Справа № 760/9285/16-а
Суддя: Кицюк В. С.
Дата ухвалення: 2016-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СОЛОМ`ЯНСЬКИЙ районний суд м. КИЄВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 серпня 2016 року Солом`янський районний суд м. Києва
в складі судді Кицюк В.С.,
за участю секретаря Піддубняк І.О.,
представників позивача Пономаренко І.Є., Кленик Т.С.,
представників відповідачів Мельника А.І. та Дорожинської А.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -
В травні 2016 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови йому у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із настанням інвалідності ІІ групи внаслідок поранення (контузії), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби, в розмірі 200 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови КМУ від 25.12.2013 №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», а також зобов`язати відповідача призначити та виплатити йому таку одноразову грошову допомогу, мотивуючи свої вимоги наступним.
Так, позивач з 28.06.1983 по 24.07.1985 проходив військову службу в Збройних Силах СРСР, учасник бойових дій в Демократичні Республіці Афганістан.
29.04.2014 у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби, позивачу встановлено ІІ групу інвалідності.
Позивач звернувся із заявою до Київського міського військового комісаріату про виплату йому одноразової грошової допомоги в розмірі 200 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до вищезазначеного закону та постанови КМУ, надавши всі необхідні документи.
Проте, 25.12.2015 відповідач направив позивачу лист-відмову.
Така відмова мотивована тим, що згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» від 04.07.2012, яким змінено ст.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на виконання якого було прийнято Постанову КМУ від 25.12.2013 №975, набрав чинності 01.01.2014, тобто, вважав відповідач, що дія даної постанови та ст.16 вищезазначеного закону в новій редакції поширюється тільки на військовослужбовців та звільнених осіб, які отримали первинну інвалідність після 01.01.2014.
Більше того, слід зауважити, що саме такої позиції притримувався і представники відповідачів в судовому засіданні. Стверджували, що Міністерство оборони України не має законних підстав для виплати одноразової грошової допомоги позивачу на підставі вищезазначених положень закону і постанови КМУ.
В цьому аспекті представники позивача підкреслили, що за такої позиції відповідачів по порушеному питанню ні про які «дискреційні повноваження» мова йти не може. Просив суд захистити порушене право позивача і щоб такий захист був «ефективний» в розумінні практики Європейського Суду з прав людини як теоретично, так і практично (справа Мірошник проти України). Вважав беззаперечно правильною свою позицію, зокрема те, що зазначення судом в резолютивній частині рішення про «зобов`язання Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги по інвалідності ІІ групи» призведе до того, що позивач за такої позиції Міністерства оборони України, яка була висловлена його представником в суді, змусить його в подальшому знову звертатися до даного суду із позовом замість того, щоб отримати належну сатисфакцію.
Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судовим розглядом встановлено, що позивач з 28.06.1983 по 24.07.1985 проходив військову службу в складі діючої армії в період бойових дій під час виконання інтернаціонального обов`язку в Демократичні Республіці Афганістан (а.с.14)
05.05.2014 у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби, позивачу встановлено з 29.04.2014 ІІ групу інвалідності, що підтверджується витягом з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Західного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм каліцтв у колишнього військовослужбовця та відповідною довідкою до акту огляду МСЕК про за наслідками повторного огляду встановлення ІІ групи інвалідності (а.с.9, 16)
25.12.2015 позивач звернувся із заявою до Київського міського військового комісаріату про виплату йому одноразової грошової допомоги в розмірі 200 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови КМУ від 25.12.2013 №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», надавши всі необхідні документи (а.с.7)
Проте, 15.02.2016 Департамент фінансів Міністерства оборони України повідомив Київський міський військовий комісаріат про відмову в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, а 25.02.2016 останній направив позивачу лист-відмову про повернення позивачу його документів «без реалізації» (а.с.7)
Так, Міністерство оборони України зайняло позицію, що дійсно Департамент фінансів здійснює прийом документів та готує пропозицію Міністру оборони України для прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги. Проте, після розгляду документів позивача ними було встановлено, що підстав для подання пропозицій Міністру оборони України немає. Відповідач фактично посилається на ст.58 Конституції України, згідно якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, тобто наполягає на тому, що дія постанови КМУ від 25.12.2013 №975 та нової редакції ст.16 вищезазначеного закону поширюється тільки на військовослужбовців та звільнених осіб, які отримали первинну інвалідність після 01.01.2014. Прийшов до висновку, що дія вищенаведених нормативно-правових актів на позивача не розповсюджується тільки тому, що йому встановлена первинна інвалідність до 01.01.2014.
Проте суд із таким висновком погодитися не може.
Згідно ч.5 ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі в Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їх сімей.
Військовослужбовцям у зв`язку із особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закону), згідно ч.1 ст.16 якого в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі одноразова грошова допомога) гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим законом мають право на її отримання.
Згідно п.4 ч.2 ст.16 Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується в разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Згідно ч.9 ст.16-3 Закону порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається КМУ.
Так, постановою КМУ від 25.12.2013 №975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі Порядок №975)
Зазначений Порядок №975 визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги, згідно якому днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є в разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності дата, що зазначена в довідці МСЕК.
Так, суд погоджується із доводами позивача, що зважаючи на те, що йому встановлено ІІ групу інвалідності 05.05.2014 з 29.04.2014, то до спірних правовідносин слід застосувати Порядок №975, оскільки інших відмінних чітких визначень щодо дати встановлення групи інвалідності законодавець не передбачив.
Згідно ч.1 ст.16-2 Закону та п.6 Порядку №975 одноразова грошова допомога призначається та виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, в розмірі 200 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності в разі встановлення інвалідності ІІ групи.
Таким чином, змістовний аналіз наведених норм права дозволяє зробити висновок про те, що особа набуває прав на отримання одноразової грошової допомоги в разі встановлення їй інвалідності та не залежить від первинного чи вторинного встановлення такої інвалідності.
Так, оскільки позивачу встановлено інвалідність ІІ групи після звільнення з військової служби та набранням законної сили Закону та Порядку №975, то розмір і порядок виплати одноразової грошової допомоги, якщо інвалідність настала внаслідок поранення (контузії), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби, визначається з урахуванням положень вищезазначених нормативно-правових актів, і буде складати для позивача 200 кратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.
Дійсно, згідно ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, якщо вони пом`якшують відповідальність або скасовують відповідальність особи.
Надаючи офіційне тлумачення вищезазначених положень Конституційний Суд України в рішенні від 09.02.1999 у справі №1-рп/99 зазначив, що принцип, закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Згідно п.2 Постанови №975 особам, які до набрання чинності Порядком №975 мали право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Судовим розглядом достовірно встановлено, що моментом виникнення права позивача на отримання одноразової грошової допомоги є встановлення позивачу ІІ групи інвалідності внаслідок поранення, контузії чи захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії 29.04.2014 і саме на цей час діяв Порядок №975.
Щодо клопотання представника відповідача про необхідність вирішення справи окружним адміністративним судом, то в задоволенні даного клопотання судом відповідачу було відмовлено з посиланням на ч.4 ст.6 КАС України, згідно якої ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим кодексом.
Ст.16 Закону визначає передусім підстави соціального захисту військовослужбовців, інвалідність яких настала після звільнення зі служби.
Згідно п.4 ч.1 ст.18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що одноразова грошова допомога, виплата якої передбачена Законом, та про зобов`язання виплати якої ставить питання позивач в позовній заяві, відноситься до соціальних виплат, а тому даний спір слід розглядати місцевим загальним судам як адміністративним судам в порядку, встановленому КАС України.
Також суд вважає неспроможними посилання представника відповідача на необхідність відмови в задоволенні позову з тих підстав, що рішення про відмову позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги безпосередньо Міністерством оборони України не приймалося, що свідчить, за переконанням представника відповідача, про те, що Міністерством оборони України ймовірно не вчинено жодних протиправних дій відносно позивача, оскільки це було вчинено повноважним його органом Департаментом фінансів, у відповідності до порядку такого призначення, передбаченого Порядком №975. Саму заяву про виплату такої одноразової грошової допомоги позивач також адресував безпосередньо Міністерству оборони України через обласний військовий комісаріат, а відповідно до ч.6 ст.16-3 Закону обов`язок щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги покладено на Міністерство оборони України, відтак фактично йдеться про відмову у нарахування та виплаті допомоги саме з боку відповідача.
В даному контексті слід зупинитися і на визначенні дискреційності повноважень останнього і формулюванні резолютивної частини постанови суду.
Принцип розподілу влади дійсно заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень ключовим завданням є здійснення правосуддя.
Проте, суд аналізуючи позицію сторін у справі не вважає визначену позивачем вимогу про «зобов`язання призначити та виплатити» формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та таким, що можуть вийти за межі завдань адміністративного судочинства.
Саме по собі зобов`язання відповідача розглянути лише питання про призначення та виплату одноразової грошової допомоги позивачеві не призведе до очікуваного позивачем результату від здійснення правосуддя і не забезпечить захист його прав і свобод, оскільки представник відповідача кожного разу категорично стверджував про те, що підстав для такого призначення і подальшої виплати позивачу такої допомоги у відповідача немає.
Таким чином, формулювання резолютивної частини рішення «зобов`язати відповідача вирішити/розглянути питання про призначення і виплату одноразової грошової допомоги» може мати наслідком повернення позивача до суду за спливом нетривалого проміжку часу знову для пошуку захисту свого порушеного права за аналогічно викладеним вище обставинам.
Так, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003№3 рп/2003)
Ст.13 Конвенції по захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом необхідно розуміти таке, що призводить до потрібних результатів, наслідків, що дають найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, при цьому права громадян не можуть бути скасовані.
Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 КАС України.
Згідно ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.
Суд констатує, що відповідач Міністерство оборони України не довів, що діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Таким чином, зважаючи на обставини справи, досліджені в судовому засіданні докази та системний аналіз положень діючого законодавства України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі до Міністерства оборони України.
Щодо наявності в складі осіб, зокрема в статусі відповідача Київського міського військового комісаріату, то слід зазначити наступне. Так, будь-яких прав чи законних інтересів позивача останній не порушував, тому що відмова у виплаті була пов`язана саме із відмовою Міністерства оборони України прийняти рішення про таке призначення та виплату. Відтак, на даний час є безпідставним твердження позивача про зобов`язання останнього таку грошову допомогу виплатити в розумінні вимоги до суду шляхом визначення для Київського міського комісаріату певного зобов`язання, тому до останнього слід в задоволенні позову відмовити.
Між тим, суд роз`яснює позивачеві, що в разі якщо Київський міський комісаріат відмовиться таку виплату зробити навіть за наявності даного рішення суду і вчинення конкретних дій/прийняття рішень Міністерством оборони України, позивач не позбавлений права звернутися до суду за захистом свого порушеного, оспорюваного або невизнаного права. На даний час, про будь-яке таке порушення чи оспорювання, невизнання мова не йде.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 9,11, 69-71, 86, 158-163, 167 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, - задовольнити.
Визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із настанням інвалідності ІІ групи внаслідок поранення (контузії), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби, в розмірі 200 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови КМУ від 25.12.2013 №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві».
Зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із настанням інвалідності ІІ групи внаслідок поранення (контузії), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби, в розмірі 200 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови КМУ від 25.12.2013 №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві».
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, - відмовити.
Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Солом`янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. В разі відсутності осіб, які приймали участь у справі, - протягом десяти днів з моменту отримання її копії.
Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Суддя: В.С. Кицюк