Справа № 522/19173/13-а
Суддя: Науменко А. В.
Дата ухвалення: 2013-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 листопада 2013 р. Приморський районний суд м. Одеси
у складі: головуючого судді Науменко А.В.,
при секретарі - Шияновській Ю.О.
розглянувши у відкритому судовому адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради ( далі ОМР), Департаменту комунальної власності Одеської міської ( далі Департамент) ради про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, суд -
30.07.2013 року позивач звернувся з позовом до Одеської міської ради, Директора департаменту комунальної власності Одеської міської ради про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії. На судовому засіданні 03.10.2013 року за згодою позивача судом ухвалено здійснити заміну відповідача на належного, а саме на Департамент комунальної власності Одеської міської ради.
Представник позивача на позові наполягала з підстав зазначених у позовній заяві. Послалася, що позивач не має можливості встановити наявність вільних ділянок, отримати та надати будь-яки графічні матеріали. Вказала, що відповідачами неправомірно ставиться питання, щодо зобовязання надання графічних матеріалів у вигляді плану з визначенням місця розташування бажаної земельної ділянки, тому як позивач правомірно вказав на бажання отримати будь-яку ділянку в межах м. Одеси.
Представник ОМР заперечувала у задоволенні позову, надала письмові заперечення. Пояснила, що ОМР здійснений розгляд заяви позивача відповідно до діючого Регламенту виконавчих органів ОМР, затвердженого 31.10.2005 року, а саме згідно резолюції заступника міського голови від 03.06.2013 року передана на попереднє опрацювання до Департаменту. У разі належного оформлення заявником клопотання, після опрацювання Департамент повинен був повернути матеріали з відповідними висновками для розгляду цього питання на сесії ОМР, яке це передбачено у ст. 118 ЗК України у місячний строк. Підтримала позицію, що без чіткого виконання процедури передбаченої ст. 118 ЗК України розгляд земельного питання є неможливим. Зазначила, що у ОМР з обєктивних причин не має інформації, щодо наявних у м. Одесі вільних земельних ділянок, тому без визначення заявником бажаного місця розташування земельної ділянки, заява не відповідає положенням ст. 118 ЗК України.
Представник Департаменту підтримав позицію ОМР, надав до справи додаткові письмові заперечення. Вказала, що позивач помилково тлумачить положення ст. 118 ЗК України. Наполягала, на тому, що визначення заявником бажаного місця розташування земельної ділянки для виділення, є обовязковим, для подальшого вирішення заяви по процедурі передбаченій ст. 118 ЗК України. Також звернула увагу, що на час звернення позивачем з вказаною заявою діяли положення ст. 118 ЗК України в редакції у якої передбачене надання графічних матеріалів до бажаної земельної ділянки, що не було виконане позивачем і за наслідком чого є неможливим розгляд заяви по процедурі даної норми ЗК. Наполягала, що оскаржений позивачем лист Департаменту не є відмовою у виділенні земельної ділянки, а є відповіддю на звернення позивача, щодо необхідності дотримання процедури передбаченої ст. 118 ЗК України при оформленні клопотання. Пояснила, що для розгляду клопотання в порядку визначеної процедури необхідно було вказати у заяві наявну адресу у м. Одесі бажаної земельної ділянки, а саме вулиця/ вулиці, номер/номери та надати викопіювання з плану м. Одеси 1:500 чи 1:200, де визначити її приблизне місце розташування, що надало би можливість здійснити обовязкову перевірку передбачену ч. 7 ст. 118 ЗК України.
Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд встановив наступне.
Суд встановлює, що сторони підтверджують обставини надання Департаментом спірної відповіді від 18.06.2013р. на звернення позивача від 03.06.2013 р., але по різному тлумачать положення ст. 118 ЗК України та наслідки оформлення оскарженої відповіді ( а.с. 11-13).
На час звернення позивачем до ОМР з заявою про виділення земельної ділянки від 03.06.2013 року діяли положення ч. 6 ст. 118 ЗК України в редакції від 02.10.2012 року, яки набули чинності від 07.12.2012 р, а саме що заявником у клопотанні зазначаються цільове призначення та її орієнтовані розміри, та до клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки ( ст. ст. 25, 29 Закону України «Про землеустрій»).
Встановленням законодавцем у нормі конкретних дій заявника: «у клопотанні зазначаються», «до клопотання додаються», суд вбачає, як обовязок, а не право заявника при оформленні клопотання в порядку ст. 118 ЗК України.
Зі змісту заяви позивача, вбачається, що у додатку зазначене «графічні матеріали», звідси суд встановлює, що позивачу біли відомі положення ч. 6 ст. 118 ЗК України. Водночас, сторони підтвердили, що дані графічні матеріали в дійсності з заявою не надавалися.
Відповідно до змісту ч. 7 ст. 118 ЗК України та ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» суд встановлює, що ОМР повинна була розглянути на пленарному засіданні заяву позивача у місячний строк ( на чергової сесії) у разі її належного оформлення відповідно до положень ч. 6 ст. 118 ЗК України. Тобто, суд вважає, що зобовязання прямо передбачені вказаною нормою для ОМР є похідними від виконання зобовязання заявника подати належним чином оформлену заяву з наданням відповідного додатку графічних матеріалів на бажану ділянку.
Водночас, керуючись положеннями ч.7 ст. 118 ЗК України, суд визнає, що винесення заяви про виділення ділянки на розгляд сесії ОМР прямо обумовлено проведенням попередньої оцінки щодо відповідності (чи невідповідності) бажаного місця виділення земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генерального плану м. Одеси та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель міста, проектів землеустрою щодо впорядкування територій м. Одеси.
Суд звертає увагу, що позивач звернувся з позовом до суду 30.07.2013 року, тобто на той час вже діяла ч. 7 ст. 118 ЗК України в редакції від 02.07.2013 р., яка набула чинності з 27.07.2013 року, у якої в абзаці три передбачене право при відповідних обставинах замовити зацікавленою особою розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання дозволу ОМР. Ця норма ч. 7 кореспондується з положеннями ч. 6 ст. 118 ЗК України, тому як для замовлення проекту землеустрою потрібно також надати данні щодо конкретної земельної ділянки, у тому числі отримати на неї кадастровий номер за відповідними координатами на місцевості.
Відповідно до Постанови Кабінету міністрів України від 18.12.1990 року №356-ХІІ «Про земельну реформу», що є чинною в дійсний час з 15 березня 1991 року всі землі Української РСР є об'єктом земельної реформи .
Згідно п. 2 зазначеної Постанови здійснення земельної реформи покладено на обласні, районні, міські, селищні і сільські ради.
Також відповідно до п. З Постанови на відповідні міські ради покладено обовязок провести інвентаризацію земель усіх категорій, визначивши ділянки, що використовуються не за цільовим призначенням та інше.
П .4 Постанови зобовязано відповідні міські ради на підставі матеріалів інвентаризації земель та відповідно до статті 27 Земельного кодексу Української РСР вирішити питання про припинення права користування ділянками, що використовуються не за цільовим призначенням, з порушенням встановлених вимог, а також нераціонально, і передачу їх до складу земель запасу для наступного надання у першочерговому порядку громадянам для організації селянських (фермерських) господарств, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва;
П. 5 Постанови передбачено, що передача земель у приватну власність, а також надання їх у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям у ході земельної реформи та закріплення їх прав власності або користування землею має здійснюватися в порядку, встановленому Земельним кодексом України.
Однак п. 6. зазначеної постанови було встановлено, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 1 січня 2008 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається.
З врахуванням наведених вище вимог п. 6 зазначеної Постанови після оформлення фізичними, юридичними особами, організаціями та підприємствами прав на землю, за наявною інформацією вільні земельні ділянки на підставі рішення відповідної міської ради мали бути передані до земель запасу, сформований та затверджений відповідний перелік вільних земельних ділянок для передачі у першочерговому порядку з врахуванням вимог Земельного кодексу України та іншого законодавства України, що регулює зазначені правовідношення.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005) визнано неконституційними положення п. 6 Постанови Кабінету міністрів України від 18.12.1990 року №356-ХІІ «Про земельну реформу».
6 жовтня 2004 року Верховна Рада України прийняла Закон України "Про внесення змін до Земельного кодексу України", яким внесено зміни, зокрема, до пункту 6 Перехідних положень Кодексу і термін переоформлення права власності або права оренди на земельні ділянки продовжено з 1 січня 2005 року до 1 січня 2008 року. Однак Конституційний Суд України прийнявши до уваги, що відповідно до вимог ст.ст. 14, 41 Конституції України, кожен має право, зокрема, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, та вирішив визнати такими, що не відповідають Конституції України положення: пункту 6 розділу X "Перехідні положення Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХП з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.
Згідно до приписів Земельного кодексу України та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 року № 5245-УІ на цей час триває процедура інвентаризації та оформлення земельних ділянок розташованих на території м. Одеси. Позивачем не надано доказів та не спростовані доводи відповідачів, що процес інвентаризації земель не завершений, державний земельний кадастр не сформований.
На підставі викладеного, суд погоджується з позицією відповідачів, що оскільки чинним земельним законодавством не визначено кінцевий термін оформлення громадянами та юридичними особами прав на землю, ця обставина обєктивно не дає можливості Одеській міській раді сформувати перелік вільних земельних ділянок у межах м. Одеси, тому така інформація взагалі відсутня ( не існує) і не підлягає визнанню у порядку ст. 1 Закону України « Про інформацію» - публічною інформацію, яка відображена чи задокументована будь-яким носієм та знаходиться у володінні ОМР.
Таким чином, суд визнає, що позивачем не доведена неправомірність доводів відповідачів що органи місцевого самоврядування не є розпорядниками публічної інформації, щодо наявності вільних земельних ділянок в межах міста Одеси з конкретним визначенням місця розташування, яки б могли бути запропоновані громадянам для реалізації права на безкоштовне виділення.
Виходячи з пояснень відповідачів, їх письмових заперечень та наданих документів, що не спростовані представником позивача, на підставі резолюції в.о. заступника голови Одеського міського голови заява позивача передана на розгляд Департаменту для попередньої оцінки (висновку) щодо відповідності (чи невідповідності) бажаного місця виділення земельної ділянки .
Виходячи з положень п. 2.2.5, 2.2.6 , 3.1., 3.4. діючого Положення про Департамент комунальної власності ОМР, та п. 1.1,1.5, 6.1,6.2, 6.5 - 6.7 «Регламенту виконавчих органів ОМР», положень п. 4 ст. 29, та п. 8 ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування» суд вбачає, що дії ОМР по роботі з заявою позивача шляхом передачі до виконавчого органу - Департаменту для попередньої оцінки та оформлення висновку - є правомірним.
Позивачем не спростована наявність повноважень заступника голови ОМР на візування заяви позивача та її направлення на попереднє опрацювання до Департаменту, тому як жодним нормативом на який посилається позивач, зокрема положеннями ЗК України не передбачений розгляд заяви позивача на сесії ОМР без оцінки місця розташування обєкту згідно ч. 7 ст. 118 ЗК України. ( а.с 30-32, 41-44, 48-96)
Також позивачем не спростований довід відповідачів, що оцінка місця розташування обєкту з оформленням висновку здійснюється відповідними виконавчими органами в межах повноважень визначених ОМР, а саме Департаментом та Управлінням архітектури та містобудування, а не депутатами на пленарному засіданні.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 2 Закону України «Про основи містобудування» (надалі - «Закон №2780-ХІІ») головними напрямами містобудівної діяльності є: планування, забудова та інше використання територій; розробка і реалізація містобудівної документації та інвестиційних програм розвитку населених пунктів і територій; визначення територій, вибір, вилучення (викуп) і надання земель для містобудівних потреб; здійснення архітектурної діяльності; розміщення будівництва житлово-цивільних, виробничих та інших об'єктів, формування містобудівних ансамблів і ландшафтних комплексів, зон відпочинку та оздоровлення населення; створення соціальної, інженерної і транспортної інфраструктур територій та населених пунктів; створення та ведення містобудівних кадастрів населених пунктів;
Статтею 5 Закону №2780-ХІІ передбачене, що при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил; урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій; урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва.
Містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій. Містобудівна документація є основою для: зокрема - підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації; вирішення питань щодо розташування та проектування нового будівництва ( ст. 17 Закону №2780-ХІІ).
Відповідно до частини 1 статті 19 Закону №2780-ХІІ» «при розробці та реалізації містобудівної документації суб'єкти містобудівної діяльності зобов'язані дотримуватись основних завдань та заходів щодо забезпечення сталого розвитку населених пунктів та екологічної безпеки територій».
Тобто, діючим законодавством визначено, що саме сталий розвиток відповідної території є завданням містобудівної діяльності, а координація такої діяльності покладена на органи місцевого самоврядування, які визначають доцільність будівництва того чи іншого обєкту на відповідній території.
Суд визнає правомірним довід відповідачів, що без визначення бажаного місця розташування обєкту та надання графічних матеріалів, яки б надали можливість оцінити розташування ділянки на місцевості у порівнянні з генеральним планом міста та іншою містобудівною документацією ( ч. 7 ст. 118 ЗКУ), не можливе підготувати та отримати в межах повноважень висновку Управління архітектури та містобудування ОМР та підготувати Департаментом «висновку в сфері земельних відносин» на розгляд сесії ОМР щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою по відведенню бажаної земельної ділянки чи вмотивованої відмови.
Зазначене кореспондується з нормами «Положення з регулювання земельних відносин та організації землеустрою у Одесі» затвердженого рішенням ОМР № 1396-УІ від 19.10.2011 р, яке прийняте відповідно до вимог чинного законодавства.
На підставі викладеного суд погоджується доводами відповідачів, що позивач при зверненні з заявою від 03.06.2013 року не дотримався процедури визначеної ст. 118 ЗК України, про що Департаментом з відповідними розяреннями про необхідність оформлення клопотання відповідно до положень вказаної статті наданий оскаржений лист відповідь, яка не є відмовою позивачу у виділенні ділянки за змістом та по суті.
Як встановлене вище судом, опрацювання Департаментом заяви позивача закінчилося саме на стації оцінки місця розташування бажаної земельної ділянки, яка відноситься до компетенції Департаменту, тому суд, відповідно до положень ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», визнає правомірним надання відповіді позивачу саме Департаментом за підписом керівника.
Крім того, зі змісту оскарженого листа відповіді вбачається, що Департаментом у повній мірі розясненні позивачу мотиви та підстави обовязкового надання графічних матеріалів та визначення бажаного місця земельної ділянки, що відповідає розясненню Департаментом прав заявника на надання додаткових матеріалів відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про звернення громадян».
Суд звертає увагу, що заява позивача на розгляд пленарної сесії ОМР не виносилося та не розглядалася, будь-яке рішення не приймалося, що суд визнає правомірним виходячи з вищенаведеного.
З матеріалів справи слідує, що позивач після отримання оскарженого листа від 18.06.2013 року та по цей час місце розташування бажаної земельної ділянки не визначив, дану інформацію та документи до відповідачів з належним клопотанням не надав, тому суд визнає, що вказана заява позивача від 03.06.2013 року не підлягає визнанню клопотанням в розумінні ст. 118 и не має розглядатися ОМР в порядку встановленому у цій нормі. Таким чином, відповідно до положень Закону України «Про звернення громадян» позивач отримав у встановлений строк повну та законну відповідь на заяву від 03.06.2013 р. у оскарженому листі від 18.06.2013 р., який оформлений належною особою, а саме компетентним виконавчим органом ОМР.
На підставі викладеного суд визнає що не має законних підстав для визнання протиправними дії ОМР при розгляді заяви позивача від 03.06.2013 року та не винесення питання на розгляд сесії; та для зобовязання ОМР винести на засідання чергової сесії ОМР та розглянути заяву позивача по виділенню земельної ділянки для будівництва жилого будинку; визнання протиправними дії Департаменту щодо розгляду заяви позивача про надання земельної ділянки для будівництва, у звязку з чим в задоволенні цих вимог слід відмовити.
На підставі викладеного суд вважає, що позовні вимоги позивача є не правомірними, тому не підлягають задоволенню у повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 8, 9, 17, 19, 159-163, 167 КАС України, суд -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії - відмовити в повному обсязі.
Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання до Приморського районного суду міста Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови.

Суддя А.В. Науменко

26.11.2013