Справа № 802/882/16-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2016-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

10 серпня 2016 р. Справа № 802/882/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Богоноса М.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання: Федчук Т.Ю.

представника позивача: Рудницького В.О.

представника відповідача: Данильченка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: прокуратури Вінницької області

до: Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про: визнання протиправною та скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року прокуратура Вінницької області (позивач) звернулась у Вінницький окружний адміністративний суд із позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (відповідач). У позовній заяві позивач просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу у розмірі 680 грн. від 24.05.2016 року винесену головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні № 49924947 з виконання виконавчого листа № 802/3864/15, виданого 24.12.2015 року Вінницьким окружним адміністративним судом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 25.01.2016 року відкрито виконавче провадження № 49924947 з метою примусового виконання постанови суду від 24.12.2015 року у справі № 802/3864/15-а. Вказаною постановою поновлено молодшого радника юстиції ОСОБА_3 на посаді прокурора відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області з 05 листопада 2015 року. В подальшому, у зв'язку із невиконанням боржником (прокуратурою Вінницької області) рішення суду від 24.12.2015 року, державним виконавцем накладено штраф оскаржуваною постановою від 24.05.2016 року у розмірі 680 грн.

Позивач накладення штрафу вважає неправомірним, оскільки виконання судового рішення про поновлення ОСОБА_3 на посаді унеможливлено об'єктивними причинами. Такою причиною є те, що посада на яку поновлено ОСОБА_3 зайнята ОСОБА_4 (наказ про призначення від 26.11.2015 року). При цьому, ОСОБА_4 на момент виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_3 на посаді, надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення 3- х річного віку. А, відтак, звільнення такої категорії працівників в силу вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП не допускається, що у свою чергу, на думку позивача, є поважною причиною невиконання рішення суду у справі № 802/3864/15-а. Тому, позивач вважає, що постанова від 24.05.2016 року про накладення штрафу в розмірі 680 грн. є незаконною та підлягає скасуванню.

Відповідач проти позову заперечив, подавши до суду письмові заперечення на позовну заяву (а.с. 59-62) та доповнення до заперечень (а.с. 73 - 78) у яких просив відмовити у задоволенні позову повністю. Як на підставу заперечень Департамент зіслався на те, що рішення суду від 24.12.2015 року у справі № 802/3864/15-а не виконується боржником (прокуратурою Вінницької області) без поважних причин. Тому, невиконання судового рішення без поважних причин, відповідач із посиланням на норми Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, вважає достатньою підставою для накладення штрафу на боржника у виконавчому провадженні.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та пояснив, що невиконання рішення суду про поновлення ОСОБА_3 на посаді прокурора відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області обумовлено зайняттям такої посади ОСОБА_4 При цьому, ОСОБА_4 не може бути звільнена у зв'язку із тим, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Тому, з метою роз'яснення судового рішення про поновлення ОСОБА_3 на посаді прокуратура Вінницької області двічі зверталась до Вінницького окружного адміністративного суду із відповідними заявами. Проте, ухвалами суду від 14.01.2016 року та 25.03.2016 року у задоволенні заяв відмовлено. Відтак, виконати рішення суду від 24.12.2015 року у справі № 802/3864/15-а неможливо із об'єктивних причин, що виключає підстави для накладення штрафу оскаржуваною постановою державного виконавця від 24.05.2016 року.

Представник відповідача у судовому засіданні проти вимог адміністративного позову заперечив, зазначивши, що виконання судового рішення яке підлягає негайному виконанню та набрало законної сили є Конституційним обов'язком боржника у виконавчому провадженні. Крім того, представник зазначив і про те, що невиконання судового рішення може призвести до порушень міжнародних зобов'язань, взятих на себе державою Україна в силу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. При цьому причини невиконання судового рішення, на думку представника відповідача, не є поважними, оскільки у постанові суду від 24.12.2015 року чітко вказано посаду на яку поновлено ОСОБА_3, а зайняття цієї посади іншою особою не є перешкодою для виконання постанови суду.

Заслухавши пояснення представників сторін, надавши оцінку письмовим доказам, що містяться у матеріалах адміністративної справи суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову із наступних мотивів.

Судом встановлено, що постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 24.12.2015 року у справі № 802/3864/15-а поновлено молодшого радника юстиції ОСОБА_3 на посаді прокурора відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області з 05 листопада 2015 року. При цьому, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на вказаній посаді допущено до негайного виконання.

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 03.03.2016 року зазначену постанову суду першої інстанції залишено без змін.

24.12.2015 року з метою виконання рішення суду видано виконавчий лист за № 802/3864/15-а.

Отримавши виконавчий лист, ОСОБА_3 звернулася до Міністерства юстиції України із заявою від 10.01.2016 року про відкриття виконавчого провадження, яка передана до виконання 22.01.2016 року.

На підставі заяви ОСОБА_3 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження від 25.01.2016 року (ВП № 49924947). Статус стягувача у виконавчому провадженні ВП № 49924947 набула ОСОБА_3, а боржника - прокуратура Вінницької області (а.с. 9).

30.12.2015 року прокуратура Вінницької області звернулась із заявою про роз'яснення рішення суду у задоволенні якої відмовлено ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 14.01.2016 р.

11.03.2016 року прокуратура Вінницької області повторно звернулася із заявою про роз'яснення рішення суду у задоволенні якої відмовлено ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 25.03.2016 р.

Приймаючи рішення за результатами розгляду заяв про роз'яснення судового рішення суд дійшов висновку про чіткість та зрозумілість мотивів судового рішення, в тому числі в частині, що стосується посади на яку поновлено позивача.

05.02.2016 року прокуратура Вінницької області звернулась із заявою за № 05/3-61 вих-16 до органу Державної виконавчої служби у якій зазначено про неможливість виконання рішення суду. Як на причину невиконання боржник зіслався на те, що наказом прокурора Вінницької області № 1653к від 26.11.2015 року на посаду прокурора відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області (посада на яку поновлено ОСОБА_3) призначено ОСОБА_4 При цьому на час виконання рішення суду ОСОБА_4 знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку відповідно до наказу прокурора Вінницької області № 1658к від 27.11.2015 року. Тому, боржник посилаючись на ч. 3 ст. 184 КЗпП України (недопустимість звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років), зазначив про неможливість виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді (а.с. 11).

24.05.2016 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні № 49924947 прийнято постанову про накладення штрафу у розмірі 680 грн. Мотивуючи прийняте рішення відповідач посилаючись на ст. ст. 11, 76, 89 Закону України «Про виконавче провадження», дійшов висновку про невиконання прокуратурою Вінницької області без поважних причин судового рішення, наслідком чого і стало накладення штрафу на боржника. (а.с. 16-17).

Надаючи оцінку постанові відповідача від 24.05.2016 року у виконавчому провадженні № 49924947 яка стала предметом оскарження, суд виходить із наступного.

Згідно ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 14 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) передбачено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Порядок примусового виконання рішень судів у разі невиконання їх у добровільному порядку врегульовано Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV. Вказаним Законом, з поміж іншого, передбачено і заходи реагування які можуть застосовуватися державним виконавцем у випадку невиконання рішення суду.

Особливості виконання рішень судів про поновлення на роботі передбачені ст. 76 Закону від 21 квітня 1999 року № 606-XIV. Згідно ч. 1 ст. 76 вказаного Закону, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або

розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

У разі невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника на них накладається штраф та застосовуються інші заходи, передбачені законом (ч. 2 ст. 76 Закону від 21 квітня 1999 року № 606-XIV).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З цією метою державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом ( п. 13, ч. 3 ст. 11 Закону від 21 квітня 1999 року № 606-XIV).

Більш детально підстави накладення штрафу та його розмір врегульовані ч. 1 ст. 89 Закону від 21 квітня 1999 року № 606-XIV

Частиною 1 ст. 89 Закону від 21 квітня 1999 року № 606-XIV передбачено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Судом на підставі дослідження матеріалів виконавчого провадження та оцінки наданих у судовому засіданні пояснень представників сторін безспірно встановлено, що на момент прийняття оскаржуваної постанови про накладення штрафу від 24.05.2016 року постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 24.12.2015 року у справі № 802/3864/15-а про поновлення ОСОБА_3 на посаді прокуратурою Вінницької області не виконана.

Водночас, позивач обґрунтовуючи незаконність спірної постанови про накладення штрафу від 24.05.2016 року зазначає, що рішення суду від 24.12.2015 року не виконано із поважних причин, що виключає існування законних підстав для накладення штрафу на боржника у виконавчому провадженні.

Надаючи оцінку причинам невиконання рішення суду від 24.12.2015 року про поновлення ОСОБА_3 на посаді прокурора відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області з 05 листопада 2015 року суд виходить із наступного.

Судом встановлено, що як на причину невиконання рішення суду боржник зіслався на те, що наказом прокурора Вінницької області № 1653к від 26.11.2015 року на посаду прокурора відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області (посада на яку поновлено ОСОБА_3) призначено ОСОБА_4

Відповідно до Наказу прокурора Вінницької області № 1658к від 27.11.2015 року ОСОБА_4 надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку.

Як пояснив представник позивача, на період перебування ОСОБА_4 у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку на посаду прокурора відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області призначено ОСОБА_5

При цьому позивачем зазначено, що поновлення ОСОБА_3 на посаді тягне за собою звільнення ОСОБА_4, а в силу вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України, звільнення такої категорії жінок не допускається.

Проте, на переконання суду, наведені позивачем (боржником у виконавчому провадженні) обставини не є поважними причинами невиконання рішення суду виходячи із наступного.

Згідно п. 8 ч. 3 ст. 2 КАС України, рішення, дія чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень повинні відповідати критерію пропорційності, зокрема при його прийняття (вчиненні дії) необхідно дотриматись необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Не виконуючи судове рішення про поновлення незаконно звільненого працівника на посаді із причин зайняття посади іншою особою, прокуратура Вінницької області вказаного принципу не дотрималась.

Як зазначалося вище, відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Принцип обов'язковості судових рішень, як один з принципів здійснення правосуддя в Україні, полягає в обов'язковому виконанні на всій території України судових рішень, що набрали законної сили, а також у встановленні відповідальності за невиконання таких рішень.

Згідно ч. 1 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (ч. 2 ст. 8 КАС України).

Питання з приводу невиконання судових рішень, ухвалених на користь заявників, неодноразово розглядалось Європейським Судом з прав людини.

Так, у п. 40 Рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» Європейський Суд зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Також у Рішення від 15 березня 2001 року в справі «Піалопулос та інші проти Греції» Європейський Суд зазначив, що якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс.

Крім того, у Рішенні від 7 травня 202 року у справі «Бурдов проти Росії» Європейський Суд наголосив на тому, що виконання будь-якого судового рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя, а тому повинно відповідати вимогам, вміщеним у статті 6 Конвенції. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», (рішення набуло статус остаточного 15 січня 2010 року), визнаючи порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції і статті 1 Першого протоколу у зв'язку з тривалим невиконанням рішень судів, ухвалених в Україні на користь заявника, та відсутністю ефективних національних засобів юридичного захисту щодо таких порушень, Європейський Суд з прав людини констатував також системний характер відповідної проблеми та наголосив на тому, що будь-яка особа, яка домоглася від національного органу остаточного рішення, за виконання якого несуть відповідальність органи влади України, наражається на ризик бути позбавленою можливості скористатися вигодами від такого рішення відповідно до Конвенції (параграфи 63, 68, 69, 70, 83, 86).

Отже, пояснюючи причини невиконання судового рішення від 24.12.2015 року боржник у виконавчому провадженні не врахував, що не виконанням судового рішення у зв'язку із зайняттям посади на яку поновлено незаконно звільненого працівника іншою особою, порушуються не тільки права та інтереси незаконно звільненого працівника, а й Конституційні засади обов'язковості судових рішень та міжнародні зобов'язання взяті на себе державою Україна.

Тому, ОСОБА_3 будучи поновлена постановою суду від 24.12.2015 року у справі № 802/3864/15-а на посаді прокурора відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області набула право якому кореспондує обов'язок роботодавця (прокуратури Вінницької області) скористатися вигодами від прийнятого судом рішення та зайняти посаду із якої її незаконно звільнено.

Крім того, суд звертає увагу і на те, що на момент прийняття постанови від 24.12.2015 року у справі № 802/3864/15-а про поновлення ОСОБА_3 на посаді існували ті обставини, на які посилається позивач як на причини неможливості поновлення ОСОБА_3 на посаді прокурора відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області. Проте, такі обставини не вплинули на прийняте судом 24.12.2015 року рішення у справі № 802/3864/15-а, а тому і виконання судового рішення не можна ставити в залежність від їх існування.

В силу ч. 1 ст. 76 Закону, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Правове регулювання наслідків виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника знайшло своє відображення також у нормі п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, в силу якої, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Норма частини 2 ст. 40 КЗпП України встановлює, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Тому чинним трудовим законодавством чітко врегульовані правовідносини у випадку поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, та правові наслідки такого поновлення. Відтак, причини невиконання прокуратурою Вінницької області судового рішення про поновлення на роботі працівника у зв'язку із зайняттям його посади іншою особою не є поважними.

Щодо можливого недотримання передбачених ч. 3 ст. 184 КЗпП України гарантій ОСОБА_4 (недопустимість звільнення жінок, які мають дітей до 3-х років) при виконанні постанови суду від 24.12.2015 року у справі № 802/3864/15-а, то суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, наказом прокурора Вінницької області № 1653к від 26.11.2015 року на посаду прокурора відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області (посада на яку поновлено ОСОБА_3) призначено ОСОБА_4 Проте, відповідно до Наказу прокурора Вінницької області № 1658к від 27.11.2015 року ОСОБА_4 надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку, а на період перебування ОСОБА_4 у відпустці на посаду яку вона займала призначено ОСОБА_5

Тому, при виконанні рішення суду про поновлення ОСОБА_3 на посаді, правові наслідки такого поновлення (передбачені п. 6 ч. 1 ст. 40 та ч. 2 ст. 40 КЗпП України) наступають саме для особи, яка займає відповідну посаду на момент поновлення ОСОБА_3, а не для ОСОБА_4, яка на момент виконання рішення суду перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку.

Більше того, навіть у випадку якщо на посаді поновленого працівника працює особа, яка не може бути звільнена, це не змінює Конституційного принципу обов'язковості судових рішень та не виключає обов'язку роботодавця виконати судове рішення від 24.12.2015 року у справі № 802/3864/15-а про поновлення на роботі ОСОБА_3. При цьому, в такому випадку, на роботодавця покладається додатковий обов'язок безумовного працевлаштування ОСОБА_4 як жінки, яка наділена гарантіями, передбаченими нормами ст. 184 КЗпП України.

Отже, надавши оцінку оскаржуваній постанові про накладення штрафу у розмірі 680 грн. від 24.05.2016 року прийнятій у виконавчому провадженні № 49924947 з виконання виконавчого листа № 802/3864/15, суд дійшов висновку про її законність, так як за результатами розгляду справи встановлено факт невиконання судового рішення на момент прийняття постанови, а причини такого невиконання не є поважними. Тому, у задоволенні вимог адміністративного позову про її скасування слід відмовити.

Оскільки у задоволенні позову прокуратурі Вінницької області відмовлено, в силу норм ст. 94 КАС України, підстави для стягнення в користь позивача сплаченого при зверненні до суду судового збору відсутні.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні вимог адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Богоніс Михайло Богданович