Справа № 815/2188/16
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2016-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

15 серпня 2016 року м. Київ К/800/22112/16

Суддя Вищого адміністративного суду України Черпак Ю.К., розглянувши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2016 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання неправомірним та скасування рішення від 05 квітня 2016 року № 176-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судами встановлено, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Конго, уродженцем м. Пуент-Нуар, за національністю ларрі, за віросповіданням християнин-католик, неодружений.

У заяві про надання статусу біженця від 08 травня 2014 року № 121 та в анкеті особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту №122 від 28 травня 2014 року, позивач зазначив, що у 1997 році у Конго почалися військові дії, до влади прийшов Президент Сассу Нгессо та почав винищувати ларрі, його родину вбито, де його сестра йому не відомо. Вказує, що він та його рідні були членами партії «Панафріканський союз об'єднаних демократів», брали участь у мітингах проти Сассу Нгесо, повертатися на батьківщину небезпечно, оскільки там й досі існує геноцид ларрі.

За наслідками розгляду заяви позивача Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області складено висновок від 09 березня 2016 року, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішенням Державної міграційної служби України від 05 квітня 2016 року № 176-16 позивачу повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Судами встановлено, що позивач раніше звертався із заявою про надання притулку в Україні, рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігії від 01 грудня 2010 року №539-10 йому відмовлено в наданні статусу біженця, у зв'язку з відсутністю умов, передбачених абзацом 2 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За результатами судового оскарження цього рішення, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2012 року у справі № 2а/1570/3759/2011, яка набрала законної сили, у задоволенні позову відмовлено. Цим судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 при вирішенні питання щодо надання статусу біженця надав неправдиву інформацію щодо залишення країни походження та виїзду з останньою, яка знаходиться в його особовій справі, оскільки він виїхав з країни походження з інших причин, а саме: позивач залишив Конго не через переслідування або загрозу його життю, а з метою легалізації в Україні, а тому ці обставини не відповідають умовам, визначеним абзацом 2 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Крім того, як пояснив позивач, до приїзду в Україну він тривалий час перебував на території інших країн, а саме: в Анголі, Кот-Дівуарі та Бельгії, в яких теж не зміг легалізуватися, після чого за підробленим паспортом прибув до України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що стосовно позивача відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Висновок відповідача містить посилання на використану інформацію про країну походження заявника, її співвідношення зі змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником. В показаннях позивача стосовно подій, що передували виїзду його з країни громадянської належності, існують розбіжності та суперечності, підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не вбачається, існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини не встановлено.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове про задоволення позову, посилаючись на те, що судами не враховано реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської приналежності, а ненадання доказів його усних тверджень щодо такої небезпеки не повинно бути перешкодою у наданні притулку в Україні.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 213 КАС України касаційна скарга має містити обґрунтування вимог особи, що подає касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає порушення норм матеріального чи процесуального права та як вони вплинули на правильність вирішення справи.

Відповідно до положень пункту 5 частини п'ятої статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не навів підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального або процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.К. Черпак