Справа № 817/470/16
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2016-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

08 серпня 2016 р.Р і в н е 817/470/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Сала А.Б. за участю секретаря судового засідання Минько Н.З. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Троянчук Д.М.

відповідача: представник Білик М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Моделпак"
до Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень
В С Т АН О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Моделпак» звернулося до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень№ від 16.12.2015 року, №від 16.12.2015 року,т № від 16.12.2015 року,№ від 16.12.2015 року в частині зменшення розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість в сумі 223 478 грн., № від 17.12.2015 року,№000891702 від 17.12.2015 року та рішення від 27.01.2016 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску (з урахуванням заяви від 06.06.2016 року про зменшення розміру позовних вимог).

В обґрунтування позову позивач зазначає, що твердження відповідача щодо наявності на підприємстві зворотних відходів, які повертаються у виробництво для подальшого виробництва гофропродукції не відповідає дійсності, оскільки суперечить наданим до перевірки документам щодо процесу виробництва товару.

Зазначає, що під час виготовлення гофровиробів утворюється макулатура, яка в подальшому реалізовується для переробних підприємств, договори з якими надавалися під час перевірки, долучалися до заперечень на акт перевірки і під час адміністративного оскарження, проте, враховані не були. Крім того, про подальшу реалізацію макулатури зазначено в самому ж акті перевірки в розділі 3.2.1.Таким чином, позивач не порушував пп. 138.8.1 п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України.

Щодо встановленого перевіркою порушень віднесення до амортизації вартості основних засобів виробничого призначення, отриманих безоплатно та за рахунок бюджетного фінансування, то абзац «а» пп. 14.1.81 п. 14.1 ст. 14 та п. 144.1 ст. 144 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (зі змінами та доповненнями) спростовують такий висновок перевіряючих.

Щодо встановленого в акті перевірки порушення п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями), в результаті чого занижено податкові зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 560 700 грн., то позивач вказує, що згідно з п. 23 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України, тимчасово, до 1 січня 2015 року, від оподаткування податком на додану вартість звільняються операції з постачання паперу та картону для утилізації (макулатури та відходів) товарної позиції 4707 згідно з УКТ ЗЕД. За таких обставин, донарахування податкових зобов'язань з податку на додану вартість також є протиправним.

Також представник позивача зазначає, що встановлені відповідачем порушення, а саме: не утримання і не перерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 5 590,86 грн. за 2014 рік, заниження у звітах за травень 2014 року - грудень 2014 року нарахування єдиного внеску та не утримання і не перерахування до бюджету військового збору в сумі 431,90 грн. за 2014 рік не відповідають дійсності, оскільки відрахування з заробітної плати працівників податку з доходів фізичних осіб, єдиного соціального внеску та військового збору за період проходження військової служби під час мобілізації суперечить нормам Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VІ (із змінами та доповненнями) та Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями).

Представник позивача в судовому засіданні адміністративний позов підтримав з наведених у ньому підстав, просив задовольнити повністю.

Відповідач позов не визнав, подавши письмові заперечення. В обґрунтування заперечень покликається на те, що під час проведення перевірки встановлено завищення позивачем показників у рядку 05.1 Декларацій «Собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг)». Розбіжності між даними платника та даними перевірки виникли за рахунок того, що підприємство не здійснювало зменшення прямих матеріальних витрат на вартість отриманих зворотних відходів. Таким чином, на порушення підпункту 138.8.1 пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (зі змінами та доповненнями), ТОВ «Моделпак» завищено витрати за період з 01.04.2012 року по 31.12.2014 року на суму 780034 грн. за рахунок не проведеного коригування собівартості реалізованої продукції на вартість зворотних відходів та супутньої продукції.

Також в ході проведення перевірки встановлено, що відповідно до даних бухгалтерського обліку (рах. 10, 13) ТОВ «Моделпак» проводило нарахування амортизації по основних засобах, які придбані за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Отже, ТОВ «Моделпак» зайво включено до витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, суму амортизаційних витрат, нараховану за основні засоби, які придбані не за власні кошти, а за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, які використані не за цільовим призначенням.

Враховуючи пп. 14.1.3. п. 14.1 ст. 14, пп. 14.1.27, п. 14.1 ст. 14 та п. 144.1 ст. 144 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями) відповідач зазначає, що не підлягає амортизації вартість основних засобів виробничого призначення, отриманих безоплатно та за рахунок бюджетного фінансування, оскільки у вартості об'єктів безоплатно отриманих або наданих за рахунок бюджетного фінансування відсутні витрати.

Крім того, в порушення п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України позивачем занижено податкові зобов'язання на загальну суму податку на додану вартість 370 290грн.Як зазначив представник відповідача, базою нарахування податку на додану вартість є вартість сировини в тій її частині, з якої у процесі виробництва утворилися відходи (макулатура), реалізація яких здійснюється із застосуванням пільги.

Також перевіркою встановлено порушення вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VІ (із змінами та доповненнями) та Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями), а саме: не утримано і не перераховано до бюджету податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 5 590,86 грн. за 2014 рік, заниження у звітах за травень 2014 року - грудень 2014 року нарахування єдиного внеску та не утримання і не перерахування до бюджету військового збору в сумі 431,90 грн. за 2014 рік.

За таких обставин, відповідач вважає, що ним правильно та у відповідності до закону було винесено оскаржувані рішення.

У судовому засіданні представник відповідача адміністративний позов не визнав з підстав, викладених у письмових запереченнях. Просив у його задоволенні відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представника відповідача, встановивши фактичні обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх у сукупності, відповідно до вимог закону, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Суд встановив, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Моделпак» зареєстровано як юридична особа13.04.2011 року та на момент проведення перевірки перебуває на обліку у ДПІ у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області.

В період з 02.11.2015 року по 27.11.2015 року працівниками Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області була проведена документальна планова виїзна перевірка ТОВ «Моделпак» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2014 року.

За результатами такої перевірки було складено Акт №366/17-16-22-02/37598260 від 04.12.2015 року про результати документальної планової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Моделпак» код ЄДПРОУ 37598260, з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2014 року (далі - акт перевірки).

Згідно висновків даного акту, перевіркою ТОВ «Моделпак» встановлено, в т.ч. наступні порушення:

- п. 185.1 ст. 185, п. 187.1, п. 187.8 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 198.5 ст. 198 розділу V Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями), в результаті чого занижено податкові зобов'язання на загальну суму податку на додану вартість 370290,0 грн., що призвело до заниження податку на додану вартість всього на суму 141 853,0 грн., завищення від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду (ряд. 19) за грудень 2014 року у сумі - 20 298,0 грн., завищення залишку від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (ряд. 24) за грудень 2014 року на суму 208 139,0 грн.;

- пп. 138.8.1 п. 138.8 ст. 138, п. 144.1, ст. 144 розділу III, пп. 138.8.1 п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (зі змінами та доповненнями), в результаті чого завищено витрати, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування на суму 2 837 227,0 грн., що призвело до заниження податку на прибуток всього у сумі 306 555,0 грн., та завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування за 2014 рік в сумі 1 282 616,0 грн.;

- п. 1 ч. 2 ст. 6, п. 1 ч. 1 ст. 7, ч. 5, ч. 7 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VІ із змінами та доповненнями, в результаті чого порушено порядок нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, що призвело до заниження єдиного внеску всього на суму 13 275,68 грн., в тому числі за ставкою 37,66% в сумі 10 527,90грн., за ставкою 8,41% на загальну суму 1 219,40 грн., за ставкою 3,6% на загальну суму 1 528,38 грн. на заниження заробітної плати у Звіті за травень-грудень2014 рік на загальну суму 42 454,60 грн.;

- п. 51.1 ст. 51 глави 2, пп. "б" п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (зі змінами та доповненнями), розділ ІІІ «Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку» в редакції, затвердженої Наказом ДПА України від 24.12.2010 року №1020, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.01.2011 року №46/18784, в редакції, затвердженої Наказом Міністерства доходів і зборів України від 21.01.2014 року №49, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.02.2014 року №228/25005, по яких встановлено подання податкових розрахунків за формою 1-ДФ не в повному обсязі, з недостовірними відомостями та з помилками, а саме: за 2,3,4 квартали 2012 року, 3 квартал 2013 року, за 3,4 квартали 2014 року;

- пп. 1.1, пп. 1.2, пп. 1.3, пп. 1.4, пп. 1.5, пп. 1.6 п. 161 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (зі змінами та доповненнями), а саме: перевіркою встановлено не подання платіжного доручення, неперерахування до бюджету податковим агентом належного до сплати військового збору до або під час виплати доходів на користь платників податків за граничними термінами сплати збору до бюджету, передбаченим ст. 168 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (зі змінами та доповненнями);

- пп. 1.1, пп. 1.2, пп. 1.3, пп. 1.4, пп. 1.5, пп. 1.6 п. 161 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (зі змінами та доповненнями), в результаті чого визначено суму податкових зобов'язань з військового збору в сумі 431,90 грн. за 2014 рік;

- пп. 14.1.180, п. 14.1 ст. 14, п. 163.1 ст. 163, пп. 164.2.1 п. 164.2 ст. 164, п. 165.1 ст. 165, п. 167.1 ст. 167, п. 168.1 ст. 168, п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (зі змінами та доповненнями), в результаті чого визначено суму податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб при виплаті платникам податків доходів за період, що перевірявся на загальну суму 5 590,86 грн. за 2014 рік;

- пп. 1.1, пп. 1.2, пп. 1.3, пп. 1.4, пп. 1.5, пп. 1.6 п. 161 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (зі змінами та доповненнями), по яких встановлено порушення вимог податкового законодавства під час перевірки питань щодо правильності утримання та своєчасності перерахування військового збору до бюджету в періоді, що перевірявся, а саме: утриманий але не перерахований до бюджету військовий збір на загальну суму 60,75 грн. за 2014 рік.

09.12.2015 року ТОВ «Моделпак» було подано до ДПІ у м. Рівному ГУ ДФС у Рівненській області заперечення №190/12-15 від 09.12.2015 року на висновки, обставини та дані, викладені в Акті перевірки №366/17-16-22-02/37598260 від 04.12.2015 року.

Проте, відповіді на такі заперечення не було отримано.

На підставі висновків акту перевірки ДПІ у м. Рівному ГУ ДФС у Рівненській області було оформлено та надіслано скаржнику поштовим відправленням наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 16.12.2015 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 383 193 грн. 75 коп. (в т.ч. 306 555 грн. основного платежу та 76 638,75 грн. штрафних (фінансових) санкцій);

- податкове повідомлення-рішення форми «П» № від 16.12.2015 року, яким зменшено суму від`ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток в розмірі 1 282 616 грн.;

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 16.12.2015 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 212 779 грн. 50 коп. (в т.ч. 141 853 грн. основного платежу та 70 926,5 грн. штрафних (фінансових) санкцій);

- податкове повідомлення-рішення форми «В4» № від 16.12.2015 року, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість в розмірі 228 437 грн.;

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 17.12.2015 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 10 107 грн. 07 коп. (в т.ч. 5 590,86 грн. основного платежу та 4 516,15 грн. штрафних (фінансових) санкцій);

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 17.12.2015 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання з військового збору на загальну суму 981 грн. 79 коп. (в т.ч. 492,65 грн. основного платежу та 479,24 грн. штрафних (фінансових) санкцій);

- рішення № від 27.01.2016 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 6 637,84 грн. (прийняте за результатами адміністративного оскарження).

Не погодившись із такими податковими повідомленнями-рішеннями, ТОВ «Моделпак» звернулося із скаргою №202/12-15 від 24.12.2015 року до ГУ ДФС у Рівненській області.

Проте, рішенням про результати розгляду скарги №92/10с/17-00-10-04-04/300 від 12.02.2016 року ГУ ДФС у Рівненській області було відмовлено в задоволенні скарги, а податкові повідомлення-рішення залишені без змін.

ТОВ «Моделпак» звернулося із повторною скаргою №27/02-16 від 18.02.2016 рокудо ДФС України, яка своїм рішенням №7977/6/99-99-10-01-03-15 від 11.04.2016 року відмовила в задоволенні скарги, а податкові повідомлення-рішення залишила без змін.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховує наступне.

Відповідачем в акті перевірки зазначено: «Відповідно до матеріалів акту від 30.12.2011 року №040-23/038 позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності в Головному управлінні праці, соціальних питань та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи Волинської облдержадміністрації за період з 01.01.2011 року по 30.12.2011 року, проведеної Контрольно-ревізійним управлінням в Волинській області, було встановлено, що: «... ТОВ «Моделпак» не забезпечено створення протягом 2011 року 56 нових робочих місць в результаті не закінчення будівництва виробничих приміщень із введенням їх в експлуатацію, не проведення монтажу обладнання по виробництву гофропродукції. Фактичне працевлаштування працівників ТОВ «Моделпак» здійснюється на обладнанні та у виробничому приміщенні, орендованому в ТОВ «Галпін пак», яке у зв'язку з цим зменшило виробництво продукції і звільнило працівників, що призвело до невиконання ТОВ «Моделпак» вимог п.12 постанови №527 та п. 2.3.1, п. 2.3.6 договору, укладеного з Головним управлінням від 27.05.2011 року №80 в частині створення нових робочих місць до кінця 2011 року та незабезпечення використання коштів за цільовим призначенням.

Відповідно до даних бухгалтерського обліку (рах. 10, 13) ТОВ «Моделпак» проводило нарахування амортизації по основних засобах, які придбані за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Отже, ТОВ «Моделпак» зайво включено до витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, суму амортизаційних витрат, нараховану за основні засоби, які придбані не за власні кошти, а за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, які використані не за цільовим призначенням».

Після посилань на пп. 14.1.3. п. 14.1 ст. 14, пп. 14.1.27, п. 14.1 ст. 14 та п. 144.1 ст. 144 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями) відповідач робить висновок про те, що не підлягає амортизації вартість основних засобів виробничого призначення, отриманих безоплатно та за рахунок бюджетного фінансування, оскільки у вартості об'єктів безоплатно отриманих або наданих за рахунок бюджетного фінансування відсутні витрати.

Проте, суд не погоджується із таким висновком податкового органу, зважаючи на наступні обставини та норми законодавства.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 30.06.2010 року №527 «Про створення нових робочих місць для забезпечення зайнятості населення вугледобувних регіонів» та розпорядження Волинської обласної державної адміністрації від 22.04.2011 року №178 «Про затвердження Програми створення нових робочих місць для забезпечення зайнятості населення Волинської області як вугледобувної на 2011 рік» ТОВ «Моделпак» на підставі Договору №80 від 27.05.2011 року отримало з Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття через Головне управління праці, соціальних питань та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи Волинської облдержадміністрації кошти в сумі 5 400 000 грн. на створення нових робочих місць для працевлаштування незайнятого населення регіону.

Дані кошти надійшли чотирма траншами: 30.05.2011 року на суму 1 620 000 грн., 01.07.2011 року на суму 1 258 000 грн., 01.08.2011 року на суму 1 258 000 грн., 05.09.2011 року на суму 1 264 000 грн., що підтверджується виписками з банківського рахунку.

Згідно пояснювальних записок до звітів про використання коштів, отриманих на створення нових робочих місць, ТОВ «Моделпак» здійснював розрахунки за рахунок бюджетних коштів із наступними контрагентами: ТОВ «СІМ», ТОВ «Енергомонтажвентиляція», ТОВ «Волинська фабрика гофротари», іноземною компанією «CapitalIndustrialMachinery», у яких і придбавав основні засоби для господарської діяльності.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Бюджетного Кодексу України, трансферти - кошти, одержані від інших органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших держав або міжнародних організацій на безоплатній та безповоротній основі.

Відповідно до пп. 14.1.3. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), амортизація - систематичний розподіл вартості основних засобів, інших необоротних та нематеріальних активів, що амортизується, протягом строку їх корисного використання (експлуатації).

Відповідно до абзацу «а» пп. 14.1.81 п. 14.1 ст. 14 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) капітальні трансферти - господарські операції, що передбачають придбання будинків, споруд, інших об'єктів нерухомої власності, інших основних засобів і нематеріальних активів, що підлягають амортизації відповідно до норм цього Кодексу.

Відповідно до п. 144.1 ст. 144 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), амортизації підлягають (в т.ч.):

- витрати на придбання основних засобів, нематеріальних активів та довгострокових біологічних активів для використання в господарській діяльності;

- капітальні інвестиції, отримані платником податку з бюджету, у вигляді цільового фінансування на придбання (створення) об'єкта інвестування (основного засобу, нематеріального активу) за умови визнання доходів пропорційно сумі нарахованої амортизації по такому об'єкту відповідно до положень підпункту 137.2.1 пункту 137.2 статті 137 цього Кодексу;

- вартість основних засобів, безоплатно отриманих або виготовлених чи споруджених за рахунок коштів бюджету або кредитів, залучених Кабінетом Міністрів України чи під гарантії Кабінету Міністрів України, у разі виконання зобов'язань за гарантією Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, наведені норми спростовують висновок перевіряючих про те, що не підлягає амортизації вартість основних засобів виробничого призначення, отриманих безоплатно та за рахунок бюджетного фінансування.

Більше того, кошти Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття ТОВ «Моделпак» спрямувало на придбання основних засобів, що безпосередньо пов'язані із його господарською діяльністю і які використовуються у господарських операціях, що відповідає вимогам та положенням Податкового Кодексу України.

Також перевіряючими не враховано, що нарахована амортизація була віднесена до витрат згідно Додатку АМ до декларації з податку на прибуток та відображена в рядку 05, 06.1 та 06.2 декларацій за відповідний період.

Також амортизаційні нарахування, на виконання пп. 137.2.1 п. 137.2 ст. 137 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відображені в доходах згідно Додатку ІД та в рядку 03.28 «інші доходи» декларацій податку на прибуток: за 2012 року в рядку 03.28. інші доходи в сумі 555 718 року, в т.ч. 1 кв. - 57319 грн., 2 кв. - 162 413 грн., 3 кв. - 161 775 грн., 4 кв. - 174 211 грн., за 2013 рік в ряд 03.30 інші доходи в сумі 758 346 грн., за 2014 рік в рядку 03.30 інші доходи в сумі 800 448 грн. Разом з 01.04.2012 року по 31.12.2014 року 2 057 193 грн.

Дані обставини були залишені відповідачем поза увагою.

Також відповідачем в акті перевірки зазначено, що підприємство не здійснювало зменшення прямих матеріальних витрат на вартість отриманих зворотних відходів, тому в порушення підпункту 138.8.1 пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (зі змінами та доповненнями), ТОВ «Моделпак» завищено витрати за період з 01.04.2012 року по 31.12.2014 року на суму 780034 грн., в тому числі за 4 квартал 2012 року - 60497 грн., за 2013 рік - 237369 грн., за 2014 рік - 482168 грн., за рахунок не проведеного коригування собівартості реалізованої продукції на вартість зворотних відходів та супутньої продукції.

Проте, суд не погоджується з таким висновком відповідача, вважаючи його безпідставним та таким, що не ґрунтуються на нормах закону та фактичних обставинах бухгалтерського обліку позивача.

Як встановлено з наданих в судовому засіданні пояснень свідка - головного бухгалтера ТОВ «Моделпак» ОСОБА_4 та не заперечується відповідачем, позивач, купуючи сировину (картон та папір), переробляє його у гофрокартон, з якого вже і виготовляє гофровироби (ящики, лотки та ін.) для подальшої реалізації.

Під час виготовлення гофровиробів утворюються технологічні відходи (обрізки картону, паперу та гофрокартону), які є макулатурою.

Така макулатура по якості відповідає ГОСТУ 10700-97 і ділиться на дві марки: макулатура марки MC 5Б - обріз картону і паперу; макулатура марки MC 9В - картонні гільзи з рулонів картону та паперу.

Згідно наявних в матеріалах справи аналізів рахунку 209, вартість макулатури не враховувалася у складі прямих матеріальних витрат, що формують собівартість готової продукції.

При калькулюванні собівартості гофрокартону та виробів з гофрокартону на рахунку 231 «Виробництво продукції та послуг» із собівартості гофропродукції вираховувалася вартість макулатури, що утворилась в процесі виробництва продукції, за справедливою вартістю, яка дорівнює вартості реалізації.

Ця макулатура за вартістю реалізації та кількістю оприбутковується на спеціально відведений рахунок по Дт 2091 «Макулатура» і Кт 231 «Виробництво продукції та послуг».

В момент реалізації макулатури підприємствам, які займаються її переробкою, робляться наступні проводки: Дт 901 «Собівартість реалізованої готової продукції», субконто «Макулатура» Кт 2091 Макулатура» на суму собівартості реалізації макулатури; Дт 361 «Розрахунки з вітчизняними покупцями» Кт 701 «Дохід від реалізації продукції», субконто «Макулатура» на суму доходу від реалізації без урахування ПДВ; Дт 361 «Розрахунки з вітчизняними покупцями» Кт 705 «Вирахування з доходу - ПДВ» Дт 705 «Вирахування з доходу - ПДВ» Кт 6415 «Розрахунки з бюджетом - ПДВ» на суму податку на додану вартість.

Позивач обліковував відходи (макулатуру), які утворювалися у процесі виробництва продукції за первісною вартістю придбаної сировини (картону і паперу), а у подальшому, за наслідками реалізації, визначало їх вартість за методом ціни продажу, що узгоджується з приписами Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 9 «Запаси».

Витрати, пов'язані із макулатурою, не відносилися підприємством до складу валових витрат за відповідні періоди, про що знову ж таки свідчить аналіз рахунку 209 (інші матеріали).

За визначенням у пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями), витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

За нормами п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями), витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються, зокрема, із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

За правилами п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями), витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу валових витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України).

За приписами п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями), собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

До складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку (підпункт 138.8.1 пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України).

Згідно п. 138.4 ст. 138 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями), витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства та її розкриття в фінансовій звітності визначає Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затверджене наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 року №318 (ПСБО 16 «Витрати»).

За нормами пунктів 5 і 6 ПСБО 16 «Витрати», витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов'язань. Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов'язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

За правилами пунктів 10 і 11 цього ж Положення собівартість реалізованих товарів визначається за Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 9 «Запаси». Собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та наднормативних виробничих витрат. До виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) включаються: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; змінні загальновиробничі та постійні розподілені загальновиробничі витрати. Виробнича собівартість продукції зменшується на справедливу вартість супутньої продукції, яка реалізується, та вартість супутньої продукції в оцінці можливого її використання, що використовується на самому підприємстві. Перелік і склад статей калькулювання виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) установлюються підприємством.

Згідно з пунктом 12 ПСБО 16 «Витрати» до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу вироблюваної продукції, купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, викладеному в пункті 11 цього Положення (стандарту).

У відповідності до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 9 «Запаси» (ПСБО 9 «Запаси»), затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.10.1999 року №246 і зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 02.11.1999 року за №751/4044, активи, які: утримуються для подальшого продажу (розподілу, передачі) за умов звичайної господарської діяльності; перебувають у процесі виробництва з метою подальшого продажу продукту виробництва; утримуються для споживання під час виробництва продукції, виконання робіт та надання послуг, а також управління підприємством/установою, визнаються запасами.

Тобто відходи, які отримуються у процесі виробництва (макулатура) є запасами у розумінні названого положення бухгалтерського обліку.

У відповідності до пункту 5 ПСБО 9 «Запаси», запаси визнаються активом, якщо існує імовірність того, що підприємство/установа отримає в майбутньому економічні вигоди, пов'язані з їх використанням, та їх вартість може бути достовірно визначена.

За приписами пункту 8 цього ж Положення придбані (отримані) або вироблені запаси зараховуються на баланс підприємства/установи за первісною вартістю.

Первісною вартістю запасів, що придбані за плату, є собівартість запасів, яка складається з таких фактичних витрат: суми, що сплачуються згідно з договором постачальнику (продавцю), за вирахуванням непрямих податків; суми ввізного мита; суми непрямих податків у зв'язку з придбанням запасів, які не відшкодовуються підприємству/установі; транспортно-заготівельні витрати (затрати на заготівлю запасів, оплата тарифів (фрахту) за вантажно-розвантажувальні роботи і транспортування запасів усіма видами транспорту до місця їх використання, включаючи витрати зі страхування ризиків транспортування запасів); інші витрати, які безпосередньо пов'язані з придбанням запасів і доведенням їх до стану, в якому вони придатні для використання у запланованих цілях (пункт 9 ПСБО 9 «Запаси»).

У силу положень пункту 16 ПСБО 9 «Запаси» при відпуску запасів у виробництво, з виробництва, продаж та іншому вибутті оцінка їх здійснюється за одним з таких методів: ідентифікованої собівартості відповідної одиниці запасів; середньозваженої собівартості; собівартості перших за часом надходження запасів (ФІФО); нормативних затрат; ціни продажу.

Слід зазначити, що ТОВ «Моделпак» обліковувало відходи (макулатуру), які утворювалися у процесі виробництва продукції, за первісною вартістю придбаної сировини (картону і паперу), а у подальшому, за наслідками реалізації, визначав їх вартість за методом ціни продажу, що узгоджується з приписами Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 9 «Запаси».

Весь об'єм зворотних відходів за період, що перевірявся, був реалізований підприємствам-заготівельникам за договірними цінами. У зв'язку із зазначеним, зворотні відходи, що використовуються позивачем при виготовленні гофрованого картону, мають бути включені до виробничої собівартості виготовленої продукції та відображені у податковому обліку у складі валових витрат.

Таким чином, позивач правильно відображав у податковому і бухгалтерському обліку операції з відходами виробництва.

Щодо твердження відповідача про те, що відходи повертаються у виробництво для подальшого виробництва гофропродукції, то матеріалами справи спростовуються такі обставини.

Зокрема, вся утворена макулатура в подальшому реалізовується для переробних підприємств, що підтверджується Договорами поставки макулатури №7/05-01 від 01.01.2012 року та №20/07-М від 20.07.2013 року.

На виконання даних договорів позивачем було оформлено видаткові накладні №18098 від 18.09.2012 року, №06116 від 06.11.2012 року, №07114 від 07.11.2012 року, №19116 від 19.11.2012 року, №04129 від 04.12.2012 року, №03011 від 03.01.2013 року, №08026 від 08.02.2013 року, №12025 від 12.02.2013 року, №28026 від28.02.2013 року, №210311 від 21.03.2013 року, №08048 від 08.04.2013 року, №24047 від 24.04.2013 року, №14057 від 14.05.2013 року, №06068 від 06.06.2013 року, №01077 від 01.07.2013 року, №22078 від 22.07.2013 року, №27086 від 27.08.2013 року, №05096 від 05.09.2013 року, №160911 від 16.09.2013 року, №270911 від 27.09.2013 року, №01117 від 01.11.2013 року, №29119 від 29.11.2013 року, №16126 від 16.12.2013 року, №28015 від 28.01.2014 року, №26027 від 26.02.2014 року, №11035 від 11.03.2014 року, №14045 від 14.04.2014 року, №17045 від 17.04.2014 року, №03062 від 03.06.2014 року, №07078 від 07.07.2014 року, №210712 від 21.07.2014 року, №07084 від 07.08.2014 року, №27084 від 27.08.2014 року, №281115 від 28.11.2014 року, №281116 від 28.11.2014 року, №11128 від 11.12.2014 року та №191210 від 19.12.2014 року.

Розрахунки між сторонами Договорів поставки макулатури підтверджуються виписками з банківського рахунку № за період з 29.07.2013 року по 25.11.2014 року.

Тобто, первинними документами підтверджено, що макулатура, яка утворюється під час виготовлення гофровиробів, в подальшому реалізовується для переробних підприємств.

Враховуючи вищенаведене, судом не встановлено порушень позивачем пп. 138.8.1 п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями).

Щодо встановленого в акті перевірки порушення п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями), в результаті чого було занижено податкові зобов'язання на загальну суму податку на додану вартість 370290,0 грн., що призвело до заниження податку на додану вартість всього на суму 141 853,0 грн., завищення від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду (ряд. 19) за грудень 2014 року у сумі - 20 298,0 грн., завищення залишку від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (ряд. 24) за грудень 2014 року на суму 208 139,0 грн., то суд зазначає наступне.

Як встановлено актом перевірки, одним з основних видів діяльності ТОВ «Моделпак» є виробництво гофрованого паперу та картону, паперової та картонної тари (основний КВЕД 17.21).

У результаті виробничої діяльності підприємства утворюються відходи - макулатура, яка в подальшому реалізується переробним підприємствам.

Згідно з п. 23 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями), тимчасово, до 1 січня 2015 року, від оподаткування податком на додану вартість звільняються операції з постачання, у тому числі операції з імпорту відходів та брухту чорних та кольорових металів та деревини товарних позицій 4401, 4403, 4404 згідно з УКТ ЗЕД (крім брикетів та гранул товарної підкатегорії УКТ ЗЕД 4401 30 90 00), а також паперу та картону для утилізації (макулатури та відходів) товарної позиції 4707 згідно з УКТ ЗЕД.

Тобто, даною нормою встановлено, що від оподаткування податком на додану вартість звільняються операції з постачання, у тому числі макулатури, і цю податкову пільгу слід розглядати як таку, що прямо встановлює звільнення платників податків від оподаткування податком на додану вартість всіх своїх операцій з постачання макулатури у строк до 01.01.2015 року.

На думку податкового органу, базою нарахування податку на додану вартість є вартість сировини в тій її частині, з якої у процесі виробництва утворилися відходи (макулатура), реалізація яких здійснюється із застосуванням пільги.

Проте, суд не погоджується з такою позицією, оскільки п. 23 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями) не встановлено будь якого розподілу податку на додану вартість.Трактування податковим органом норм Податкового кодексу України на свою корить не допускається.

Згідно з Класифікатором відходів ДК 005-96, затвердженим наказом Держстандарту України від 29.02.1996 року №89, макулатура є одним із різновидів відходів.

Також згідно із Законом України «Про Митний тариф України» від 19.09.2013 року №584, товарна група 4707 має найменування «Папір та картон для утилізації (макулатура та відходи)».

Оскільки ТОВ «Моделпак» не придбавало папір та картон для утилізації (макулатуру та відходи), а постачало для переробних підприємств, відповідно, до нього не застосовується положення п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями), згідно якого, платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до п. 189.1 ст. 189 цього Кодексу, за товарами/послугами, необоротними активами, під час придбання або виготовлення яких суми податку були включені до складу податкового кредиту, у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи починають використовуватися в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до ст. 197 підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених пп. 197.1.28 ст. 197 цього Кодексу).

Відповідно, позивач вірно застосував п. 23 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями), який прямо передбачає звільнення платників податків від оподаткування податком на додану вартість всіх своїх операцій з постачання макулатури у строк до 01.01.2015 року.

Щодо встановлених актом перевірки порушень вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VІ (із змінами та доповненнями) та Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями), а саме: не утримано і не перераховано до бюджету податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 5 590,86 грн. за 2014 рік, заниження у звітах за травень 2014 року - грудень 2014 року нарахування єдиного внеску та не утримання і не перерахування до бюджету військового збору в сумі 431,90 грн. за 2014 рік, то суд враховує наступне.

Дані висновки органом фіскальної служби зроблені на підставі того, що позивач при нарахуванні військовозобов'язаним, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 середнього заробітку, має виконувати усі покладені на нього Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» функції, оскільки відсутній порядок відшкодування компенсаційних виплат з бюджету.

Однак, такий висновок суд вважає безпідставним та необґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232 (далі - Закон №2232) призов військовозобов'язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Указами Президента України «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 17.03.2014 року та №454/2014 від 06.05.2014 року оголошена та проводиться часткова мобілізація.

Відповідно до ч. 3 ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності.

Відповідно до зазначених вимог наведених норм чинного законодавства України за працівниками позивача зберігалося місце роботи, посада та усім їм позивач сплачував середній заробіток, який у подальшому має компенсуватися із бюджету.

08.06.2014 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20.05.2014 року №1275-VII (далі - Закон №1275).

Законом №1275 внесені зміни до ряду законодавчих актів України, в тому числі Кодексу законів про працю України, Кодексу України про адміністративні правопорушення, Податкового кодексу України, Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про військовий обов'язок і військову службу», «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» тощо.

Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону №1275 поширено дію ч. 2 і ч. 3 ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», ч. 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України в редакції цього Закону на громадян України, які починаючи з 18.03.2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 року №303 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».

Статтею 119 Кодексу законів про працю України (зі змінами, внесеними Законом №1275) передбачено, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 165.1 ст. 165 Податкового кодексу України (зі змінами, внесеними Законом №1275) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включається сума грошової допомоги (у тому числі в натуральній формі), що надається фізичним особам або членам їхніх сімей (діти, дружина, батьки), військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв'язку з мобілізацією, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та/або компенсаційні виплати з бюджету в межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Згідно п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску, зокрема, є роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами, та працівники - громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах та організаціях, в інших юридичних осіб, зазначених в абзацах другому та восьмому пункту 1 цієї частини.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 даного Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), 2, 3, 6, 7 і 8 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Згідно ч. 6 ст. 7 даного Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» нарахування єдиного внеску за платників, зазначених у пунктах 2, 3, 6, 7, 8, 9 та 11 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється платниками, зазначеними у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, за рахунок сум, на які єдиний внесок нарахований.

В ч. 8 ст. 9 даного Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» зазначено, що платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов'язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (зі змінами, внесеними Законом №1275) не нараховується єдиний внесок на виплати, які компенсуються з бюджету в межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Судом встановлено з матеріалів справи та не заперечувалось представником відповідача, що працівники ТОВ «Моделпак» - ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7перебували на військовій службі під час мобілізації в період у строк, що не перевищував строк, визначений ст. 119 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, ч. 7 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» виключає з розрахунку бази нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування середній заробіток працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, тобто позивачем правомірно у відповідності до вимог законодавства не розраховувався єдиний соціальний внесок на заробітною платню своїм працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що податкові повідомлення-рішення № від 17.12.2015 року, № від 17.12.2015 року та рішення № від 27.01.2016 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску є протиправними та підлягають скасуванню.

Доводи відповідача про відсутність визначеного порядку відшкодування компенсаційних виплат із бюджету в межах середнього заробітку мобілізованих працівників та відсутність у Державному бюджеті України коштів, передбачених на виплату зазначених компенсацій не можуть буди прийняті судом, оскільки відсутня залежність виконання ч. 7 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від пп. 165.1.1 п.165.1 ст.165 Податкового кодексу України та чи визначений механізм повернення відповідних коштів з бюджету.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, у висновках акту перевірки зазначено про порушення позивачем п. 1 ч. 2 ст. 6, п. 1 ч. 1 ст. 7, ч. 5, 7 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VІ (із змінами та доповненнями), в результаті чого порушено порядок нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, що призвело до заниження єдиного внеску всього на суму 13275,68 грн., в тому числі за ставкою 37,66 % в сумі 10527,90 грн., за ставкою 8,41 % на загальну суму 1219,40 грн., за ставкою 3,6 % на загальну суму 1528,38 грн.

За наслідками такого висновку відповідачем було прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ю-8 від 04.12.2015 року.

Таки вимога була оскаржена позивачем до суду, де постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 07.04.2016 року по справі №817/298/16, яка набрала законної сили 14.06.2016 року, була визнана протиправною та скасована.

Оскільки рішення № від 27.01.2016 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску є похідним від вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ю-8 від 04.12.2015 року, тому обставини, встановлені в постанові Рівненського окружного адміністративного суду від 07.04.2016 року по справі №817/298/16, враховуючи приписи ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства, не доказуються при розгляді даної справи.

Враховуючи вищенаведене, податкові повідомлення-рішення ДПІ у м.Рівному ГУ ДФС у Рівненській області № від 16.12.2015 року,№ від 16.12.2015 року, № від 16.12.2015 року, № від 16.12.2015 року в частині зменшення розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість в сумі 223 478 грн., № від 17.12.2015 року,№000891702 від 17.12.2015 року та рішення від 27.01.2016 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства.

Згідно з частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати:

податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м.Рівному ГУ ДФС у Рівненській області від 16.12.2015 №; №; № та № в частині зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість на суму 223 478грн.

податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м.Рівному ГУ ДФС у Рівненській області від 17.12.2015 №; № та рішення від 27.01.2016 №.

Присудити на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Моделпак" за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області судовий збір у розмірі 31 871грн. 14коп.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Сало А.Б.