Справа № 591/3775/16-а
Суддя: Клименко А. Я.
Дата ухвалення: 2016-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 591/3775/16-а
Провадження № 2-а/591/412/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2016 року Зарічний районний суд м. Суми в особі судді КЛИМЕНКО А.Я. розглянувши в порядку скороченого провадження матеріали справи за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Сумського об»єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області

про визнання дій протиправними та зобов»язання здійснити перерахунок пенсії -

встановив :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду і свої вимоги мотивує тим, що йому з 2009 року Пенсійним фондом України призначена пенсія за вислугу років відповідно до закону України «Про прокуратуру», але починаючи з червня 2015 року Сумське об»єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області припинило виплати призначеної йому пенсії. 15 червня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про відновлення виплати призначеної пенсії, проте виплати не відновлено, про що 01.07.2016 отримав відповідне повідомлення. Вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки починаючи з червня 2015 року Сумське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області не мало законних підстав для невиплати призначеної пенсії і такі дії відповідача є грубим порушенням Конституції України, ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, чинного законодавства, у тому числі практики Європейського суду з прав людини. Тому просить дії Сумського об»єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області щодо припинення виплати йому призначеної пенсії визнати протиправними та зобов»язати відповідача відновити виплати з 01.06.2015 року.

Відповідач подав письмові заперечення в яких посилаючись на відсутність підстав у відновленні виплати позивачу пенсії, просить відмовити у задоволенні позову.

Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку в Сумському об»єднаному управлінні Пенсійного фонду України Сумської області з 12 листопада 2009 року, що визнається відповідачем у своїх запереченнях.

Позивач до теперішнього часу працює прокурором прокуратури Сумської області.

Доведено, що з 01 квітня 2015 року управлінням Пенсійного фонду України Сумської області відповідно до закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII та № 911-VIII від 24 грудня 2015 року зупинило виплати пенсії ОСОБА_1 відповідно до закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування».

Як вбачається з наданих суду письмових доказів, 15 червня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії за вислугу років, починаючи з 1 червня 2015 року, проте, відповідач повідомив позивачу про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії, про що позивачу направлено лист Сумським об»єднаним управлінням Пенсійного фонду України Сумської області № 285/М від 30 червня 2016 року.

Відповідач не поновив позивачу виплату пенсії, пославшись на те, що позивач продовжує працювати на посаді прокурора прокуратури Сумської області, а тимчасово, з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» у період роботи особи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про державний устрій», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України» та деяких інших, пенсії, призначені відповідно до цього закону, не виплачуються.

Відповідно ч. 1ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування», в редакції від 2 березня 2015 року №213-VIII, яка була чинна з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року, тимчасово, у період з 1 квітня 2015 по 31 грудня 2015, у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про державний устрій», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України» пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Станом на 1 квітня 2015 року посада, на якій працює позивач, давала право на призначення пенсії у порядку, та на умовах, передбачених Законом України передбачених Законом України «Про прокуратуру», у зв'язку з чим відповідачем було припинено виплату пенсії ОСОБА_1 з 1 квітня 2015 року.

Разом з тим, відповідно до пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213- VIII у разі не прийняття до 1 червня 2015 року закону, щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних засадах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до закону України «Про прокуратуру».

Вказаний в пункті 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213- VIII закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних засадах до 1 червня 2015 року не прийнятий, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність норми Закону України «Про прокуратуру» щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) за цими законами не призначаються.

На даний час особам, які підпадають під дію Закону України «Про прокуратуру», пенсія призначається відповідно до Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування».

За таких підстав, з 1 червня 2015 року посада, на якій працює позивач, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених законом України «Про прокуратуру», у зв»язку з чим відпали передбачені ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» підстави для невиплати позивачу пенсії, призначеної відповідно до вказаного закону України.

Інші норми чинного законодавства, які б давали право Сумському об»єднаному управлінню Пенсійного фонду України Сумської області з 01.06.2015 року по 31.12.2015 року припинити позивачу виплату пенсії і обмежували його права на реальне її отримання відсутні.

З 1 січня 2016 року вступили в дію зміни до ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» (в редакції закону № 911- VIII від 24.12.2015), що особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до статті 41 Основного Закону кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним».

Згідно статті 24 Конституції громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Стаття 43 Конституції гарантує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.

Відповідно до статті 64 Основного закону України Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Конституції України та ст. 21 Загальної декларації прав людини Прийнята і проголошена резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні.

Згідно ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідно до стаття 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У правовій позиції Конституційного Суду України, висловленій ним у Рішенні від 8.06.2016 року 4-рп/2016 «у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та положень пункту 5 розділу ІІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», Рішенні у справі про гарантії незалежності суддів від 18 червня 2007 року №4-рп/2007, а також у низці його попередніх рішень, зокрема від 24 червня 1999 року №6рп/99 (справа про фінансування суддів), від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 1 грудня 2004 року №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), Конституційний Суд України наголошує, що ч.2, 3 ст.22 Конституції України закріпила, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційним судом визначено, що зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист. Згідно зі статтею 46 Конституції України це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Зміст та обсяг права громадян на пенсійне забезпечення полягає у їх матеріальному забезпеченні шляхом надання трудових і соціальних пенсій, тобто щомісячних пенсійних виплат відповідного розміру, в разі досягнення особою передбаченого законом віку чи визнання її інвалідом або отримання членами її сім'ї цих виплат у визначених законом випадках.

Встановивши в законі правові підстави призначення пенсій, їх розміри, порядок обчислення і виплати, законодавець може визначати як загальні умови їх призначення, так і особливості набуття права на пенсію, включаючи для окремих категорій громадян пільгові умови призначення пенсії залежно від ряду об'єктивно значущих обставин, що характеризують трудову діяльність (особливості умов праці, професія, виконувані функції, кваліфікаційні вимоги, обмеження, ступінь відповідальності тощо).

Для окремих категорій громадян пенсійне забезпечення встановлюється іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей умов праці, характеру виконуваної роботи, її складності і значущості, ступеня відповідальності, певних обмежень конституційних прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов»язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004)».

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов»язків, пов»язаних з ризиком для життя та здоров»я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. А тому протилежні за змістом положення Закону не відповідають також вимогам частини п»ятої статті 17 Конституції України.

Виходячи із системного аналізу положень Конвенції та Конституції України щодо гарантій права на соціальний захист, права на отримання пенсії, практики Європейського суду з прав людини, можна зробити висновок, що з 1 червня 2015 року відповідачем порушуються права позивача як на соціальний захист і майновий інтерес, адже з 1 червня 2015 року ОСОБА_1 не має переваг і обмежень перед іншими громадянами України в пенсійному забезпеченні і не може бути дискримінаційним шляхом позбавлений або обмежений у праві на законодавчо гарантований соціальний захист і майновий інтерес як і інші громадяни України.

Відповідна правова позиція захисту прав громадян на соціальних захист та майнового інтересу з піднятих вище питань викладена у рішенні по справі «Пічкур проти України» Європейським судом з прав людини, який постановив , що відбулось порушення статті 14 Конвенції у поєднанні за статтею 1 Першого протоколу.

Так, у п. 41 Справи Європейського суду з прав людини «Пічкур проти України», 07.02.2014 року, зазначається, якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства (там же, п. 54).

За пунктом 40 цього рішення визначено, що заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати (п. 40).

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

З огляду на викладене, суд вважає, що з 1 червня 2015 року виплати пенсії, призначеної позивачу відповідно до Закону України «Про прокуратуру», підлягає відновленню, у зв»язку з відсутністю підстав для її невиплати, а тому дії відповідача щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії є неправомірними.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 11, 159-163, 183-2 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 задоволити.

Визнати протиправними дії Сумського об»єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області з приводу припинення виплати раніше призначеної пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру» ОСОБА_1.

Зобов»язати Сумське об»єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області відновити виплату раніше призначеної пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру» ОСОБА_1 з 01.06.2015 року.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 551, 20 грн..

Постанова суду може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Зарічний районний суд м. Суми протягом 10 днів в порядку, передбаченому ч.2 ст. 186 КАС України, з подачею копії скарги до суду апеляційної інстанції.

СУДДЯ А.Я.КЛИМЕНКО