Справа № 2а-14143/11
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2016-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2016 року м. Київ К/800/54011/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Олексієнка М.М.,
Рецебуринського Ю.Й., -

розглянувши в касаційній інстанції в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в місті Тернополі про визнання дій протиправними та зобов'язання призначити і виплатити пенсію, за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в місті Тернополі на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 липня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2013 року, -

встановив:

У червні 2011 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом, у якому просив визнати протиправною відмову Управління Пенсійного фонду України в місті Тернополі у призначенні пенсії за віком згідно Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ (далі - Закон № 3723-XII) та зобов'язати відповідача призначити і виплатити йому пенсію за віком згідно Закону № 3723-XII з 23 травня 2011 року.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 липня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2013 року, позов задоволено. Визнано протиправною відмову Управління Пенсійного фонду України в місті Тернополі у призначенні ОСОБА_4 пенсії за віком згідно Закону № 3723-XII. Зобов'язано відповідача призначити ОСОБА_4 пенсію державного службовця з 23 травня 2011 року.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Управління Пенсійного фонду України в місті Тернополі звернулося до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 липня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2013 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За перевіркою матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_4 з 6 серпня 1973 року по 31 травня 1990 року (з перервою на службу в армії з 1 листопада 1973 року по 21 листопада 1974 року) працював в органах Міністерства фінансів Української РСР. Починаючи з 1 червня 1990 року позивач переведений на роботу в податкову інспекцію, де працював на різних керівних посадах до 11 грудня 2008 року. 30 жовтня 1992 року ОСОБА_4 присвоєно персональне звання - радник податкової служби І рангу, а 3 березня 1995 року відповідно до статті 17 Закону № 3723-XII він прийняв Присягу державного службовця.

Досягнувши 22 травня 2011 року пенсійного віку при наявності загального стажу державної служби 34 роки 1 місяць, в тому числі стажу роботи в податкових органах 18 років 5 місяців, ОСОБА_4 звернувся до Управління Пенсійного фонду України в місті Тернополі із заявою про призначення йому пенсії державного службовця.

Відповідно до протоколу № 28 засідання комісії Управління Пенсійного фонду України в місті Тернополі для розгляду питань, пов'язаних з призначенням пенсій, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та у відповідності до спеціальних законів, від 1 червня 2011 року ОСОБА_4 відмовлено у призначенні пенсії за віком згідно Закону № 3723-XII. Рішення мотивоване тим, що посадові особи державної податкової служби, які мають спеціальні звання, не можуть бути прирівняні до відповідних категорій посад державних службовців, а тому період роботи позивача у податкових органах до стажу державної служби не включається. У відповідності до записів трудової книжки до посад, віднесених до категорій державної служби, ОСОБА_4 зараховано лише періоди з 6 серпня 1973 року по 23 жовтня 1973 року та з 4 лютого 1975 року по 31 травня 1990 року, що становить 15 років 6 місяців, тобто не відповідає вимогам статті 37 Закону № 3723-XII.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач на час звернення до Управління Пенсійного фонду України в місті Тернополі досяг пенсійного віку, мав страховий стаж більше 25 років та понад 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає йому право на призначення пенсії відповідно до Закону № 3723-XII.

Загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті, визначає Закон № 3723-ХІІ.

Згідно статті 1 цього Закону державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

У відповідності до частини 2 статті 9 Закону № 3723-ХІІ регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Із наведеної норми вбачається, що правове становище державних службовців, які працюють в апараті інших органів, може регулюватися іншими спеціальними законами. При цьому Закон № 3723-ХІІ застосовується до таких службовців в частині, яка не врегульована спеціальним законом.

Спеціальним законом, що визначає статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності, є Закон України «Про державну податкову службу в Україні» від 4 грудня 1990 року № 509-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 509-XII).

Посадовою особою органу державної податкової служби за правилами частини 1 статті 15 вказаного Закону може бути особа, яка має освіту за фахом та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Державною податковою адміністрацією України. Посадові особи органів державної податкової служби підлягають атестації, після якої таким особам присвоюються спеціальні звання (частини 7, 8 статті 15 цього Закону).

Зазначеною статтею Закону № 509-XII також установлено умови, за яких особи не можуть бути службовцями податкових органів, які кореспондуються із вимогами статей 5, 12 Закону № 3723-ХІІ щодо обмежень, пов'язаних із прийняттям на державну службу та її проходженням.

Статтею 6 цього Закону передбачено, що видатки на утримання органів державної податкової служби визначаються Кабінетом Міністрів України і фінансуються з державного бюджету.

Таким чином, посадові особи державної податкової служби, яким за наслідками атестації присвоєно спеціальні звання, займають посади в державних органах щодо практичного виконання завдань і функцій держави (зокрема у сфері податкової політики), одержують заробітну плату за рахунок державного бюджету, а отже перебувають на державній службі та є державними службовцями.

Із наведеним узгоджується те, що, як установили суди у цій справі, ОСОБА_4, якому у 1992 році присвоєно персональне звання - радник податкової служби І рангу, у березні 1995 року відповідно до статті 17 Закону № 3723-ХІІ прийняв Присягу державного службовця.

Законом № 509-XII не врегульовано питання пенсійного забезпечення посадових осіб державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, тому при вирішенні таких питань підлягають застосуванню положення Закону № 3723-ХІІ, зокрема, частини 2 статті 37 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), за правилами якої на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку.

За змістом пункту 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1994 року № 283 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті державної податкової та контрольно-ревізійної служби, а також на посадах суддів, слідчих, прокурорів, інших службових осіб, яким присвоєно персональні звання.

Виходячи з наведеного, посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця, передбачену статтею 37 Закону № 3723-ХІІ.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку щодо наявності підстав для задоволення позову, обґрунтовано виходячи з того, що період державної служби позивача в податкових органах у спеціальному званні - радник податкової служби І рангу має бути зарахований до стажу державної служби, який дає йому право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Згідно частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскільки постанова Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 липня 2011 року та ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2013 року прийняті з додержанням норм права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Тернополі - залишити без задоволення.

Постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 липня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в місті Тернополі про визнання дій протиправними та зобов'язання призначити та виплатити пенсію - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Олексієнко М.М.

Рецебуринський Ю.Й.