Справа № 826/5143/16
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2016-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 серпня 2016 року № 826/5143/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шулежка В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київської міської ради, Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, за участю третіх осіб - Солом'янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаменту суспільних комунікацій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Державного підприємства «Головний науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) до виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідач 1), Київської міської ради (далі - відповідач 2), Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації (далі - відповідач 3), Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі - відповідач 4), за участю третіх осіб - Солом'янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі - третя особа 1), Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - третя особа 2), Департаменту суспільних комунікацій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - третя особа 3), Державного підприємства «Головний науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» (далі - третя особа 4) в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність Київської міської ради та виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації, що полягає у невчиненні дій по демонтажу наметів, що розташовані по вулиці Зеленогірській, 3-а в м. Києві (Солом'янський район), біля будинку Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (юридична адреса: вул. Народного ополчення, 3) на автостоянці;

зобов'язати Київську міську раду та виконавчий орган Київської міської ради (Київську міську державну адміністрацію) демонтувати намети, що розташовані по вулиці Зеленогірській, 3-а в м. Києві (Солом'янський район), біля будинку Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (юридична адреса: вул. Народного ополчення, 3);

забезпечити належний доступ до центрального органу виконавчої влади Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру за адресою по вулиці Зеленогірській, 3-а в м. Києві;

зобов'язати Київську міську раду та виконавчий орган Київської міської ради (Київську міську державну адміністрацію) створити безперешкодним паркування автомобілів біля будинку Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру вулиці Зеленогірській, 3-а в м. Києві

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на вулиці Зеленогірській у місті Києві (Солом'янський район), біля будинку Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру на автостоянці розташовані намети безстрокової акції профспілки працівників галузі земельних відносин, які перешкоджають руху пішоходів, паркуванню автомобілів, які відвідують Держгеокадастр, та псують зовнішній вигляд новоствореного паркану біля будинку Держгеокадастру.

Позивач є мешканцем Солом'янського району, а отже є членом територіальної громади міста Києва. В той же час, орган місцевого самоврядування - відповідач 1, відповідач 2 та їх виконавчі, структурні підрозділи не реагують на вищезазначені неправомірні дії учасників профспілки працівників галузі земельних відносин.

Позивач вважає, що міська влада неправомірно зайняла бездіяльну позицію, яка полягає в тому, що нею не проводяться жодні дії для захисту прав позивача та інших мешканців на вільне пересування вулицею та отримання адміністративних послуг від центрального органу виконавчої влади - Держгеокадастру за вищевказаною адресою.

Представник позивача у судове засідання не прибув, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Представники відповідачів та третіх осіб у судове засідання не прибули.

Від представника відповідача 1 та відповідача 2 надійшли письмові заперечення, у яких зазначено, що відповідно до ст. 20 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом.

Відповідно до Конституції України Київська міська державна адміністрації звертається з позовною заявою про обмеження права на мирні зібрання, а суд задовольняє такий позов, лише в інтересах національної безпеки та громадського порядку в разі, якщо визнає, що проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій чи інших зібрань може створити реальну небезпеку заворушень чи злочинів, загрозу здоров'ю населення або правам і свободам інших людей.

Окрім того, відповідачі зазначають, що захисту в судовому порядку полягають лише порушені права, свободи або інтереси. В той же час, згідно даних про місце реєстрації позивач мешкає за адресою: АДРЕСА_1, що знаходиться на відстані 3,4 км від місця проведення акції по вул. Зеленогорська, 3-а, м. Київ. Таким чином, позивачем не доведено, які саме його права, інтереси та свободи порушені проведенням вказаної акції.

Представник третьої особи 4 подав до суду письмові пояснення, у яких зазначив, що учасники акції порушували громадський порядок, створюючи перешкоди у доступі працівникам підприємства, орендарям та замовникам до приміщень будівлі.

Представник відповідача 4 подав до суду письмові заперечення, у яких зазначив, що позиція виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), характеризується як бездіяльність органу місцевого самоврядування, який має право при необхідності, відповідно до частини 1 статті 182 Кодексу адміністративного судочинства України, звернутися до окружного адміністративного суду про заборону проведення таких заходів чи про інше обмеження права на мирні зібрання, а отже, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру не є особою, яка повинна нести відповідальність за вимогами позивача ОСОБА_1 по даній справі.

Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням вимог ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд прийшов до висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, судом встановлено наступне.

У місті Києві по вулиці Зеленогірській, 3-а в м (Солом'янський район), біля будинку Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (юридична адреса: м. Київ, вул. Народного ополчення, 3) з 16 березня 2016 року проходить безстрокова акція протесту профспілки працівників галузі земельних відносин.

Як вбачається з матеріалів справи, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру зверталась до голови КМДА із листом від 21.03.2016р. про вжиття заходів реагування відповідно до норм чинного законодавства стосовно протестувальників.

Листом від 23.03.2016р. на виконання доручення в.о. голови КМДА Пліса Г.В. про надання інформації щодо обмеження права на мирні зібрання, Департамент суспільних комунікацій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомив Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, що право громадян збиратися мирно передбачено ст. 39 Конституції України, а Київська міська державна адміністрації звертається з позовною заявою про обмеження права на мирні зібрання в разі, якщо є підстави вважати, що проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій чи інших зібрань може створити реальну небезпеку заворушень чи злочинів, загрозу здоров'ю населення або правам і свободам інших людей.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Статті 39, 44 Конституції України закріплюють право громадян на проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій, страйків, пікетування та інших зібрань, про проведення яких завчасно сповіщають органи виконавчої влади чи органи місцевого самоврядування. Обмеження наведених конституційних прав можливе лише на підставі закону і може встановлюватися судом лише в інтересах національної безпеки та громадського порядку - з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення або захисту прав і свобод інших людей.

При цьому, статтею 39 Конституції України передбачено, що про проведення масових заходів їх організатори зобов'язані завчасно повідомити органи виконавчої влади чи органи місцевого самоврядування.

Порядок проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій та інше, регулюється Указом Президії Верховної Ради СРСР "Про порядок організації і проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій в СРСР" від 28.07.1988 року № 9306-XI, який відповідно до Постанови Верховної Ради України "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" від 12.09.1991 року №1545-XII залишається чинним та застосовується у порядку правонаступництва.

Згідно пунктів 1 зазначеного Указу №9306-XI про проведення зборів, мітингу, вуличного походу або демонстрації робиться заява у виконавчий комітет відповідної місцевої Ради народних депутатів.

Суд зазначає, що з матеріалів справи не встановлено, чи робилася заявка профспілкою для проведення акції протесту та чи отриманий ними дозвіл у відповідності до норм чинного законодавства.

В той же час, відповідно до статті 38 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вирішення питань про проведення зборів, мітингів, маніфестацій і демонстрацій та здійснення контролю за забезпеченням при їх проведенні громадського порядку покладається на виконавчі органи сільських, селищних, міських рад.

Слід зазначити, що окремі аспекти щодо організації та проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій врегульовано статтями 182, 183 КАС України, якими визначено особливості провадження у справах за адміністративними позовами суб'єктів владних повноважень про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання та про усунення обмежень у реалізації права на мирні зібрання.

Зокрема, частиною 1 статті 182 КАС України передбачено, що органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування негайно після одержання повідомлення про проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій тощо мають право звернутися до окружного адміністративного суду за своїм місцезнаходженням із позовною заявою про заборону таких заходів чи про інше обмеження права на мирні зібрання (щодо місця чи часу їх проведення тощо).

З наведеного вбачається, що орган місцевого самоврядування може реалізувати своє право на обмеження проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій лише шляхом звернення до окружного адміністративного суду із відповідною позовною заявою про заборону таких заходів чи про інше обмеження.

За таких умов, суд приходить до висновку, що, звертаючись з позовом до міської ради та її виконавчого комітету, Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру позивачем некоректно сформовано позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності щодо невчинення дій по демонтажу наметів та зобов'язання вчинити відповідні дії, оскільки це є невірним способом захисту своїх прав, тобто є таким, що не передбачений чинним законодавством.

Крім того, позивачем до суду не надано доказів щодо обмеження проведення акції протесту в порядку статті 182 КАС України.

Окрім того, суд зазначає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів звернення позивача до відповідачів із будь-якими заявами та скаргами щодо порушеного у даній справі питання.

В той же час, відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно ч.2 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 ч.2 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом п.1 ч.1 ст.3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором за Кодексу адміністративного судочинства України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Одночасно, ст.124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Крім того, в ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, суд акцентує увагу, що за змістом наведеної норми Конституції України та Кодексу адміністративного судочинства України судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини.

У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов'язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Таким чином, здійснюючи передбачене ст.55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тож, якщо особа вважає, що її суб'єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов'язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб'єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Натомість, в адміністративному позові позивач не надає жодних пояснень в чому полягає його порушене право.

Окрім того, суд зазначає, що згідно даних про місце реєстрації позивач мешкає за адресою: АДРЕСА_1, що знаходиться на відстані 3,4 км від місця проведення акції по вул. Зеленогорська, 3-а, м. Київ. Таким чином, позивачем не доведено, які саме його права, інтереси та свободи порушені проведенням вказаної акції.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог і відсутність підстав для їх задоволення.

Враховуючи положення ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України відшкодування судового збору позивачу не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя В.П. Шулежко