Справа № 826/7218/15
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2016-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2016 року м. Київ справа № 826/7218/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Державного підприємства «Держекоінвест»

до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у місті Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

До Окружного адміністративного суду м. Києва надійшов адміністративний позов Державного підприємства «Держекоінвест» (надалі - Позивач/ДП «Держекоінвест») до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у місті Києві (надалі - Відповідач/ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві), в якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 02.10.2014 № , № , № та № .

У судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити із підстав, викладених в адміністративному позові, зокрема, зазначив про порушення Відповідачем положень Податкового кодексу України (надалі - ПК України) під час прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, які підлягають скасуванню.

Представник Відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив, з підстав викладених у наданих письмових запереченнях, мотивуючи тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті податковим органом правомірно, оскільки Позивачем порушені норми ПК України, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV (надалі - Закон № 996-ХІV) та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 (надалі - Положення № 88).

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд прийшов до переконання про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні в матеріалах докази та заслухавши пояснення представника Позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

В С Т А Н О В И В:

Працівниками Державної податкової інспекції у Солом'янському районі ГУ Міндоходів у м. Києві проведено планову виїзну документальну перевірку Державного підприємства «Держекоінвест» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2011 по 31.12.2013, за результатами якої складений акт № 4251/26-58-22-07/36939719 від 19.09.2014 (надалі - Акт перевірки), в якому зазначено про виявлення наступних порушень вимог законодавства, зокрема:

- п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, ст. ст. 2-4, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток на суму 436 247,00 грн., в порушення п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України несвоєчасно подано звітність за 2-3 квартал 2011 року, за 2011 рік та за 3 квартал 2012 року;

- п. 184.7 ст. 184, ст. 192, п. 198.5, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1, п. 201.2 ст. 201 ПК України, що призвело до заниження зобов'язання з податку на додану вартість за вересень 2013 року на суму 1 283 195,00 грн.;

- п. 167.1 ст. 167, п. 168.4 ст. 168, пп. «а» п. 176.2 ст. 176 ПК України, а саме: занижено суму податку з доходів фізичних осіб, що підлягала сплаті до державного бюджету та несвоєчасно сплачено узгоджене зобов'язання за березень, червень-серпень 2012 року;

- ст. 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно із зазначеним, на підставі Акту перевірки ДПІ у Солом'янському районі ГУ Міндоходів у м. Києві 02.10.2014 були прийняті податкові повідомлення-рішення, а саме:

- № , яким за порушення законодавства щодо здійснення розрахунків в іноземній валюті нараховано суму грошового зобов'язання за платежем: пеня у сфері ЗЕД у розмірі 860 591,48 грн.;

- № , яким Позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: податок на прибуток підприємств і організацій, що перебувають у державній власності на загальну суму 545 309,00 грн. (з яких 436 247,00 грн. - основний платіж та 109 062,00 грн. - штрафні санкції);

- № , яким Позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: податок на додану вартість на загальну суму 1 602 835,00 грн. (з яких 1 282 268,00 грн. - основний платіж та 320 567,00 грн. - штрафні санкції);

- № , яким Позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в розмірі 914,41 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 9 043,34 грн.

Разом із тим, вважаючи, що Відповідачем були порушені права та охоронювані законом інтереси ДП «Держекоінвест» під час прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, Позивач оскаржив їх у судовому порядку.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, підставою для збільшення позивачу зобов'язання з податку на додану вартість та податку на прибуток, спірними податковими повідомленнями рішеннями, слугувало встановлення безпідставності формування валових витрат та податкового кредиту з урахуванням господарських взаємовідносин з ТОВ «Транс-буд-технології», оскільки такі не мали реального характеру.

Відповідно до наданих суду доказів встановлено, що 20.11.2012 між позивачем та ТОВ «Транс-буд-технології» укладено численні договори із надання послуг технічного нагляду за №№: 2244/11 - 2254/11, 2243/11, 2253/11, 2254/11, 2235/11, 2234/11, 2272/11, 2207/11, 2211/11, 2205/11, 2206/11, 2214/11, 2213/11, 2212/11, 2200/11 - 2210/11, 2230/11, 2216/11 - 2229/11, 2240/11 - 2243/11, 2254/11, 2258/11, 2259/11, 2260/11, 2262/11, 2263/11, 2264/11 - 2296/11, 2245/11 - 2257/11, 2178/11 - 2198/11, 2177/11, 2176/11, 2175/11, 2174/11, 2173/11, 2173/11, 2161/11, 2163/11 та ін. (т. 1 а.с. 21-24).

Копії вказаних договорів було надано на вимогу суду, останнім їх ретельно досліджено.

У той же час, позивачем до матеріалів справи не додано копій актів виконаних робіт, видаткових накладних чи інших доказів в підтвердження товарності правочинів, що укладались з ТОВ «Транс-буд-технології».

Зі змісту акту перевірки вбачається, що контролюючим органом, в рамках проведення перевірки, досліджено наявну в ГУ МВС України в рамках кримінальних проваджень № 0000434 та № 0000435 документацію, однак встановлено відсутність актів приймання-передачі наданих послуг чи інших доказів настання реальних наслідків таких правочинів, про що складено акт.

Відповідно до листа Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 № 742/11/13-11, згідно з п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Статтею 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (із змінами та доповненнями) зазначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Виходячи з вимог п. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п. 1.2 ст. 1, п. 2.1 ст. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 за № 168/704, первинні документи:

- це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (із змінами та доповненнями) встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704 первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до п. 2.15 та п. 2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (із змінами та доповненнями).

Враховуючи вищевикладене, позивачем не підтверджено фактичне здійснення постачання, приймання-передачі та оприбуткування товарно-матеріальних цінностей по договірним взаємовідносинам з вказаними контрагентами.

Згідно з п. 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними.

Пунктом 201.4 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до п. 201.6 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Згідно з п. 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Таким чином, розмір податкового зобов'язання продавця товарів (послуг) по господарським операціям, проведеним з кожним контрагентом - покупцем у окремому звітному періоді, має дорівнювати розміру податкового кредиту такого покупця, задекларованого за такий звітний період, що передбачає відображення покупцем отриманої податкової накладної у реєстрі отриманих податкових накладних цього звітного періоду.

Згідно з пп. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток та податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

В ході розгляду справи судом встановлено, що операції між позивачем та ТОВ «Транс-буд-технології» не мали реального характеру. Фактично перевіркою встановлено документування операцій по регістрах бухгалтерського обліку, які стосуються лише факту перерахування грошових коштів. Контрагентами перераховувались кошти без мети реального настання правових наслідків, з метою зниження об'єкту оподаткування, несплати податків, у зв'язку з чим дії підприємства призвели до втрат дохідної частини Державного бюджету України.

Враховуючи наведені фактичні обставини справи, суд погоджується з доводами контролюючого органу, що аналіз податкової інформації щодо контрагентів позивача про зміст їх господарської діяльності, проведених операцій, кількості осіб, що працюють на них, свідчить про неможливість виконання зобов'язань за договорами, укладеними з позивачем.

Виходячи зі змісту статей 109-113 ПК України, відповідальність платника податків у вигляді застосування штрафних (фінансових) санкцій можлива лише за умови вчинення ним порушень, визначених законами з питань оподаткування.

Пунктом 123.1 статті 123 Податкового кодексу України передбачено, що у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування. При повторному протягом 1095 днів визначенні контролюючим органом суми податкового зобов'язання з цього податку, зменшення суми бюджетного відшкодування - тягне за собою накладення на платника податків штрафу у розмірі 50 відсотків суми нарахованого податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Отже, на підставі вищевикладеного відповідач виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування правомірності прийнятих ним податкових повідомлень-рішень в частині донарахування зобов'язань з податку на додану вартість та податку на прибуток сформованим за результатами взаємовідносин з ТОВ «Транс-буд-технології».

Крім того, підставою для донарахування позивачу зобов'язань з податку на додану вартість слугували висновки щодо не нарахування податкових зобов'язань з податку на додану вартість у вересні 2013 року на суму вартості основних засобів та необоротних активів, які залишилися невикористаними у господарській діяльності в оподатковуваних операціях станом на 01.09.2013, в розмірі 171 683,97 грн.

У той же час, суд не може погодитись з такими висновками податкового органу.

Так, нормами податкового законодавства визначено, що товари/послуги, необоротні активи, суми податку по яких були включені до складу податкового кредиту, які не були використані в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, такий платник податку в останньому звітному (податковому) періоді не пізніше дати анулювання його реєстрації як платника податку зобов'язаний визначити податкові зобов'язання по таких товарах/послугах, необоротних активах виходячи із звичайної ціни відповідних товарів/послуг чи необоротних активів, крім випадків анулювання реєстрації як платника податку внаслідок реорганізації платника податку шляхом приєднання, злиття, перетворення та виділення відповідно до закону.

З аналізу наведеної норми вбачається, що законодавцем визначено певні умови, при яких платник податків зобов'язаний визначити суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість в останньому звітному (податковому) періоді у випадку анулювання його реєстрації як платника ПДВ: а) включення сум податку по товарам/послуга та необоротним активам до податкового кредиту; б) не використання товарів/послуг та необоротних активів у оподатковуваних операціях у межах господарської дальності.

Як вбачається із змісту акту перевірки та наданих письмових заперечень, податковим органом лише встановлено факт наявності у позивача не амортизованих основних засобів, вказуючи що залишкова вартість основних засобів станом на 01.09.2013 становить 858 419,83 грн., однак не обґрунтовано період та на підставі яких податкових накладних включено суми ПДВ до податкового кредиту по придбаним основним засобам та необоротним активам, а висновки перевірки ґрунтувались на загальній оборотно-сальдовій відомості та відомостях по амортизації 03 (бухгалтерський облік) по рахункам 10 «Основні засоби», 11 «Інші необоротні матеріальні активи».

Як вбачається із наявних документів в матеріалах справи, позивачем у попередніх податкових періодах не включались до складу податкового кредиту суми ПДВ по придбаним основним засобам на суму 29 344,99 грн., але які відповідач включив до бази оподаткування ПДВ: за придбаними основними засобами, що не використовувались у господарській діяльності (8 532,99 грн. згідно оборотно-сальдової відомості по 11 рахунку та 6 724,00 грн. згідно оборотно-сальдової відомості по 11 рахунку, разом 15 256,99 грн.); - суми придбаних товарів без ПДВ (4 928,00 грн. згідно оборотно-сальдової відомості по 11 рахунку та видаткових накладних на придбаний товар, та 9 160,00 грн. згідно оборотно-сальдової відомості по 10 рахунку, прибуткової накладної № 640 від 06.12.2012, відомості обороту рахунку 6311 за грудень 2012 та звіту 1-ДФ за 4 квартал 2012).

Крім того, п. 184.7 ст. 184 ПК Україна встановлено, що при анулюванні реєстрації платника податку на додану вартість, податкові зобов'язання по товарах/послугах, необоротних активах, що не використані в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності визначаються платником, виходячи із звичайної ціни відповідних товарів/послуг чи необоротних активів.

Як вбачається з матеріалів справи, податкові зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 171 683,97 грн. визначено податковим органом виходячи з первісної вартості товарів, а не звичайної, як цього вимагає закон, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Крім того, проведеною перевіркою встановлено, несвоєчасне подання ДП «Держекоінвест» звітності з податку на прибуток за 2-3 квартал 2011 року, за 2011 рік та за 3 кв. 2012 року.

Відповідно до п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний, зокрема: вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

За приписами ст. 36 ПК України податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов'язок виникає у платника за кожним податком та збором. Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Відповідно до п. 49.1 ст. 49 ПК України податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

А саме, нормами п. 49.18 ст. 49 та п. 203.1 ст. 203 ПК України для подання податкової звітності з податку на додану вартість передбачений базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Так, порядок та спосіб подання податкової звітності врегульований нормами п. п. 49.3 - 49.7 ст. 49 ПК України.

Відповідно до п. 49.3 ст. 49 ПК України (в редакції чинній станом на день подання позивачем податкової звітності в паперовому вигляді) податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством. У разі надсилання податкової декларації поштою, платник податку зобов'язаний здійснити таке відправлення на адресу відповідного контролюючого органу не пізніше ніж за п'ять днів до закінчення граничного строку подання податкової декларації, визначеного цією статтею, а при поданні податкової звітності в електронній формі, - не пізніше закінчення останньої години дня, в якому спливає такий граничний строк (п. 49.5 ст. 49 ПК України).

Як зазначалось судом вище, проведеною перевіркою встановлено допущення позивачем строків подання звітності з податку на прибуток у 2011-2012 роках, у зв'язку із чим, до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 170 грн.

Слід зауважити, що хоча позивач і просить визнати податкове повідомлення-рішення від 02.10.2014 № , однак жодних доказів своєчасності подання податкової звітності за вказаний період, не надано, також позивачем не надано жодних пояснень з приводу вказаних обставин.

Враховуючи наведені фактичні обставини справи, а також норми чинного законодавства, суд погоджується з доводами податкового органу з приводу допущення позивачем порушень ст. 49 ПК України.

Крім того проведеною перевіркою встановлено заниження позивачем суми податку з доходів фізичних осіб, що підлягала сплаті до державного бюджету та несвоєчасно сплачено узгоджене зобов'язання за березень, червень-серпень 2012 року.

Так, зокрема при перевірці правильності обчислення податку на доходи фізичних осіб встановлено заниження податку із сум доходів виплачених на користь фізичних осіб, не працівникам та працівнику підприємства, що призвело до заниження зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 914,41 грн., крім того перевіркою встановлено, що позивачем в порушення п. 168.4 ст. 164, пп. «а» п. 176.2 ст. 176 ПК України несвоєчасно перераховано до бюджету відповідні суми податку на доходи фізичних осіб у березні, червні-серпні 2012 року.

Жодних доказів повноти та своєчасності сплати зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у перевіряємий період позивачем надано не було, жодних пояснень з приводу даного порушення позивачем також не наведено, а відтак, підстав для скасування спірного податкового повідомлення-рішення судом не встановлено.

Щодо правомірності винесення податкового повідомлення-рішення № від 02.10.2014, яким позивачу нарахована пеня у сфері ЗЕД на суму 860 591,48 грн., суд зазначає наступне.

Як вбачається з акту перевірки підставою для винесення вказаного податкового повідомлення-рішення слугувало встановлення здійснення несвоєчасності поставки товару від нерезидента «Асука Грін Інвестмент Ко., лтд» на суму 8 742 419,90 Євро.

Зокрема, проведеною перевіркою встановлено, що між позивачем та «Асука Грін Інвестмент Ко., лтд» (Японія) укладено зовнішньоекономічний контракт від 25.02.2013 № 2337/06 на імпорт приладдя для газового обладнання, котлів та ін.

На виконання умов вказаного договору, позивачем перераховано на користь нерезидента 8 780 984,70 Євро. Граничним терміном поставки товару визначено 29.05.2013.

Висновком Міністерства економічного розвитку і торгівлі України продовжено строки розрахунків за зовнішньоекономічним контрактом з 30.05.2013 по 28.12.2013.

Як зазначає контролюючий орган, поставка товару за вказаним контрактом здійснена лише на суму 38 564,80 Євро, решта товару, на день завершення граничного строку здійснення розрахунків, поставлена не була.

У відповідності до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», виручка резидентів у іноземній валюті підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки в уповноважених банках у строки виплати заборгованостей, зазначені в контрактах, але не пізніше 180 календарних днів з дати митного оформлення (виписки вивізної вантажної митної декларації) продукції, що експортується, а в разі експорту робіт (послуг), прав інтелектуальної власності - з моменту підписання акта або іншого документа, що засвідчує виконання робіт, надання послуг, експорт прав інтелектуальної власності. Перевищення зазначеного строку потребує висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

Відповідно до ч. 4 ст. 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» Національний банк України має право запроваджувати на строк до шести місяців інші строки розрахунків, ніж ті, що визначені частиною першою цієї статті.

Згідно з п. 2.2 Інструкції про порядок здійснення контролю за експортними, імпортними операціями, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 136 від 24.03.1999, відлік законодавчо встановленого строку розрахунків банк починає з наступного календарного дня після дня оформлення митної декларації або підписання акта (іншого документа).

Пунктом 3 постанови Правління Національного банку України «Про зміну строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів і запровадження обов'язкового продажу надходжень в іноземній валюті» від 16.11.2012 № 475 встановлено, що розрахунки за операціями з експорту та імпорту товарів, передбачені в статтях 1 та 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», повинні здійснюватися у строк, що не перевищує 90 календарних днів.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 259 Митного кодексу України попередня митна декларація (інший документ, що може використовуватися замість митної декларації відповідно до статті 94 цього Кодексу) подається до ввезення в Україну товарів, транспортних засобів комерційного призначення (у тому числі з метою транзиту) або після їх ввезення, якщо ці товари, транспортні засоби перебувають на території пункту пропуску через державний кордон України. Попередня митна декларація подається декларантом або уповноваженою ним особою органу доходів і зборів, в зоні діяльності якого товари, транспортні засоби комерційного призначення будуть пред'явлені для митного оформлення, з метою проведення аналізу ризиків та прискорення виконання митних формальностей.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 260 Митного кодексу України якщо декларант або уповноважена ним особа не володіє точними відомостями про характеристики товарів, необхідні для заповнення митної декларації у звичайному порядку, вона може подати органу доходів і зборів тимчасову митну декларацію на такі товари за умови, що вона містить дані, достатні для поміщення їх у заявлений митний режим, та під зобов'язання про подання додаткової декларації у строк не більше 45 днів з дати оформлення тимчасової митної декларації. Якщо під час митного оформлення товарів за тимчасовою митною декларацією органом доходів і зборів бралися проби (зразки) цих товарів для проведення їх дослідження (аналізу, експертизи) і рішення органу доходів і зборів за результатами такого дослідження (аналізу, експертизи) не може бути прийнято у 30-денний строк з дня оформлення тимчасової митної декларації, цей строк продовжується органом доходів і зборів, але не більше ніж на 15 днів.

Частиною 1 ст. 261 Митного кодексу України передбачено, що у разі подання відповідно до статей 259 і 260 цього Кодексу попередньої, тимчасової або періодичної митної декларації декларант або уповноважена ним особа повинні протягом строків, визначених відповідно до цього Кодексу, подати органу доходів і зборів додаткову декларацію, яка містить точні відомості про товари, задекларовані за попередньою, тимчасовою або періодичною митною декларацією, що подавалися б у разі декларування цих товарів за митною декларацією, заповненою у звичайному порядку.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що Декларант має право подати попередню, тимчасову або періодичну митну декларацію, в якій відображається перетин митного контролю товару.

Згідно з Класифікатором типів декларацій, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 20.09.2012 № 1011, Класифікатор типів декларацій ввезення, присвоєно літерний код «ІМ» (Тимчасова митна декларація на товари, точні відомості про код згідно з УКТЗЕД яких можуть бути встановлені після проведення їх дослідження, отримання додаткової інформації тощо - «ТН»; Попередня митна декларація з обсягом даних, необхідним для пропуску товарів через митний кордон України та доставлення до митного органу призначення - «ЕЕ»; Додаткова декларація до тимчасової декларації - «ДТ»); Класифікатор митних режимів, позначається цифрами «Імпорт (випуск для вільного обігу)» - 40.

Так, з аналізу наданих до матеріалів справи копій декларацій типу ІМ 40 ЕЕ, за якими товар переміщується через митний кордонну країни, складаються в електронному вигляді, вносяться до Реєстру митних декларацій та заявнику (отримувачу товару) в роздрукованому вигляді не надаються. Дані про складення щодо товару попередньої митної декларації ІМ 40 ЕЕ, її номер та дата оформлення містяться у гр. 40 кінцевої декларації ІМ 40ДТ (додаткова до тимчасової декларація).

Позивачем надано суду митні декларації, з яких вбачається, що товар від нерезидента надійшов на митну територію країни до 28 грудня 2013 року, що підтверджується відмітками митного поста, із зазначенням дати та часу перетину кордону, що в свою чергу свідчить про помилковість встановлення Відповідачем порушення ст. 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23.09.1994 № 185/94-ВР Позивачем, а отже і застосування пені є необґрунтованим.

Крім того, в підтвердження надходження товару за зовнішньоекономічним контрактом, позивачем додано копії форми ЄУД для розміщення товарів на тимчасове зберігання (т. 2 а.с. 156-212).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення № від 02.10.2014 підлягає скасуванню, а позовні вимоги, в цій частині - задоволенню.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 6 КАС України гарантовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, завданням адміністративного судочинства є захист саме порушених прав, свобод та інтересів фізичної особи.

Частиною 1 ст. 11 КАС України, визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У ч. 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Статтею 159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на вищевказане суд, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог Позивача.

Відповідно до ч. 3 статті 94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З урахуванням ч. 3 статті 94 КАС України, суд присуджує на користь позивача здійснені ним документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 243,60 грн. з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі.

Керуючись положеннями ст. ст. 2, 17, 71, 86, 94, 158-163, 167, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги Державного підприємства «Держекоінвест» до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у місті Києві задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати прийняте Державною податковою інспекцією у Солом'янському районі Головного управління ДФС у місті Києві податкове повідомлення-рішення від 02 жовтня 2014 року № в частині донарахування зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 171 683,97 грн. та штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 42 921 грн., в решті податкове повідомлення-рішення від 02 жовтня 2014 року № залишити без змін.

3. Визнати протиправним та скасувати прийняте Державною податковою інспекцією у Солом'янському районі Головного управління ДФС у місті Києві податкове повідомлення-рішення від 02 жовтня 2014 року № .

4. В задоволенні решти позовних вимог Державного підприємства «Держекоінвест» відмовити.

5. Присудити з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у місті Києві на користь Державного підприємства «Держекоінвест» понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 КАС України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.М. Погрібніченко