Справа № П/811/319/15
Суддя: А.М. Бабич
Дата ухвалення: 2016-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 року справа № П/811/319/15 П/823/2/15

м. Черкаси

Суддя Черкаського окружного адміністративного суду Бабич А.М., розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 як судді Кіровоградського окружного адміністративного суду до Кіровоградського окружного адміністративного суду про визнання дій протиправними та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У Черкаський окружний адміністративний суд надійшла адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) як судді Кіровоградського окружного адміністративного суду до Кіровоградського окружного адміністративного суду (далі - відповідач), в якій він з урахуванням доповнень просив:

визнати протиправними дії відповідача, які полягають у: виплаті позивачу суддівської винагороди за січень 2015 року в обмеженому розмірі, що дорівнює одній мінімальній заробітній платі; без достатньої правової підстави, без відповідного наказу голови КОАС; без завчасного повідомлення позивача про необхідні дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці;

стягнути з відповідача на користь позивача недоплачену суддівську винагороду за січень 2015 року, яка включає: посадовий оклад у розмірі 9 мінімальних заробітних плат та доплату за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу.

Позов мотивовано тим, що відповідач безпідставно, з порушенням норм Конституції України, трудового законодавства в частині своєчасного попередження про зміну істотних умов праці, міжнародних стандартів обмежив позивачу виплату суддівської винагороди за січень 2015 року та протиправно виплатив у меншому розмірі. Тому просив задовольнити позов.

Відповідач надіслав суду письмове заперечення, в якому просив у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що суддівська винагорода позивачу за січень 2015 року виплачена у розмірі, встановленому законом.

Розгляд справи розпочато у відкритому судовому засіданні, однак з огляду на заявлення сторонами клопотань про розгляд справи без їх участі, суд дійшов висновку продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а на підставі ч.1 ст.41 КАС України не здійснювати фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши письмові докази та з'ясувавши всі обставини справи, оцінивши доводи сторін, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Суд встановив, що Указом Президента України від 11.04.2008 позивач призначений на посаду судді Кіровоградського окружного адміністративного суду.

10.04.2013 закінчився п'ятирічний строк перебування позивача на посаді судді Кіровоградського окружного адміністративного суду, у зв'язку з чим останній звернувся до Вищої кваліфікаційної комісії України з заявою про рекомендування його на посаду судді безстроково.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27.02.2013 позивачу відмовлено у рекомендуванні для обрання на посаду судді безстроково та указом Президента України 14.07.2015 №419/2015 позивача звільнено з посади судді у зв'язку з закінченням строку, на який його призначено.

Отже станом на січень 2015 року позивач не здійснював процесуальних повноважень судді Кіровоградського окружного адміністративного суду.

З довідки, виданої фінансово-господарським відділом Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14.07.2015 за вих. №14/07, суд встановив, що позивач отримав суддівську винагороду за січень 2015 року в сумі 1247,45грн.

Надаючи оцінку спірним обставинам та доводам сторін суд врахував, що держава на підставі ст.130 Конституції України забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати, визначає Закон України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - ЗУ №108/95-ВР).

Організація оплати праці відповідно до ст.5 ЗУ №108/95-ВР здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні;галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів.

Згідно з абзацом третім ст.8 ЗУ №108/95-ВР умови розміру оплати праці суддів визначаються законом. Ним є Закон України від 07.07.2010 №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон №2453-VI).

Відповідно до п.10 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VІІІ (у редакції, що діяла до 01.04.2015) у 2015 році максимальний місячний розмір заробітної плати (грошового забезпечення) суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати, а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати (виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата часу щорічної відпустки не враховується у зазначеному максимальному розмірі).

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014, яким Закон №2453-VI доповнено частиною 9, якою встановлено, що судді з моменту закінчення його повноважень до моменту прийняття рішення про звільнення (відставку) здійснюється виплата суддівської винагороди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць.

Зазначені положення Закону №2453-VI діяли до 28.03.2015, а саме до набрання чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції, викладеній на підставі Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 №192-VІІІ. З набранням законної сили зазначеним Законом втратили чинність положення ч.9 ст.129 Закону №2453-VI, якими було встановлено, що судді з моменту закінчення його повноважень до моменту прийняття рішення про його звільнення (відставку) здійснюється виплата суддівської винагороди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць.

Отже у період з 01.01.2015 до 28.03.2015 були чинними положення ч. 9 ст. 129 Закону №2453-VI, які обмежували розмір суддівської винагороди судді, щодо якого Вищою кваліфікаційною комісією суддів України прийнято рішення про відмову в рекомендуванні його для обрання на посаду судді безстроково, розміром однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що розмір суддівської винагороди позивача у січні 2015 року у період дії ч.9 ст.129 Закону №2453-VI відповідав вимогам закону.

Посилання позивача на невідповідність ч.9 ст.129 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» у редакції, чинній з 01.01.2015 року, нормам Конституції України з огляду на відсутність таких рішень Конституційного суду України є безпідставними.

Твердження позивача, що відповідач застосував зворотну дію у часі щодо ч.9 ст.129 Закону №2453-VI, суд вважає необґрунтованим, оскільки згідно з ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до абз.2 п.2 рішення Конституційного суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже зазначена статті Основного закону застосовується виключно до подій та фактів, а не до осіб. Суд врахував, що ч.9 ст.129 Закону №2453-VI почала діяти з 01.01.2015 з набранням законної сили Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014. Розмір суддівської винагороди позивача як судді, що не здійснював процесуальних повноважень у січні 2015 року, не був поширений на правовідносини, які вже настали, і застосований без зворотньої дії в часі.

Посилання позивача на норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), суд не взяв до уваги, з огляду на наступне.

По-перше суд врахував ч.1 ст. 1 Закону №108/95-ВР, якою встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Суддею згідно з ч.1 ст.51 Закону №2453-VI є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений чи обраний суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону №2453-VI судову владу реалізовують професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні шляхом здійснення правосуддя в рамках відповідних судових процедур.

Отже трудовою функцією судді є безпосереднє здійснення правосуддя.

До 01.01.2015 законодавство не визначало розміру оплати праці в залежності від того, чи здійснює суддя свою трудову функцію. Діючою на час виникнення спорних відносин ч.9 ст.129 Закону №2453-VI законодавець імперативно визначив розмір суддівської винагороди - 1 мінімальну заробітну плату суддям, що не здійснюють повноваження судді щодо розгляду справ, а отже не виконують роботу.

Оскільки позивач не виконував у січні 2015 року своєї трудової функції, як суддя, відсутні підстави для виплати йому суддівської винагороди у розмірі, встановленому для працюючого судді, а правова природа розміру грошового забезпечення такого судді є фактично оплатою за простій.

По-друге згідно з ч.1 ст.129 Закону №2453-VI в редакції, чинній станом на виникнення спірних відносин, виплата суддівської винагороди регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України".

Отже положення Закону №108/95-ВР та КЗпП не поширюються на питання суддівської винагороди.

Посилання позивача на ст.103 КЗпП, якою встановлено, що про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни, суд не взяв до уваги, оскільки у цій нормі йдеться про дії, які вчиняються з ініціативи власника або адміністрації підприємства за наявності трудового договору. У цьому випадку має місце публічна служба, порядок проходження якої визначено Законом №2453-VI, обов'язковим для виконання учасниками спірних правовідносин, зокрема адміністрацією суду.

Оскільки відповідач є державною, бюджетною установою, яка відповідно до абзацу другого ст.19 Конституції України зобов'язана діяти в порядку та в межах діючих законів України, суд не вбачає підстав у спірних обставинах для визнання оскаржуваних дій та бездіяльності протиправними.

Крім того, згідно з ч.1 ст.142 Закону №2453-VI (в редакції, чинній станом на виникнення спірних відносин) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Ч.1 ст.143 Закону №2453-VI визначає, що суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що фінансування відповідача на оплату суддівської винагороди здійснюється виключно в межах сум на оплату праці суддям, встановлених Законом №2453-VI. Отже виплата позивачу суддівської винагороди здійснювалась з урахуванням видатків, передбачених Державним бюджетом України згідно зі ставками, встановленими Законом №2453-VI.

Суд також врахував, що вимоги позивача щодо доплати йому суддівської винагороди підпадають під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і що їх можна вважати «майном» у значенні цього положення.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеній у рішенні «Суханов та Ільченко проти України» за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Кореску v. Slovakia), п. 50; «Anheuser-Busch Inc. проти Португалії» (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [ВП], заява № 73049/01, п. 65, ЄСПЛ 2007-І).

Суд врахував, що оспорюваний розмір оплати праці відповідав вимогам діючій на той період нормі закону, а також відсутність судової практики з аналогічних підстав на користь позивачів. Тому на час звернення в суд позивач не довів законного сподівання на задоволення заявленого спору на його користь.

Врахувавши встановлені обставини та викладені норми законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 160-165, 254-256 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову судді Кіровоградського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Кіровоградського окружного адміністративного суду, які полягають у виплаті судді Кіровоградського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди за січень 2015 року в обмеженому розмірі, що дорівнює одній мінімальній заробітній платі без достатньої правової підстави, без відповідного наказу голови КОАС, без завчасного повідомлення позивача про необхідні дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці та стягнення з Кіровоградського окружного адміністративного суду на користь судді Кіровоградського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 недоплаченої суддівської винагороди за січень 2015 року, яка включає: посадовий оклад у розмірі 9 мінімальних заробітних плат та доплату за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу, - відмовити повністю.

2. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з моменту отримання постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

3. Копії постанови направити особам, які брали участь у справі.

Суддя А.М. Бабич