Справа № 815/2644/16
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2016-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2644/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області не прийняло до уваги реальні побоювання ОСОБА_1 за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - Сенегалу. Так, у випадку його повернення його життю та свободі буде загрожувати небезпека, що суперечить ст.3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод». Будь-яких конкретних обставин, які унеможливлюють повернення позивача до Сенегалу в адміністративному позові не зазначено, але вказано, що відповідні пояснення будуть надані після ознайомлення представника позивача із особовою справою. Втім, відповідні обґрунтування позовних вимог станом на 09.08.2016 р. до суду не надані.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. Представниками сторін до канцелярії суду надані заяви про розгляд справи без їх участі, у зв'язку із чим відповідно до ч.4 ст.122 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Згідно наданих письмових заперечень, відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації, в результаті чого встановлено, що причиною виїзду з країни громадянського походження був намір отримати освіту в вищий навчальних закладах України. За результатами співбесід співробітники управління дійшли висновку про відсутність переслідувань позивача, рівно як і інцидентів із застосуванням фізичного насильства на території Сенегалу. У цілому звернення позивача має на меті лише легалізацію на території України, що свідчить про зловживання процедурою звернення за захистом.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сенегалу, уродженець м. Пікін, сповідує католицизм, має вищу освіту (Університет «Чек Анта Джоп»).

04 листопада 2012 р. позивач легально покинув Сенегал авіарейсом Дакар (Сенегал) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна) на підставі національного паспорту НОМЕР_1 (який втрачений на території України) та студентської візи. Через фінансові труднощі вищу освіту в Україні не отримував, так як не мав коштів сплатити за навчання.

Згідно протоколу співбесіди, з 2012 р. по 2014 р. позивач нічим не займався, подорожував до Харкова та Одеси, інколи підробляв на будівництві. З 2014 р. проживає в м. Одесі та працює продавцем взуття на ринку.

28 квітня 2016 р. позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні. В якості підстави для захисту позивач зазначив, що його дядько на ім'я ОСОБА_1 зазнав певних проблем через його політичну діяльність в Сенегалі. Якою саме діяльністю займався його дядько позивач не знає, оскільки на цю тему ніколи з ним не спілкувався. Ймовірність зазнати переслідувань пояснює менталітетом країни громадянської належності, де через родичів певні люди можуть чинити вплив на осіб.

Наказом Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області від 12.05.2016 р. № 89 позивачу відмовлено в оформлені документів для вирішення питання щодо надання статусу біженці. Про прийняте рішення позивачу доведено повідомленням від 17.05.2016 р. № 200.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, з огляду на наступне.

Із матеріалів особової справи № 2016OD0070 ОСОБА_1 вбачається, що особисто йому ніхто не загрожував, але в нього є певні сумніви щодо його безпеки, оскільки в Сенегалі залишилися люди, які могли б зробити йому щось погане задля впливу на його дядька (протокол співбесіди від 12.05.2016 р., арк. 4, 5).

При цьому позивач протягом 2012-2014 рр. перебував у містах Луганськ та Харків, проте не звертався до територіальних підрозділів ДМС у Луганській та Харківській областях задля отримання міжнародного захисту (протокол співбесіди від 12.05.2016 р., арк.3).

Будь-яким чином підтвердити свої слова позивач не може, так як погроз не надходило, а ймовірність небезпеки лише припускається в аспекті проблем його дядька, які виникли приблизно наприкінці 2012 р. - початку 2013 р. При цьому будь-яких деталей цих проблем позивач назвати не може (протокол співбесіди від 11.02.2016 р., арк.5).

Також суд критично оцінює пояснення позивача з приводу втрати ним національного паспорту. Так, під час співбесіди 12.05.2016 р. позивач пояснив, що з приводу втрати паспорту звернувся до Приморського РВ м. Одеси, а не по місцю фактичного проживання, оскільки загубив свій паспорт в центрі міста - в міському саду. Однак з висновку про результати звернення № 5008 від 15.02.2016 р. вбачається, що в ході перевірки було встановлено, що ОСОБА_1 15.02.2016 р. прибув на ринок «Привоз», де працює реалізатором. В обідній час мав намір піти додому та встановив відсутність свого паспорту, який мав бути в його куртці. На думку суду, ці суперечності свідчать про нещирість позивача та спекуляцію національним українським законодавством з метою легалізації на території України.

Оцінюючи доводи позивач, суд враховує, що в Україні позивач перебуває з 2012 р., тобто з орієнтованої дати «початку проблем в його дядька», проте звернувся за захистом з цих підстав лише в квітні 2016 р. Будь-яких проблем при виїзді з Сенегалу в нього не було і позивач має намір звернутися до консульської установи для відновлення національного паспорту.

Таким чином, історія позивача є нелогічною та не має підґрунтя для отримання міжнародного захисту. Будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, особа не зазнавала. Також в матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження реального ризику для позивача бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню. При цьому позивач зазначає, що йому погрози не надходили, а небезпека ймовірна тільки з його припущень через діяльність дядька, про що позивачу також нічого не відомо.

Вирішуючи спір, суд враховує, що до моменту звернення позивача за захистом останній перебував на території України чотири роки нелегально і не вчиняв спроб звернутися за захистом, тобто не вважав себе у небезпеці та не вбачав потреби у міжнародному захисті.

Таким чином, позивач надав суперечливі твердження стосовно обставин, які не дають змоги повернутися на теперішній час, та які ним покладено в основу отримання захисту в Україні. Покладені в основу заяви та позову історії, з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача, свідчать про неправдивий характер пояснень, які використані для отримання захисту в Україні.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Вирішуючи спір, суд враховує, що ані під час анкетування, ані при проведенні інтерв'ю, рівно як і в адміністративному позові, позивач не зміг довести існування погроз, небезпеки, переслідування тощо; не було надано жодних додаткових пояснень до міграційної служби України, які б могли якимось чином вплинути на розгляд його особової справи в площині надання додаткового захисту в Україні.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Втім, суд враховує, що Сенегал є однією з найбільш стабільних країн в Африці та значно підсилив свої демократичні інститути з моменту отримання незалежності від Франції в 1960 р. За словами посла України в Республіці Сенегал Олександра Овчарова: «Сенегал характеризується політичною стабільністю, низьким рівнем криміногенної ситуації та рішучою протидією терористичним загрозам, що дає можливість залучати значні інвестиції, перетворюватись на реальний регіональний центр. Позиції Сенегалу в політичному плані є достатньо серйозними. Президент країни М.Саль обраний головою ECOWAS і докладає значних зусиль для врегулювання конфліктів у цьому регіоні. Його діяльність була позитивно оцінена Заходом: у 2016 р. президент США Б.Обама подякував М.Салю за роботу на чолі ECOWAS, роль лідера у регіоні і особистий внесок у поглиблення загального демократичного процесу в Африці. Крім того, М.Саль отримав міжнародну премію «Середземномор'я за мир», якою він нагороджений за дипломатичну діяльність, спрямовану на просування миру в Африці та у світі в цілому. Дакар постійно ініціює проведення міжнародних форумів, спрямованих на посилення загальної безпекової ситуації в регіоні та на континенті, харчової безпеки в країнах південніше Сахари тощо».

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування зазначених переслідувань стосовно позивача, з урахуванням розбіжностей у поданій позивачем інформації під час подання заяв, проходження співбесід суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення від 12.05.2016 р. № 89, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ч.4 ст.122, ст.ст.158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя І.В. Завальнюк