Справа № 825/1223/16
Суддя: Лобан Д.В.
Дата ухвалення: 2016-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2016 року Чернігів Справа № 825/1223/16

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лобана Д.В.,

за участю секретаря Новик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без фіксування його за допомогою звукозаписувального технічного засобу у порядку ст. 41 КАС України, в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Чернігівській районний суд Чернігівської області, Головне управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

05.07.16 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1.) звернулась до суду з адміністративним позовом про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, в якому просила суд: визнати неправомірними дії ТУ ДСА України у Чернігівській області щодо не нарахування та невиплаті їй заробітної плати з 26.10.2014 по 28.03.2015, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України від 14.10.2014 №1697-VІІ "Про прокуратуру"), а з 29.03.2015 по 08.09.2015 включно виходячи з розміру посадового окладу, визначеного відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України від 12.02.2015 №192-VІІІ "Про забезпечення права на справедливий суд"), а також просить зобов'язати ТУ ДСА України у Чернігівській області здійснити перерахунок заробітної плати секретарю Чернігівського районного суду ОСОБА_1 з 26.10.2014 по 28.03.2015, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України від 14.10.2014 №1697-VІІ "Про прокуратуру"), а з 29.03.2015 по 08.09.2015 включно виходячи з розміру посадового окладу, визначеного відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України від 12.02.2015 №192-VІІІ "Про забезпечення права на справедливий суд") та виплатити її у повному обсязі з урахуванням усіх премій, доплат, надбавок та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що при нарахуванні та виплаті їй заробітної плати Чернігівській районний суд Чернігівської області керувався не нормами спеціального Закону України "Про судоустрій і статус суддів", а нормами підзаконного нормативно-правового акту, чим порушив її права, встановлені міжнародними договорами та національним законодавством України.

Ухвалою суду від 12.07.2016 провадження у справі було зупинено в зв'язку з задоволенням клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі, оскільки в аналогічній категорії справ виникла різна судова практика та Державною судовою адміністрацією України 01.04.2016 було подано заяву до Верховного Суду України про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 25.02.2016, провадження у справі № 820/4653/15 відкрито та справу призначено до розгляду 12.07.2016, а висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Протокольною ухвалою суду від 04.08.2016 провадження у справі за клопотанням представника відповідача було поновлено в зв'язку з усуненням обставин, які зумовили зупинення провадження, а саме з винесенням Верховним Судом України постанови по справі № 820/4653/15.

Позивач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без його участі (а.с. 46), позовні вимоги підтримаву у повному обсязі.

Представники ТУ ДСА України у Чернігівській області, Чернігівського районного суду Чернігівської області, ГУ ДКС України у Чернігівській області у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в матеріалах справи містяться заяви про розгляд справи без участі їх представників (а.с. 35, 49, 73) та письмові заперечення ТУ ДСА України у Чернігівській області, в яких просили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, оскільки ТУ ДСА України у Чернігівській області як бюджетна установа не може виходити за межи кошторисних призначень та заробітна плата позивачці виплачувалась на підставі діючих нормативно-правових актів, у межах бюджетних асигнувань, та затвердженого штатного розпису і кошторису, а також, зазначають, що Чернігівський районний суд Чернігівської області не наділений правом самостійно здійснювати перерахунок посадового окладу позивачці та виплаті останній відповідних коштів. Також від ГУ ДКС України у Чернігівській області через канцелярію суду надійшли пояснення, в яких зазначило, що воно не являється головним розпорядником коштів державного бюджету, виділених на фінансове забезпечення судів загальної юрисдикції, не здійснює виплату заробітної плати працівникам апарату суду, тобто не є учасником спірних правовідносин.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 з 09.10.2014 та по теперішній час працює у Чернігівському районному суді Чернігівської області на посаді секретаря суду та має 13 ранг державного службовця, та віднесена до 6-ої категорії посад державних службовців, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 20-26).

Як вбачається з матеріалів справи, посадовий оклад ОСОБА_1, згідно затверджених штатних розписів, за займаною посадою у період з 26.10.2014 по 28.03.2015 складав 1218,00 грн, у період з 29.03.2015 по 31.08.2015 - 1218,00 грн, у період з 01.09.2015 по 08.09.2015 - 1378,00 грн, а у період з 09.09.2015 по 31.12.2015 - 2067,00 грн, що підтверджується копією довідки Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04.04.2016 № 08/02-27 (а.с.18).

Вважаючи свої майнові права на отримання заробітної плати, у відповідності до вимог Закону України "Про судоустрій і статус суддів", за період з 26.10.2014 по 28.03.2015 та період з 29.03.2015 по 08.09.2015 порушеними, позивач звернувся до суду з позовом за захистом охоронюваних законом прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Основні економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, визначає Закон України від 24.03.1995 №108/95-ВР "Про оплату праці" (далі - Закон №108/95-ВР).

У відповідності статті 5 Закону №108/95-ВР організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів, генеральної угоди на національному рівні, галузевих (міжгалузевих), територіальних угод, колективних договорів, трудових договорів, грантів.

Так, частина перша статті 144 Закону України від 07.07.2010 №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон №2453-VI), у редакції, яка діяла з 26.10.2014 до 01.01.2015, установлювала, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому, розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

У подальшому, Закон № 2453-VI, згідно з пунктом 9 розділу І Закону України від 12.02.2015 №192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд" (далі - Закон №192-VIII) було викладено у новій редакції, яка набула чинності з 29.03.2015. Зокрема, питання матеріального, побутового забезпечення та соціального захисту працівників судової системи регулювалося статтею 147 Закону № 2453-VI.

Так, у відповідності до частини першої статті 147 Закону № 2453-VI розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Однак, пунктом 64 розділу I Закону України від 28.12.2014 №79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", який набрав чинності з 01.01.2015, внесено зміни до пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України.

Зокрема, установлено, що норми і положення, у тому числі, частини третьої статті 69, статті 129, частини першої статті 144 Закону № 2453-VI, статті 81, частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України від 14.10.2014 "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до частини п'ятої статті 4 Бюджетного Кодексу України від 08.07.2010 № 2456-VI зміни до цього Кодексу можуть вноситися виключно законами про внесення змін до БК України.

Для вирішення спору суд врахував, що згідно зі статтею 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Відповідно до статті 96 Конституції України Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період. Кабінет Міністрів України не пізніше 15 вересня кожного року подає до Верховної Ради України проект закону про Державний бюджет України на наступний рік. Разом із проектом закону подається доповідь про хід виконання Державного бюджету України поточного року.

Держава згідно зі статтею 130 Конституції України забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що спірні відносини регулюються спеціальним законодавством у сфері бюджетних відносин і саме вони мають пріоритет у застосуванні. Тому, Чернігівській районний суд Чернігівської області, як бюджетна установа, зобов'язаний дотримуватися правил бюджетної дисципліни, нормативно-правових актів як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня. Тож третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, виплачуючи заробітну плату позивачу на підставі таких норм, діяла правомірно.

Підстав не дотримуватися вищевказаного пункту 64 розділу I Закону України від 28.12.2014 №79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" Чернігівській районний суд Чернігівської області не мав права.

У період, щодо якого виник спір, схема посадових окладів працівників апарату судів визначена постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", зокрема, додатком 47 "Схема посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів".

Суд встановив, що виплата заробітної плати позивачці здійснювалась з урахуванням вказаних вимог чинного законодавства України.

Згідно з розділом "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №192-VIII Кабінету Міністрів України було доручено у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, забезпечити в межах своїх повноважень перегляд та скасування нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 №644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів".

Зокрема, у схемі посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів місячний посадовий оклад було визначено як коефіцієнт від місячного посадового окладу судді місцевого суду.

Разом із тим, було передбачено, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду.

Отже, положення вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України не повністю відповідали вимогам Закону.

При цьому, суд звернув увагу на те, що пунктом 9 розділу "Прикінцеві положення" Закону України від 28.12.2014 № 80-III "Про Державний бюджет України на 2015 рік" визначено, що норми і положення, зокрема, частини першої статті 144 Закону №2453-VI застосовуються у порядку та розмірах встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів.

На підставі частини другої статті 142 Закону №2453-VI (у редакції від 26.10.2014) та частини другої статті 145 Закону № 2453-VI (у редакції від 28.03.2015) функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції здійснює Державна судова адміністрація України.

Відповідно до частини першої статті 143 Закону №2453-VI (у редакції від 26.10.2014) та частини першої статті 146 Закону № 2453-VI (у редакції від 28.03.2015) суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

У свою чергу, частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Порушення учасником бюджетного процесу встановлених цим Кодексом чи іншим бюджетним законодавством норм щодо складання, розгляду, затвердження, внесення змін, виконання бюджету частиною першою статті 166 Бюджетного кодексу України визнається бюджетним правопорушенням, за що статтею 121 цього Кодексу передбачена відповідальність.

Зміни розмірів, мети та обмеження в часі бюджетних призначень, крім випадків, передбачених цим Кодексом, здійснюються лише за наявності у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет) відповідного положення. Забороняється без внесення змін до закону про Державний бюджет України (рішення про місцевий бюджет) збільшення бюджетних призначень за загальним та спеціальним фондами державного бюджету (місцевого бюджету) на: оплату праці працівників бюджетних установ за рахунок зменшення інших видатків; видатки за бюджетними програмами, пов'язаними з функціонуванням органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування), за рахунок зменшення видатків за іншими бюджетними програмами (частини десять, одинадцять статті 123 БК України).

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що фінансування Чернігівського районного суду Чернігівської області на оплату праці працівникам, його апарату здійснюється виключно в межах сум на оплату праці, передбачених в законі про Державний бюджет на відповідний рік.

Згідно з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 12.07.2016 (справа № 21-1726а16) та від 13.07.2016 (справ №№ 21-1488а16, 21-1888а16), які на підставі статті 244-1 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковими для врахування судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, оскільки з 26.10.2014 до 09.09.2015 Кабінетом Міністрів України зміни до постанови №268 щодо умов оплати праці, зокрема, розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено; розпорядник бюджетних коштів не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Сторони не заперечують, що виплата позивачу заробітної плати здійснювалась з урахуванням видатків, передбачених суду Державним бюджетом України в межах затвердженого кошторису.

У свою чергу, перегляд фактично здійснених в минулих бюджетних періодах видатків на заробітну плату має здійснюватися з дотриманням бюджетного законодавства, що обумовлено наступним.

По-перше, частина перша статті 22 Бюджетного кодексу України встановлює, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

По-друге, частинами першою та другою статті 47 Бюджетного кодексу України передбачено, що відповідно до затвердженого розпису бюджету розпорядники бюджетних коштів одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Порядок складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ встановлюється Кабінетом Міністрів України. Казначейство України здійснює контроль за відповідністю кошторисів розпорядників бюджетних коштів розпису бюджету.

Так, згідно з пунктом 1 Порядку складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 №228 (далі - Порядок №228), кошторис бюджетної установи основний плановий фінансовий документ бюджетної установи, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання надходжень і розподіл бюджетних асигнувань на взяття бюджетних зобов'язань та здійснення платежів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення результатів, визначених відповідно до бюджетних призначень.

Пункт 5 вказаного Порядку встановлює, що установам можуть виділятися бюджетні кошти тільки за наявності затверджених кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду.

Установи мають право брати бюджетні зобов'язання витрачати бюджетні кошти на цілі та в межах, установлених затвердженими кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду.

По-третє, бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить на підставі частини першої статті 3 Бюджетного кодексу України один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Згідно з пунктом 38 Порядку № 228 кошторис затверджується за загальним і спеціальним фондами на рік без розподілу за періодами в обсязі, який дорівнює сумі цих фондів.

Кошторис, плани асигнувань загального фонду бюджету, плани надання кредитів із загального фонду бюджету, плани спеціального фонду, плани використання бюджетних коштів (крім планів використання бюджетних коштів одержувачів), помісячні плани використання бюджетних коштів і штатні розписи установ затверджуються керівником установи, уповноваженої затверджувати такі документи.

Суд врахував, що у процедурі формування проекту кошторису установи беруть участь центральні органи виконавчої влади.

Так, пунктами 10-11 Порядку №228 встановлено, що Мінфін, Міністерство фінансів Автономної Республіки Крим, місцеві фінансові органи доводять до головних розпорядників відомості про граничні обсяги видатків бюджету та надання кредитів з бюджету загального фонду проекту відповідного бюджету на наступний рік, що є підставою для складання проектів кошторисів.

Для правильної та своєчасної організації роботи, пов'язаної із складанням проектів кошторисів, головні розпорядники, керуючись відповідними вказівками Мінфіну, Міністерства фінансів Автономної Республіки Крим, місцевих фінансових органів щодо складання проектів відповідних бюджетів на наступний рік встановлюють для розпорядників нижчого рівня граничні обсяги видатків бюджету та/або надання кредитів з бюджету із загального фонду бюджету, термін подання проектів кошторисів і дають вказівки щодо їх складання.

Під час визначення обсягів видатків бюджету та/або надання кредитів з бюджету розпорядників нижчого рівня головні розпорядники, згідно з пунктом 20 Порядку №228, повинні враховувати об'єктивну потребу в коштах кожної установи, виходячи з її основних виробничих показників і контингентів, які встановлюються для установ, обсягу виконуваної роботи, штатної чисельності, необхідності погашення дебіторської і кредиторської заборгованості та реалізації окремих програм і намічених заходів щодо скорочення витрат у плановому періоді.

Згідно з частиною п'ятою статті 23 Бюджетного кодексу України пропозиції про внесення змін до бюджетних призначень подаються та розглядаються у порядку, встановленому для складання проекту бюджету. Витрати відповідно до внесених змін до бюджетних призначень здійснюються лише після набрання чинності законом (рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, відповідної місцевої ради), яким внесено такі зміни.

Частинами десять, одинадцять статті 23 Бюджетного кодексу України визначено, що зміни розмірів, мети та обмеження в часі бюджетних призначень, крім випадків, передбачених цим Кодексом, здійснюються лише за наявності у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет) відповідного положення.

Розпорядники, на підставі пункту 43 Положення № 228, мають право провадити діяльність виключно в межах бюджетних асигнувань, затверджених кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду.

Відповідно до пунктів 48-49 Положення № 228 бюджетна установа не має права здійснювати запозичення в будь-якій формі (крім випадків, передбачених статтею 16 Бюджетного кодексу України) або надавати юридичним чи фізичним особам кредити з бюджету (якщо не встановлено відповідні бюджетні призначення на надання кредитів з бюджету). Видатки бюджету та надання кредитів з бюджету спеціального фонду бюджету провадяться виключно в межах і за рахунок відповідних надходжень до цього фонду на підставі кошторисів з урахуванням внесених до них змін. Зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України, відповідно до частини четвертої статті 48 Бюджетного кодексу України, не вважаються бюджетними зобов'язаннями і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов'язань є порушенням бюджетного законодавства.

Згідно з пунктом 41 Положення № 228 затвердження кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду, планів використання бюджетних коштів (крім планів використання бюджетних коштів одержувачів), помісячних планів використання бюджетних коштів, а також здійснення видатків бюджету та надання кредитів з бюджету у сумі, що перевищує встановлені бюджетні призначення, тягне за собою відповідальність згідно із законодавством.

Крім того, судом при розгляді даної справи також було враховано рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України, згідно з яким однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави.

Також, згідно рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII Прикінцеві положення Закону України Про Державний бюджет України на 2011 рік, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Вирішуючи спір суд врахував також положення актів міжнародного права. Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004.

Врахувавши наведене у системному взаємозв'язку та логічній послідовності, суд дійшов висновку, що відповідач та треті особи застосовуючи норми законів у сфері регулювання державного бюджету України пріоритетно до загальних норм Закону № 2453-VI, діяли правомірно, а позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 25.02.2016 по справі № 820/4653/15, до винесення якої зупинялось провадження у справі.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Відповідно до ст. ст. 186, 254 КАС України апеляційна скарга подається через Чернігівський окружний адміністративний суд, а її копія надсилається апелянтом до суду апеляційної інстанції, протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, або її подано з пропуском строку, у поновленні якого було відмовлено, а у разі вчасного подання апеляційної скарги, з набранням законної сили рішенням апеляційної інстанції, якщо оскаржувану постанову не скасовано.

Суддя Д.В. Лобан