Справа № 826/22301/15
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2016-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2016 року м. Київ справа № 826/22301/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до 1. Державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області Євка Володимира Володимировича

2. Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 08 травня 2015 року № 21187512, зобов'язання вчинити певні дії, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом про:

- визнання протиправним та скасування рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області Євка Володимира Володимировича (далі - Держреєстратор, відповідач 1) про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 08 травня 2015 року № 21187512 (далі - оскаржуване рішення);

- зобов'язання Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі - відповідач 2) на підставі заяви від 05 травня 2015 року № 11249962 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень зареєструвати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірний будинок).

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень є незаконним, протиправним та таким, що підлягає скасуванню з огляду на те, що вона на законних підставах набула право власності на житловий будинок (100/100 частки житлового будинку), що розташований за адресою: АДРЕСА_1, та в установленому чинним законодавством України порядку звернулась до відповідачів 1, 2 для його реєстрації.

Позивач мотивує це тим, що нею було подано достатньо документів, які були належно оформленими та необхідні для здійснення державної реєстрації права власності на вказаний вище житловий будинок.

За вказаних обставин, позивач вважає, що посилання в рішенні про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на невідповідність поданих документів вимогам та неможливість встановлення відповідності заявлених прав документам, що їх посвідчують, є необґрунтованим.

Позивач вважає, що Держреєстратор діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, для повного захисту порушених, на думку позивача, прав, свобод та інтересів, ОСОБА_1 вважає за необхідне зобов'язати відповідача 2 зареєструвати за нею право власності на 100/100 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач 1 в судове засідання не з'явився, письмових пояснень та/або заперечень суду не надав (не направив).

11 листопада 2015 року представником відповідача 2 надано суду письмові заперечення, в яких він зазначає, що під час розгляду заяви позивача № 11249962, державним реєстратором було встановлено, що позивачем заявлено право на цілу частину житлового будинку, однак, у документі, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав, а саме в ухвалі Переяслав-Хмельницького міського суду Київської області від 19.06.2002, за ОСОБА_1, зокрема, визнано право власності на 57/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1.

З підстав того, що позивачем було заявлено право на цілу частину житлового будинку (100/100), а документи, необхідні для проведення державної реєстрації прав подано на 57/100 частини житлового будинку, вбачається невідповідність заявлених прав поданим документам.

Як наслідок, на переконання відповідача 2, рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на нерухоме майно за позивачем від 08.05.2015 № 21187512 з підстави, визначеної в п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», прийняте Держреєстратором на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому, зазначене рішення не підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Стосовно позовної вимоги про зобов'язання Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області зареєструвати право власності на житловий будинок за ОСОБА_1, відповідач 2 вказує на те, що діючим законодавством України визначено процедуру державної реєстрації речових прав на нерухоме майно органами державної реєстрації прав за заявницьким принципом, а тому вимога позивача є незаконною та необґрунтованою, а отже, не підлягає задоволенню.

Крім того, щодо повторного розгляду заяви позивача від 05.05.2015 № 11249962, відповідач 2 вказує на те, що законодавством України не передбачено можливості повторного розгляду заяви про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

В наданих письмових запереченнях, представник відповідача 2 просив в задоволенні адміністративного позову повністю відмовити, в судовому засіданні представник відповідача 2 проти задоволення адміністративного позову заперечував.

Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, в зв'язку з неявкою в судове засідання 09.12.2015 відповідача 1 та/або його представника, суд дійшов висновку про розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення їх представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

05 травня 2015 року позивач звернулась до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та пакетом документів для проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна, на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Дана заява була прийнята та зареєстрована за реєстраційним номером 11249962.

Згідно картки прийому заяви № 21079054 від 05.05.2015, до вказаної вище заяви позивачем були подані наступні документи: ухвала Переяслав-Хмельницького міського суду Київської області від 19.06.2002; свідоцтво про розірвання шлюбу, серія та номер: НОМЕР_3, виданий 15.11.2002, видавник: відділ реєстрації актів громадянського стану Переяслав-Хмельницького міського управління юстиції Київської області; свідоцтво про шлюб, серія та номер: НОМЕР_2, виданий 22.02.2006, видавник: відділ реєстрації актів цивільного стану Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції Київської області; копія паспорту, коду.

За наслідками розгляду заяви ОСОБА_1, прийняту 05.05.2015 за реєстраційним номером: 11249962 та документів, поданих для проведення державної реєстрації прав, державним реєстратором прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області Євком Володимиром Володимировичем 08.05.2015 прийнято Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 21187512 (оскаржуване рішення) (далі - Рішення № 21187512).

Вказаним рішенням, позивачу відмовлено у державній реєстрації права приватної власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Відмову у державній реєстрації права власності, відповідач 1 мотивував тим, що подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Незгода з Рішенням № 21187512 та необхідність вчинення відповідачем 2 певних дій обумовили позивача звернутись до суду.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення їх представників, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд не погоджується з доводами ОСОБА_1, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV), Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок № 868).

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації визначено нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1952-IV (в редакції чинній в момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - це єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 1952-IV).

Орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації (п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1952-IV).

Відповідно до частини першої статті 15 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Приписами частини другої статті 15 Закону № 1952-IV визначено, що орган державної реєстрації прав, державні реєстратори зобов'язані надати до відома заявників інформацію про необхідний перелік документів для здійснення державної реєстрації прав.

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У відповідності до ч. 7 ст. 15 Закону № 1952-IV розгляд заяви про державну реєстрацію обтяжень і прийняття рішення про таку реєстрацію, відмову у державній реєстрації обтяжень або її зупинення проводиться в день надходження заяви та документів, необхідних для державної реєстрації обтяжень.

Частиною третьою ст. 17 Закону № 1952-IV визначено, що документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою (ч. 1 ст. 19 Закону № 1952-IV).

В ст. 24 Закону № 1952-IV визначені підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Приписами п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV визначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, визначав Порядок № 868.

В п. 20 Порядку № 868 (в редакції норм, що були чинними в момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що за результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації.

Згідно з п. 28 Порядку № 868 державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

В ході дослідження матеріалів справи судом встановлено, що відповідач 1, приймаючи оскаржуване рішення про відмову у державній реєстрації права приватної власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за позивачем, виходив з того, що згідно ухвали Переяслав-Хмельницького міського суду Київської області від 19.06.2002 затверджено мирову угоду, укладену 19.06.2002 між сторонами по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна та встановлення порядку користування земельною ділянкою, згідно якої, за ОСОБА_1 визнається право власності на 57/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1, разом з тим, заявником заявлено право на реєстрацію цілої частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

В зв'язку з чим, подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Переяслав-Хмельницького міського суду Київської області від 19.06.2002 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 (позивач) про розділ спільного майна подружжя та встановлення порядку користування земельною ділянкою затверджено мирову угоду, укладену 19.06.2002 між ОСОБА_3 до ОСОБА_1, згідно якої, зокрема:

- за ОСОБА_3 визнається право власності на 43/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 і виділяється в користування приміщення в будинку № 1 площею 17,8 кв.м., № 2 площею 14,3 кв.м., № 3 площею 11,7 кв.м., погріб 35/100 частин сараю/гараж стовбчики, 1/2 частина криниці, загальною вартістю 16 484 грн. 54 коп.;

- за ОСОБА_1 визнається право власності на 57/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 і виділяється в користування приміщення в будинку № 4 площею 11 кв.м., № 5 площею 9,7 кв.м., № 6 площею 20 кв.м., № 7 площею 17 кв.м., 65/100 частин сараю/приміщення для утримання живності і літня кухня, вбиральня, 1/2 частина криниці, загальною вартістю 21 612 грн. 79 коп.

Зазначена ухвала суду сторонами не була оскаржена, а отже набрала законної сили.

15 листопада 2002 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був розірваний, що підтверджується свідоцтвом відділу реєстрації актів громадянського стану Переяслав-Хмельницького міського управління юстиції Київської області про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5.

Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_1 змінено на «ОСОБА_1».

22 лютого 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 був зареєстрований шлюб, у зв'язку з чим, прізвище «ОСОБА_1» змінено на «ОСОБА_1», що підтверджується свідоцтвом відділу реєстрації актів цивільного стану Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції Київської області про шлюб серії НОМЕР_4.

В подальшому, 43/100 частки вказаного вище житлового будинку були відчужені ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7.

29 липня 2008 року між ОСОБА_7 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) був укладений Договір купівлі-продажу 43/100 частки житлового будинку, згідно з яким, позивач придбала у власність 43/100 частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних споруд, а саме: приміщення № 1 площею 17,8 кв.м., № 2 площею 14,3 кв.м., № 3 площею 11,7 кв.м., 35/100 частки сараю (гараж), 1/2 частка колодязя, 1/2 частка стовпчиків, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Вказаний вище правочин посвідчений приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького міського нотаріального округу Київської області Почтарьовим Сергієм Олександровичем 29.07.2008, номер у реєстрі нотаріальних дій: 807, що підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів від 29.07.2008 № 6301597.

Право власності на зазначене нерухоме майно було зареєстроване позивачем у встановленому законом порядку, що підтверджується Витягом Переяслав-Хмельницького бюро технічної інвентаризації про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.08.2008 № 19761854 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.04.2015 № 36699059.

З аналізу вказаних вище документів вбачається, що позивач крім 57/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 набула право приватної власності й на 43/100 частки житлового будинку по АДРЕСА_1, яку вона зареєструвала на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) державного реєстратора Реєстраційної служби Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції Київської області Доморацького Сергія Володимировича від 22.04.2015, індексний номер: 20837791, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.04.2015 № 36699059.

Таким чином, у власності позивача перебуває 57/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1, підстава виникнення права власності: ухвала Переяслав-Хмельницького міського суду Київської області від 19.06.2002 та - 43/100 частки житлового будинку по АДРЕСА_1, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу 43/100 частки житлового будинку від 29.07.2008, посвідчений приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького міського нотаріального округу Київської області Почтарьовим С.О. 29.07.2008, номер у реєстрі нотаріальних дій: 807.

У той же час, як встановлено судом, до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області позивач 05.05.2015 звернулась з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права приватної власності цілої (100/100) частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, долучивши при цьому до неї документи, необхідні для проведення державної реєстрації прав, лише на 57/100 частини спірного будинку, що підтверджується карткою прийому заяви № 21079054 від 05.05.2015.

З переліку документів, поданих із заявою вбачається, що до заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень позивачем не було долучено документу, що підтверджує право власності на 43/100 частки житлового будинку по АДРЕСА_1, а саме договору купівлі-продажу 43/100 частки житлового будинку від 29.07.2008, посвідченого приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького міського нотаріального округу Київської області Почтарьовим С.О. 29.07.2008, номер у реєстрі нотаріальних дій: 807.

З підстав того, що позивачем було заявлено право на цілу частину житлового будинку (100/100), а документи, необхідні для проведення державної реєстрації прав подано лише на 57/100 частини житлового будинку, відповідачем 1 правомірно було відмовлено у державній реєстрації права приватної власності на житловий будинок з реєстраційним номером 10, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Виходячи з встановлених під час розгляду справи обставин та системного аналізу зазначених вище норм чинного законодавства, суд вважає, що Держреєстратор відмовляючи в державній реєстрації права приватної власності на спірний будинок дійшов обґрунтованого висновку про невідповідність поданих документів вимогам та неможливість встановлення відповідності заявлених прав документам, що їх посвідчують, а тому оскаржуване рішення є правомірними.

З підстав викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 08 травня 2015 року № 21187512.

Стосовно вимоги позивача про зобов'язання Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області на підставі її заяви зареєструвати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності за ОСОБА_1 на спірний будинок, суд зазначає наступне.

Підстав для повторного розгляду заяви позивача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не визначено.

Діючим законодавством України визначено процедуру державної реєстрації речових прав на нерухоме майно органами державної реєстрації прав за заявницьким принципом.

За приписами ч. 3 ст. 24 Закону № 1952-IV, відмова у державній реєстрації прав та їх обтяжень, зокрема з підстави, визначеної в п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не позбавляє заявника права повторно звернутись із заявою за умови усунення перешкод для державної реєстрації прав та їх обтяжень.

З підстав викладеного, суд вважає, що вимога позивача про зобов'язання вчинити певні дії є незаконною та необґрунтованою, а отже, не підлягає задоволенню.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 69, 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи доводи позивача були спростовані.

Враховуючи вищезазначене, суд всебічно, повно та об'єктивно, за правилами, встановленими ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення представників сторін, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Враховуючи положення ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись ст. ст. 69-71, ст. 94, ст. 128, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.М. Погрібніченко