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, в тому числі й виплата щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, забезпечення гідного статусу життєвого рівня суддів є обов'язком держави, оскільки суддя відповідно до ст.127 Конституції України, а також статті 53 Закону України № 2453 -VI, обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу.

Підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді, при цьому не може виокремлюватися певна категорія суддів у відставці, які не мають права на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у зв'язку з виходом у відставку з підстав, не пов'язаних зі статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя.

Відтак, оскільки за суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді та такі ж гарантії недоторканності та соціального захисту, як і до виходу у відставку, скасування при виході у відставку гарантованого щомісячного довічного грошового утримання судді відповідно до ч. 3 ст.138 Закону України № 2453-VI є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією України та іншими законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 року № 1166-VII внесено зміни до ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453 -VI, які набрали чинності з 01 квітня 2014 року, та встановлено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 70% грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування судді, який працює на відповідній посаді.

В подальшому, Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року № 76- VIII знову внесено зміни до ч.3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453 VI, які набрали чинності з 01 січня 2015 року та встановлено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 60% грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування судді, який працює на відповідній посаді.

Рішенням Конституційного суду України у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та положень пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці) від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 Справа № 1-8/2016, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: частини третьої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII; абзаців першого, другого, третього, четвертого та першого, другого речень абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакціях Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII; пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

З наведеного вбачається, що вказаним рішенням Конституційного суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 Справа № 1-8/2016, на ряду з іншим, було визнано неконституційними ті норми п.5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", які фактично скасовували інститут відставки судді та перешкоджали призначенню та нарахуванню щомісячного довічного грошового утримання позивачу.

Враховуючи те, що позивач є суддею у відставці, з огляду на положення статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, законами України та Рішенням Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання протиправними дії відповідача щодо відмови позивачеві в призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та зобов'язати відповідача призначити і виплачувати їй щомісячне довічне грошове утримання як судді у відставці з 04 травня 2016 року, у розмірі 90% заробітної плати судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, зарахувавши виплачену суму пенсії за віком.

На підставі ч.1 ст. 256 КАС України постанова суду в частині виплати позивачеві щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст. 8,19,22,58,92,126 Конституції України,

ст.9,11,71,158-163,256 КАС України,

ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453 VI,

рішеннями Конституційного Суду України № 3-рп/2013 від 03 червня 2013 року, № 4-рп/2016 від 08 червня 2016 року, суд, -

постановив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду у Володарському районі Київської області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду у Володарському районі Київської області призначити і виплачувати ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання як судді у відставці з 04 травня 2016 року, в розмірі 90% заробітної плати судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, зарахувавши виплачену суму пенсії за віком.

Постанова суду в частині виплати ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Якщо постанову було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя С.М.Ярошенко