Справа № 135/610/16-а
Суддя: Волошина Т. В.
Дата ухвалення: 2016-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № № 135/610/16-а
Провадження у справі № 2-а/135/10/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2016 Ладижинський міський суду Вінницької області

у складі: головуючого судді Волошиної Т.В.,

за участі секретаря судового засідання Білодіда П.В.,

позивача ОСОБА_1,

представників відповідача Чудак Т.А., Кулеші Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижині Вінницької області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Ладижині Вінницькій області про визнання неправомірною бездіяльності суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Управління Пенсійного фонду України у м. Ладижині Вінницькій області про визнання неправомірною бездіяльності відповідача щодо не поновлення виплати пенсії за віком та зобов'язання поновити позивачу виплату пенсії за віком з 01 червня 2015 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у м. Ладижин Вінницької області, починаючи з 10 жовтня 2008 року, отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», призначену з урахуванням норм Закону України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування». Після настання пенсійного віку та призначення пенсії вона продовжує працювати на посаді начальника загального відділу Ладижинської міської ради. З 01 квітня 2015 року, у зв'язку з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-УІІІ, а також враховуючи, те що позивач працює начальником загального відділу Ладижинської міської ради Вінницькій області, їй було припинено виплату пенсії. 03 лютого 2016 року позивач звернулася до Управління Пенсійного фонду у м. Ладижин із заявою, в якій просила поновити з 01 червня 2015 року виплату пенсії. Однак, листом від 05 лютого 2016 року № 4-Д відповідач повідомив про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії. Вважає бездіяльність Управління Пенсійного фонду у м. Ладижин, яка полягає у не поновленні виплати пенсії з 01 червня 2015 року неправомірною.

Відповідач у визначений строк надав суду свої заперечення, у яких позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, мотивуючи це тим, що з жовтня місяця 2008 року і по сьогоднішній день позивач перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Ладижин, пенсія за віком призначена їй враховуючи норми Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Відповідно до п.2 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-УІІІ від 02 березня 2015 року порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії. Позивач, отримуючи пенсію, є посадовою особою органів місцевого самоврядування, а отже дія Закону України №213-УІІІ від 02 березня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», в частині встановлення обмеження щодо отримання пенсії особами у період роботи держслужбовцем на неї поширюється в повному обсязі. З 01 квітня 2015 року набули чинності норми «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року. Так, в розділі І п.9 внесено зміни до частини сьомої статті 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" (Відомості Верховної Ради України. 2001 p., № 33, ст. 175) такого змісту: "Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій. осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються".

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року таким, що не відповідає Конституції України не визнаний.

Внесені зміни до ст. 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" не поширюються на працюючих пенсіонерів, які є інвалідами І га II груп, інвалідами війни III групи та учасниками бойових дій. особами, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Позивач не відноситься до вищегіерерахованих осіб.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування. їх посадові особи зобов'язані діяти лише па підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Крім того, з 01.01.2016 відповідно до Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №911 від 24.12.2015, у частині сьомій статті 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" цифри і слова "1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року" замінено цифрами і словами "1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року".

За викладених вище обставин, УПФ в м. Ладижин діючи в межах чинного законодавства, вважає, що правомірно застосував обмеження при виплаті пенсії позивачу, як працюючому пенсіонеру, що вставлено положенням ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представники відповідача Чудак Т.А. та Кулеша Т.В. в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у письмовому запереченні щодо позову.

З'ясувавши позиції сторін, розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 10 жовтня 2008 року перебуває на обліку в управління Пенсійного фонду України у м. Ладижині Вінницької області та отримує пенсію по віку, призначену відповідно до Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Позивач працює на посаді начальника загального відділу Ладижинської міської ради Вінницької області.

З 01 квітня 2015 року відповідач призупинив виплату позивачу пенсії по віку, яке, на письмове звернення позивача, мотивоване тим, що з 01 квітня 2015 року набрав чинності Закон України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", яким встановлено особливий порядок виплати пенсій працюючим пенсіонерам, зокрема, змінено і ст. 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Даючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами суд враховує наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року внесено зміни до статті 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

З урахування внесених змін вказана стаття Закону передбачає, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", Законом України "Про державну службу", Законом України Про прокуратуру", Законом України Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. З 01 січня 2016 року пенсії виплачуються без урахування одержуваної заробітної плати (доходу) або пенсійних виплат з накопичувальної системи пенсійного страхування чи пенсійних виплат із системи недержавного пенсійного забезпечення.

Станом на 1 квітня 2015 року посада, на якій працює позивач, дійсно, давала право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу" та Законом України Про службу в органах місцевого самоврядування", у зв'язку з чим відповідачем було припинено виплату пенсії позивачеві з 1 квітня 2015 року.

Разом з тим, згідно з пунктом 5 розділу ІІІ Прикінцевих положеннь Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що вказаний у пункті 5 розділу ІІІ Прикінцевих положеннь Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року не прийнятий, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність норми Закону України "Про державну службу" та Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії/щомісячне довічне грошове утримання за цими Законами не призначаються.

На даний час особам, які підпадають під дію Законів України "Про державну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", пенсія призначається відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Суд не погоджується із твердженнями позивача про те, що з 01 червня 2015 року перешкоди для виплати їй пенсії по віку відсутні, з огляду на таке.

За приписами частини 7 статті 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин, тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.

Аналіз наведеної норми дає право для висновку, що підставою для припинення виплати пенсії є саме факт роботи особи в органах місцевого самоврядування, при чому в даному випадку не має значення чи набула особа таке право (тобто чи наявні підстави визначені законом для її призначення - вік, інвалідність, тощо) чи ні.

Крім того, з 01.01.2016 відповідно до Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №911 від 24.12.2015, у частині сьомій статті 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" цифри і слова "1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року" замінено цифрами і словами "1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року".

Як встановлено судом з матеріалів справи ОСОБА_1 працює на посаді начальника загального відділу Ладижинської міської ради Вінницької області, тобто є посадовою особою органу місцевого самоврядування, відповідно до вимог статті 3 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Варто також зазначити, що у рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Також Конституційний Суд України у рішенні від 25 січня 2012 року № 3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі Ейрі проти Ірландії також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі Кйартан Асмундсон проти Ісландії від 12 жовтня 2004 року.

Отже, одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України також зазначив, що передбачені законами соціально - економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Враховуючи позицію Європейського Суду, висновки Конституційного Суду України, та беручи до уваги, що стаття 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", із внесеними змінами та стаття 21 "Про службу в органах місцевого самоврядування" не визнані неконституційними, позивач не є інвалідом І, ІІ групи, інвалідом війни ІІІ групи, учасником бойовий дій, не займає посади в органах, перелічених пунктом 3 Прикінцевих положеннях Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", а обіймає посаду начальника загального відділу Ладижинської міської ради Вінницької області, що в розумінні вимог Закону України " Про службу в органах місцевого самоврядування" є службою в органах місцевого самоврядування, відповідач тимчасово припинив виплату пенсії ОСОБА_1, керуючись саме чинними нормами законодавства.

Таким чином, суд зазначає, що відповідач, відмовляючи позивачу у відновленні виплати пенсії по віку, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним пенсійним законодавством України, зокрема, на виконання приписів Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-VIII від 02 березня 2015 року.

Відповідно до частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене вище, суд вважає, що відповідачем надано суду достатньо належних доказів, які свідчать про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94,158,162,163,167, 255 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Ладижині Вінницькій області про визнання неправомірною бездіяльність суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем віднести за її рахунок.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Ладижинський міський суд протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: