Справа № 815/2829/16
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2016-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2829/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Марина П.П.

секретар судового засідання Гацанюк К.В.

за участю сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (особисто), ОСОБА_2 (за угодою);

від відповідача: Дараган В.О. (за довіреністю);

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Суворовського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання протиправними дій та скасування постанови від 29.02.2016 року ВП№50108116,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Суворовського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та з урахуванням заяву про зміну позовних вимог просить визнати протиправними дії державного виконавця Суворовського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Дараган В.О. щодо винесення постанови від 29.02.2016 року ВП№50108116 про накладення арешту на все майно ОСОБА_1 та скасувати постанову Суворовського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про накладення арешту на все майно боржника від 29.02.2016 року ВП№50108116.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 09.11.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №0, згідно з умовами якого Банк надав позивачу кредитні кошти у розмірі 50500,00 дол. США на строк до 09.11.2017 року та з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, 09.11.2007 року між Банком та позивачем укладено договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно - однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 29,2 кв. м, яка належить іподекодавцю на праві власності. В подальшому, між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно з яким до останнього перейшли права вимоги щодо виконання обов'язків за кредитними договорами, зокрема, укладеного із позивачем. Так, 03.09.2013 року ПАТ «Дельта Банк» отримано виконавчий напис нотаріуса №2255, яким звернуто стягнення на вищезазначене майно позивача. У травні 2016 року під час телефонної розмови з державним виконавцем, який зателефонував позивачу, останньому повідомлено про необхідність виходу посадової особи за адресою проживання позивача та опису майна, яке належить ОСОБА_1. Так, 07.06.2016 року, ознайомившись із матеріалами виконавчого провадження, позивачу стало відомо про існування постанови від 29.02.2016 року ВП№50108116 про накладення арешту на все майно ОСОБА_1, прийнятою на підставі вказаного виконавчого напису нотаріуса. Позивач вважає дії державного виконавця Суворовського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Дараган В.О. щодо винесення постанови від 29.02.2016 року ВП№50108116 про накладення арешту на все майно ОСОБА_1 протиправними та вчиненими в відповідачем в порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» та просить суд скасувати постанову Суворовського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про накладення арешту на все майно боржника від 29.02.2016 року ВП№50108116.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову з підстав, викладених у запереченнях та пояснила, що позивачем не надано жодного документу, що заставленого майна буде достатньо для задоволення вимог стягувача, а саме суми боргу у розмірі 615239,91 грн., а тому державним виконавцем відповідно до ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» прийнято рішення щодо накладення арешту на все майно боржника з урахуванням суми стягнення, суми виконавчого бору та витрат на проведення виконавчих дій (а.с.65-66).

До судового засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» не з'явився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, письмових пояснень на позовну заяву не подав, про причини неявки до суду не повідомив.

Заслухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді справи, суд встановив наступні факти та обставини.

Між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 09.11.2007 року укладено кредитний договір №0, згідно умов якого Банк надав позивачу кредитні кошти у розмірі 50500,00 дол. США на строк до 09.11.2017 року.

В забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, 09.11.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та позивачем укладено Іпотечний договір, згідно п.1.1 якого ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно - однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 29,2 кв. м, яка належить іпотекодавцю на праві власності (а.с.35-38).

В подальшому, між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно з яким до останнього перейшли права вимоги щодо виконання обов'язків за кредитними договорами, зокрема, укладеного із позивачем.

03.09.2013 року приватним нотаріусом Паракуда І.В. видано ПАТ «Дельта Банк» виконавчий напис №2255, яким звернуто стягнення на нерухоме майно - однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 29,2 кв. м (а.с.39).

В подальшому, за заявою стягувача, 11.02.2016 року державним виконавцем Дараган В.О. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису №2255, виданого приватним нотаріусом 03.09.2013 року щодо звернення стягнення на майно з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк», про що прийнято відповідну постанову ВП№50108116 та запропоновано боржнику у 7-денний строк з дня винесення постанови самостійно виконати вимоги виконавчого документу (а.с.40).

Судом встановлено, що 29.02.2016 року державним виконавцем Суворовського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Дараган В.О. при примусовому виконанні вищенаведеного виконавчого напису, у зв'язку з невиконанням самостійно боржником виконавчого документу у наданий державним виконавцем строк, винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 29.02.2016 року ВП №50108116, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику - ОСОБА_1 та постанову про стягнення з боржника виконавчого збору (а.с.41-42).

Не погоджуючись з діями відповідача щодо накладення арешту на все майно боржника, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон) - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з ч.1, 2 Закону, примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" (далі - державні виконавці).

Статтею 8 Закону передбачено, що сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Статтею 11 Закону встановлено обов'язки і права державних виконавців. Так, ч.1 вказаної статті визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець:

здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом;

надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;

розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання;

заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом;

роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки.

Згідно ч.1 ст.12 Закону, сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом, подавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій, давати усні та письмові пояснення, висловлювати свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході виконавчого провадження, у тому числі під час проведення експертизи, заперечувати проти клопотань, доводів та міркувань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Відповідно до ч.ч.1-2 Закону, державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Так, згідно ч.1 ст.27 Закону, у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Статтею 32 Закону визначені заходи примусового виконання рішень.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 32 даного Закону одним із заходів примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Зокрема, ст. 54 цього Закону встановлені норми щодо звернення стягнення на заставлене майно.

Так, ч. 8 ст. 54 Закону встановлено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.33 ЗУ «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Судом встановлено, що 03.09.2013 року приватним нотаріусом Паракуда І.В. видано ПАТ «Дельта Банк» виконавчий напис №2255, яким звернуто стягнення на нерухоме майно ОСОБА_1 - однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 29,2 кв. м (а.с.39).

За нормами ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

У разі якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно, такий документ повертається стягувачу-заставодержателю в порядку, встановленому пунктом 8 частини першої статті 47 цього Закону.

Реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом.

За рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 43 цього Закону, після чого кошти використовуються для задоволення вимог заставодержателя. У разі якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.

Спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом.

Судом встановлено, що 29.02.2016 року державним виконавцем Суворовського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Дараган В.О. при примусовому виконанні вищенаведеного виконавчого напису, у зв'язку з невиконанням самостійно боржником виконавчого документу у наданий державним виконавцем строк, винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 29.02.2016 року ВП №50108116, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику - ОСОБА_1 (а.с.42).

Відповідно до ст.57 Закону, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом:

винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах;

винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї;

винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Проведення опису майна боржника здійснюється не пізніше ніж протягом місяця з моменту отримання інформації про місцезнаходження майна.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Отже, з урахуванням наведених приписів законодавства, судом встановлено, що постановами, передбаченими частиною другою статті 57, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети, проте з постанови державного виконавця вбачається, що арешт накладено відповідачем саме в межах виконавчого провадження по виконанню виконавчого напису нотаріуса щодо звернення стягнення на квартиру, при цьому, відповідачем до суду не надано доказів в підтвердження того, що постанова прийнята з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та наданням відповідних розрахунків, з яких державним виконавцем має бути визначено розмір вартості заставленого майна та встановлено недостатність його вартості для задоволення вимог стягувача.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Судом встановлено, що державний виконавець не виконав вимоги вищенаведених норм Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно ч. 2 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Аналогічна норма закріплена і в ч.2 ст.19 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач доказів правомірності власних дій до суду не надав, доводів позивача, викладених у позовній заяві, не спростував.

За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, з урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів суд вважає, що позивач довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування своїх позовних вимог, а тому адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Судові витрати розподілити відповідно до ст.94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 9, 11, 69-72, 86, 158-163, 167, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії державного виконавця Суворовського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Дараган Вікторії Олександрівни щодо прийняття постанови від 29.02.2016 року ВП№50108116 про накладення арешту на все майно ОСОБА_1

Скасувати постанову Суворовського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про накладення арешту на все майно боржника від 29.02.2016 року ВП№50108116.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено та підписано суддею 11.08.2016 року.

Суддя П.П.Марин

.