Справа № 826/8765/16
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2016-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 серпня 2016 року № 826/8765/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрянської Я.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1,

до відповідача Служби безпеки України,

треті особа без самостійних вимог на предмет спору:

третя особа-1 управління Служби безпеки України у Чернігівській області,

третя особа-2 ОСОБА_3,

про зобов'язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Служби безпеки України, за участі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору управління Служби безпеки України у Чернігівській області, ОСОБА_3 про зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.06.2016 суддею Добрянською Я.І. було відкрито провадження в адміністративній справі № 826/8765/16, та призначено справу до судового розгляду у судовому засіданні.

В судовому засіданні 21.07.2016 представник позивача заявлені у позовній заяві позовні вимоги підтримав повністю та просив суд:

- зобов'язати Службу безпеки України провести перевірку достовірності вказаних ОСОБА_3. у деклараціях про майно, доходи і витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2011-2014 роки відомостей щодо наявності майна (майнових прав) та відповідності вартості майна (майнових прав), вказаних у декларації про про майно, доходи і витрати і зобов'язання фінансового характеру, поданих ОСОБА_3,

- зобов'язати Службу безпеки України звільнити ОСОБА_3 із займаної посади в управлінні Служби безпеки України у Чернігівській області посади.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що ОСОБА_3 порушено положення Закону України "Про очищення влади" та приховано від останньої інформацію фінансового характеру про одержані доходи, наявне майно та зобов'язання фінансового характеру, а також позивачем наголошено, що вказані обставини є підставою для звільнення ОСОБА_3 із займаної посади, тобто освідомленість позивача про наявність грошових коштів могло бути враховано Деснянським районним судом при поділі спільного сумісного майна подружжя у справі № 750/3281/15-ц.

Натомість представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог позивача заперечив повністю, просив відмовити у повному обсязі з підстав необгрунтованості.

Суд, керуючись ч. 4 ст. 122 КАС України, продовжив розгляд справи у письмовому провадженні.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ВСТАНОВИВ:

З 16.07.2005 по 19.05.2015 позивач перебувала у шлюбі з ОСОБА_3, останній є військовослужбовцем Служби безпеки України та працює в управлінні Служби безпеки України у Чернігівській області.

За наслідком судового розгляду справи № 750/3281/15-ц від 03.04.2015 про поділ сумісного майна подружжя позивачу стало відомо про те, що ОСОБА_3 у деклараціях про майно, доходи і витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2011-2014 роки вказано відомості, що не відповідають дійсності та є наслідком приховування належних третій особі одержаних доходів, наявного майна та зобов'язання фінансового характеру.

Вважаючи такі дії ОСОБА_3 протиправними, позивач звернулася до суду з позовом до Служби безпеки України з метою зобов'язати відповідача провести перевірку достовірності вказаних ОСОБА_3. у деклараціях про майно, доходи і витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2011-2014 роки відомостей щодо наявності майна (майнових прав) та відповідності вартості майна (майнових прав), вказаних у декларації про про майно, доходи і витрати і зобов'язання фінансового характеру, поданих ОСОБА_3 та зобов'язати Службу безпеки України звільнити ОСОБА_3 із займаної посади в управлінні Служби безпеки України у Чернігівській області посади.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства з приводу даного спору, а також оглянувши позицію судів вищих інстанцій з приводу аналогічних спорів, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 161 КАС України встановлює, що під час прийняття постанови суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

У відповідності до положень частини 1 статті 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно положень статті 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про Службу безпеки України" (далі - Закон) Служба безпеки України - державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України.

Ст. 2 Закону встановлює, що на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці. До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття злочинів проти миру і безпеки людства, тероризму, корупції та організованої злочинної діяльності у сфері управління і економіки та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

Діяльність Служби безпеки України здійснюється на основі дотримання прав і свобод людини. Органи і співробітники Служби безпеки України повинні поважати гідність людини і виявляти до неї гуманне ставлення, не допускати розголошення відомостей про особисте життя людини. У виняткових випадках з метою припинення та розкриття державних злочинів окремі права та свободи особи можуть бути тимчасово обмежені у порядку і межах, визначених Конституцією та законами України. Неправомірне обмеження законних прав та свобод людини є неприпустимим і тягне за собою відповідальність згідно з законодавством. (ст. 5)

Відповідно до Наказу Міністертсва фінансів України від 13.03.2015 № 333 "Про затвердження Порядку здійснення перевірки достовірності відомостей, зазначених у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру"визначено що Порядок визначає механізм проведення органами Державної фіскальної служби України (далі - контролюючий орган) перевірки достовірності відомостей про доходи, нерухоме майно, транспортні засоби, кошти на рахунках у банках та інших фінансових установах, цінні папери, внески до статутного (складеного) капіталу товариства, підприємства, організації, фінансові зобов'язання (далі - відомості), зазначених у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за минулий рік (далі - декларація) за формою, встановленою Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції» (далі - перевірка).

Згідно до підп. 3 п. 10 Наказу недостовірність вказаних у декларації відомостей вказується у висновку у разі, якщо суб'єктом декларування не вказано або вказано неповну інформацію про доходи, нерухоме майно, транспортні засоби, кошти на рахунках у банках та в інших фінансових установах, цінні папери, внески до статутного (складеного) капіталу товариства, підприємства, організації, фінансові зобов'язання у декларації.

Відповідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до пункту першого частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Таким чином, до адміністративного суду можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

З наведених норм права випливає, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте, ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин саме позивача.

Отже, при розгляді адміністративної справи суд встановлює наявність або відсутність порушених прав позивача з боку органів державної влади на підставі наявних у справі доказів.

Однак, як вбачається із матеріалів справи у суду відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про зобов'язання Службу безпеки України провести перевірку достовірності вказаних ОСОБА_3. у деклараціях про майно, доходи і витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2011-2014 роки відомостей щодо наявності майна (майнових прав) та відповідності вартості майна (майнових прав), вказаних у декларації про про майно, доходи і витрати і зобов'язання фінансового характеру, поданих ОСОБА_3, оскільки до повноважень Служби безпеки України не віднесено здійснення перевірки вказаних відомостей в деклараціях, а віднесено до компетенції органів Державної фіскальної служби України.

Таким чином, судом не встановлено будь-яких порушень прав позивача з боку відповідача.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Службу безпеки України звільнити ОСОБА_3 із займаної посади в управлінні Служби безпеки України у Чернігівській області посади, то суд зазначає наступне.

Дискреційні повноваження є елементом компетенції, і їх використання повинно відбуватися лише у рамках закону, що відповідає принципу законності та зміцнює законність. Власний, вільний розсуд - це повноваження, надані особі, яка наділена владою, вибирати між двома або більше альтернативами, коли кожна альтернатива законна.

Так, у рішенні від 17.06.2008 р. у справі «Мелтекс ЛТД та ОСОБА_12 проти Вірменії» суд зазначив, що в будь-якому випадку закон має визначати обсяг будь-яких дискреційних повноважень компетентних органів і порядок їх реалізації з достатньою ясністю, беручи до уваги законну мету таких заходів, та надавати особі адекватний захист від свавільного втручання (§81 рішення).

Іншими словами, дискреційні повноваження у державного органу виникають лише тоді, коли такі повноваження надані законами України.

Згідно Рекомендацій Комітету ОСОБА_6 Європи № 11(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_6 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за таких обставин.

При цьому, з огляду на положення ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які Конституцією України віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України 21.10.2010 року № П-278/10.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративний суд, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Вказані позовні вимоги жодним чином не обґрунтовані позивачем із наданням відповідних доказів на підтвердження тих обставин про які стверджує позивач.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що під час розгляду справи не встановлено порушення прав позивача, і позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність порушень з боку відповідачів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до положень частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись положеннями статей 160-163, 183-2, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Я.І. Добрянська