Справа № 2820/7009/13-а
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2016-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2016 року м. Київ К/800/59695/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Олексієнка М.М.,
Рецебуринського Ю.Й., -
розглянувши в касаційній інстанції в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 4 листопада 2013 року,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2013 року громадянин Киргизької Республіки ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом, у якому просив скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17 липня 2013 року № 24-13, зобов'язати відповідача повторно розглянути його скаргу на наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 1 березня 2013 року № 53.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 4 листопада 2013 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить Вищий адміністративний суд України скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 4 листопада 2013 року і направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), міжнародними актами, у тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

У відповідності до пунктів 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

З матеріалів справи вбачається, і це правильно встановлено судами попередніх інстанцій, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Киргизької Республіки, за національністю - узбек, за віросповіданням - мусульманин, постійно мешкав у місті Ош, де у період 1977-1985 років навчався у середній школі № 26 імені Токтогула, після закінчення якої отримав освіту за спеціальністю технік-будівельник промислового та цивільного будівництва в Ошському будівельному технікумі. У період 1989-1991 років позивач проходив строкову службу в Радянських військах.

27 серпня 1994 року ОСОБА_4 уклав шлюб з громадянкою Киргизстану ОСОБА_5, на батьківщині у них народилося троє синів та дочка.

З 1994 року до червня 2010 року позивач працював автослюсарем на СТО. В цей період він виїздив також до Татарстану, Російської Федерації та України на заробітки.

12 липня 2010 року позивач разом з родиною виїхав з Киргизстану до Російської Федерації, де вони перебували протягом місяця, та 13 серпня 2010 року перетнув кордон України.

14 червня 2011 року ОСОБА_4 звернувся до органу міграційної служби із заявою про надання йому статусу біженця в Україні.

Наказом Управління міграційної служби у Харківській області від 5 липня 2011 року № 161-о ОСОБА_4 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, а рішенням Державної міграційної служби України від 17 травня 2012 року № 64-12 відхилено його скаргу на вказаний наказ.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2012 року у справі № 2а-8945/12/2070, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 5 грудня 2012 року, ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову про скасування рішення Державної міграційної служби України від 17 травня 2012 року № 64-12 та зобов'язання відповідача повторно розглянути скаргу на наказ Управління міграційної служби у Харківській області від 5 липня 2011 року № 161-о. Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 29 березня 2013 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у даній справі.

11 лютого 2013 року ОСОБА_4 вдруге звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, посилаючись на побоювання загрози небезпеки і переслідувань в країні його походження та громадянської належності через події, що відбулися у червні 2010 року.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 1 березня 2013 року № 53 громадянину Киргизької Республіки ОСОБА_4 на підставі статті 8 Закону № 3671-VI відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки його заява є очевидно необґрунтованою та не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI.

Зі змісту висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 12 липня 2013 року про результати розгляду скарги на рішення органу міграційної служби слідує, що ОСОБА_4 на підтвердження своєї позиції не надав жодного обґрунтованого доказу побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, як і не навів фактів звернення до правоохоронних органів у країні походження щодо свого переслідування з боку інших етнічних груп або влади, утисків або погроз. Маршрут позивача пролягав через третю безпечну для нього країну, але правом на отримання статусу біженця у ній він не скористався.

Рішенням Державної міграційної служби України від 17 липня 2013 року № 14-13 відхилено скаргу ОСОБА_4 на рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вірно встановив, що громадянин Киргизької Республіки ОСОБА_4 приїхав до України в пошуках кращих економічних та соціальних умов життя, а умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, надаючи пояснення, взагалі спростовує існування будь-яких проблем, пов'язаних з владою країни громадянської належності: він безперешкодно отримав паспорт, батьківщину покинув легально, ніколи не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, пов'язаних з його національною належністю, члени його родини під час подій у червні 2010 року перебували поза зоною зосередження конфлікту, участі у бойових діях чи в їх організації не брали, родичі, які мешкають на території Киргизстану, жодних утисків від влади не зазнали.

Мотиви та доводи, наведені у касаційній скарзі, висновків судів не спростовують і є безпідставними, оскільки відсутні факти переслідувань та фактичної небезпеки для позивача, не знайшли своє підтвердження обставини для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а тому суди попередніх інстанцій дійшли законного та обґрунтованого висновку про правомірність рішення Державної міграційної служби України від 17 липня 2013 року № 24-13 та відсутність підстав для повторного розгляду скарги ОСОБА_4.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За таких обставин колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскільки постанова Харківського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2013 року та ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду від 4 листопада 2013 року прийняті з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 4 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Олексієнко М.М.

Рецебуринський Ю.Й.