Справа № 331/4301/16-а(2-а/331/112/2016)
Суддя: Богданенко І.Ю.
Дата ухвалення: 2016-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

02 серпня 2016 рокусправа № 331/4301/16-а

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Богданенка І.Ю.,

суддів: Уханенка С.А. Дадим Ю.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2016 року

у справі №331/4301/16-а

за позовом ОСОБА_1

до управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя

про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся у Жовтневий районний суд м. Запоріжжя з позовом до управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя про визнання неправомірними дій щодо відмови у здійсненні перерахунку пенсії із застосуванням коефіцієнту заробітку - 1,86175 та зобов'язання здійснити виплату недоплаченої пенсії у зв'язку з заниженням коефіцієнту заробітку; визнання неправомірними дій щодо відмови в здійсненні перерахунку розміру пенсії у зв'язку із збільшенням з 01 вересня 2015 року розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 17 вересня 2015 року №704-VIII та зобов'язання виплатити недоплачені з 01 вересня 2015 року суми підвищень та доплати до підвищень членам сім'ї загиблого військовослужбовця, передбачені статтею 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2016 року, прийнятою в порядку скороченого провадження, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою позовні вимоги задовольнити.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку відповідача та з 31 березня 1993 року отримує пенсію за віком.

З 01 січня 2004 року розмір пенсії позивача перерахований відповідачем на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», зокрема, з урахуванням стажу роботи 38 років 3 місяці, та заробітної плати за період з 01 березня 1991 року по 28 лютого 1993 року (індивідуальний коефіцієнт заробітку - 1,52472).

На підставі заяви ОСОБА_1 від 23 лютого 2004 року, відповідачем проведений перерахунок пенсії, з урахуванням стажу та заробітної плати за інший період трудової діяльності з 01 січня 1970 року по 31 грудня 1974 року (індивідуальний коефіцієнт заробітку - 1,86098).

Відповідно до листа головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 03 лютого 2016 року, на теперішній час пенсія позивача обчислена при страховому стажі 39 років 2 місяці (коефіцієнт страхового стажу з кратністю 1,35 - 0,52875) із найбільш вигідної заробітної плати 2229,29 гривень (середня заробітна плата по Україні за 2007 рік - 1197,91 гривень х індивідуальний коефіцієнт заробітку - 1,86098), визначеної за період з 01 січня 1970 року по 31 грудня 1974 року (а.с. 10-11).

Також, позивач згідно з копією посвідчення серії Г №454511 має право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни (а.с. 18).

Згідно з копіями розпоряджень за 2013, 2016 роки з пенсійної справи, позивач отримує щомісячно підвищення членам сімей загиблих військовослужбовців (4 категорія) та доплату до підвищення членам сімей загиблих, у загальному розмірі 398,58 гривень (а.с. 13-17).

За доводами викладеними у позовній заяві, відповідачем призначено пенсію, із застосуванням індивідуального коефіцієнт заробітку - 1,86098, але на думку позивача, має застосовуватися індивідуальний коефіцієнт заробітку - 1,86175 у підтвердження чого надано довільний розрахунок пенсії за показниками заробітної плати з січня 1970 року по грудень 1974 року та з липня 2006 року по вересень 2006 року (а.с. 9).

Крім того, позивач зазначає, що на його звернення до відповідача з вимогою провести перерахунок пенсії із урахуванням коефіцієнт заробітку - 1,86175 отримав відмову, що підтверджується листом головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 03 лютого 2016 року №86/13-3/2.

В апеляційній скарзі позивач, зокрема зазначає, що первинний розмір пенсії розрахований відповідачем згідно з довідкою №28 від 29 березня 1993 року за період з березня 1991 року по лютий 1993 року без урахування даних про коефіцієнт заробітку за кожен місяць та наполягає, що розрахунок індивідуального коефіцієнту заробітку - 1,8615 проведений ним на підставі довідки №3 від 13 березня 2006 року з урахуванням заробітку і розшифруванням за кожний місяць 1989-1993 років та коефіцієнту середнього заробітку по Україні за даними Держкомстату та подав копію цієї довідки.

Щодо розміру підвищення членам сім'ї загиблого військовослужбовця, позивач зазначає, що внаслідок застосування відповідачем положення постанови Кабінету Міністрів України №1381 від 28 грудня 2011 року «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» у редакції постанови Кабінету Міністрів України №112 від 25 березня 2014 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення», якою зменшено розмір підвищення у порівняння з попереднім показником - у редакції постанови Кабінету Міністрів України №149 від 13 березня 2013 року з 42% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність до фіксованої суми 398,58 гривень, відповідачем значно звужені права та гарантії соціального захисту.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку про правильність розрахунку відповідачем розміру пенсії з індивідуальним коефіцієнтом заробітку - 1,86098 та обґрунтованість виплати підвищення членам сімей загиблих військовослужбовців і доплати до нього у загальному розмірі 398,58 гривень, що передбачено постановою Кабінету Міністрів України №1381 від 28 грудня 2011 року «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» у редакції постанови Кабінету Міністрів України №112 від 25 березня 2014 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення».

Суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частинами 1, 4 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Фактичними обставинами справи підтверджується, що при первинному призначені пенсії позивача з березня 1993 року, розрахунок заробітної плати проводився на підставі довідки від 29 березня 1993 року №28 за період з 01 березня 1991 року по 28 лютого 1993 року, тобто за 24 останніх календарних місяці роботи підряд перед зверненням за пенсією, що встановлювалося вимогами Закону України «Про пенсійне забезпечення» (у редакції чинній на час призначення пенсії).

Обчислення індивідуального коефіцієнту заробітку - 1,86098 вчинено відповідачем на підставі заяви позивача від 23 лютого 2004 року з урахуванням стажу та заробітної плати за період з 01 січня 1970 року по 31 грудня 1974 року.

Разом з цим, довільний розрахунок пенсії (доданий до позовної заяви) вчинений за показниками заробітної плати з січня 1970 року по грудень 1974 року та з липня 2006 року по вересень 2006 року, та які не підтверджуються документально.

Відповідно до частини 1 статті 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами у період до 1 січня 2016 року або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд до 1 липня 2000 року незалежно від перерв.

Також, з листа головного управління Пенсійного фонду України від 03 лютого 2016 року вбачається, що позивач з метою проведення перерахунку пенсії подав до органу Пенсійного фонду України довідку від 26 жовтня 2006 року №36 про заробітну плату за період з 01 березня 1991 року по 28 лютого 1993 року (за 24 місяці), проте позивача повідомлено про перевищення сум заробітної плати у цій довідці порівняно з довідкою наданої при призначенні пенсії та необхідність обрахунку розміру заробітної плати для визначення пенсії за 60 календарних місяців до 01 липня 2000 року та за весь період з 01 липня 2000 року.

Отже, спростовуються доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі про відмову відповідача у перерахунку пенсії в частині розрахунку індивідуального коефіцієнту заробітку на підставі довідки №3 від 13 березня 2006 року з урахуванням заробітку і розшифруванням за кожний місяць 1989-1993 роки та коефіцієнту середнього заробітку по Україні за даними Держкомстату, оскільки ним до відповідача подавалася довідка від 26 жовтня 2006 року №36 про заробітну плату за період з 01 березня 1991 року по 28 лютого 1993 року.

За змістом частини 4 статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) членам сімей, зазначеним у пункті 1 статті 10 цього Закону пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Згідно з пунктом 26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року №79-VІІІ) встановлено, що норми і положення, зокрема, статей 12, 13, 14, 15, 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» №704-VIII від 17 вересня 2015 року (набрав чинності з 20 вересня 2015 року), внесені зміни, зокрема, до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», а саме установлений у 2015 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з 1 січня 2015 року - 949 гривень, з 1 вересня 2015 року - 1074 гривні.

Відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» №1381 від 28 грудня 2011 року установлено доплату до підвищення, яке встановлюється до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до частини четвертої статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» членам сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) осіб, зазначених у пункті 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», для того, щоб розмір зазначеного підвищення становив:

- 42 відсотки прожиткового мінімуму, встановленого законом, для осіб, які втратили працездатність (в редакції чинній з 01 січня 2012 року);

- 398,58 гривні (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №112 від 25 березня 2014 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення», чинної з 24 квітня 2014 року).

Положення постанови Кабінету Міністрів України № 149 від 13 березня 2013 року «Деякі питання виплати у 2013 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» вплив на спірні правовідносини сторін не мають, оскільки регулюють питання виплати разової грошової допомоги.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У відповідності до частини 2 статті 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

У рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

Отже, виплата підвищення у фіксованому розмірі (з урахуванням доплати) 398,58 гривень на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» №1381 від 28 грудня 2011 року (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №112 від 25 березня 2014 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення»), є більшою ніж розмір підвищення встановлений частиною 4 статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи та надана правильна юридична оцінка, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 197, 198, 200, 205, 206, 212 Кодексу адміністративного судочинства України,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.Ю. Богданенко

суддя С.А. Уханенко

суддя Ю.М. Дадим