Справа № 802/1035/16-а
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2016-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

02 серпня 2016 р. Справа № 802/1035/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Вільчинського О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Шкільної О.С.,

позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області

про: визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадасту у Вінницькій області (далі ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області, відповідач), в якому просить суд:

визнати протиправною бездіяльність ГУ Держгекадастру у Вінницькій області щодо розгляду клопотання від 12.10.2015 про отримання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для особистого селянського господарства на території Гранівської сільської ради Гайсинського району;

зобов'язати ГУ Держгекадастру у Вінницькій області надати дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для особистого селянського господарства на території Гранівської сільської ради Гайсинського району розміром 1,00 га.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що з метою отримання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для особистого селянського господарства на території Гранівської сільської ОСОБА_3 Гайсинського району позивач 12.10.2015 звернулася до ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області з відповідним клопотанням.

Листом ДС-31-2-7777.3-9553/19-15 від 20.11.2015 позивачу повідомлено, що клопотання розглянуто та що місце розташування об'єкта не відповідає техніко-економічному обґрунтуванню використання та охорони земель, при цьому, як зазначає ОСОБА_1, в даній відповіді відсутнє посилання на рішення про відмову.

Крім того, як вказує позивач, з листа від 25.05.2016, отриманого 23.06.2016, вона (позивач) зрозуміла, що її право на належний розгляд клопотання про отримання дозволу па розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для особистого селянського господарства на території Гранівської сільської ради Гайсинського району від 12.10.2015 відповідачем порушено.

ОСОБА_1 вважає, що вона не отримала відмови в наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для особистого селянського господарства та вважає, що заява не розглянута, а відтак, на переконання позивача, ГУ Держгекадастру у Вінницькій області протиправно не прийняло рішення, що фактично є протиправною бездіяльністю.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю та просила суд задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення адміністративного позову заперечував, зазначивши, що відповідач протиправної бездіяльності не вчиняв, оскільки подане клопотання позивача у встановлені законодавством строки розглянуте та за його результатами прийняте рішення про відмову у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для особистого селянського господарства на території Гранівської сільської ради Гайсинського району розміром 1,00 га.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши адміністративну справу, суд встановив що 12.10.2015 ОСОБА_1 звернулась до ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотанням про надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 1,0 га, розташованої на території Гранівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області з метою ведення особистого (селянського) господарства.

Листом за № ДС-31-2-7777-3-9553/19-15 від 20.11.2015 ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області повідомило позивача, що клопотання про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для особистого селянського господарства на території Гранівської сільської ради Гайсинського району розглянуто. У вказаному листі зазначено про те, що відповідно до представлених графічних матеріалів та доданих до них документів розміщення земельної ділянки порушує стабільність і компактність землекористування сільськогосподарських земель як єдиного масиву. Таким чином, місце розташування об'єкта не відповідає вимогам техніко-економічного обґрунтування використання та охорони земель (п. 7 ст. 118 ЗК України).

25.03.2016 позивач звернулася до ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області з заявою про розяснення листа № ДС-31-2-7777-3-9553/19-15 від 20.11.2015, в якій просила надати кваліфіковану відповідь з зазначенням дій, які потрібно вчинити з метою реалізації права на земельну ділянку.

Листом № Т5-5246/0-2332/6-16 ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області позивачу зазначило, що її заява про надання розяснення щодо відмови в отриманні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для особистого селянського господарства на території Гранівської сільської ради Гайсинського району розглянута. Так, ОСОБА_1 повідомлено, що з метою позитивного вирішення питання щодо надання дозволу на розробку документації із землеустрою, для обґрунтування потреби поділу масиву земель сільськогосподарського призначення, зазначеного на графічних матеріалах, потребує розроблення схеми землеустрою і техніко-економічного обґрунтування використання та охорони земель адміністративно-територіальної однини ці відповідно до вимог ст. 45 Закону України "Про землеустрій".

Крім того, листом від 25.05.2016 № 7777-2-7777.15-60/0/17-16ГЛ ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області позивачу повідомлено, що заява про надання розяснень щодо відмови в отриманні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для особистого селянського господарства на території Гранівської сільської ради Гайсинського району розглянута, за результатами розгляду було направлено лист на адресу, вказану у зверненні.

Позивач, вважаючи, що вона не отримала відмови в наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для особистого селянського господарства та вважаючи, що заява нерозглянута, звернулася до суду з цим адміністративним позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходив з такого.

Відповідно до положень ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у власність визначений статтею 118 ЗК України, зокрема частиною 6 передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_3 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_3 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною 7 цієї статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу (ч. 8 ст. 118 ЗК України).

Крім того, частиною 4 статті 122 ЗК України визначено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 15 від 14.01.2015, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем'єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності та земельних відносин, а також у сфері Державного земельного кадастру.

Згідно з пп. 31, 50 п. 4 Положення Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи; погоджує в межах повноважень, передбачених законом, документацію із землеустрою.

Пунктом 7 Положення передбачено, що Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Оскільки спірна земельна ділянка належить до категорії земель сільськогосподарського призначення, саме до компетенції ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області відноситься розгляд питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки.

Визначаючись щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності ГУ Держгекадастру у Вінницькій області щодо розгляду клопотання ОСОБА_1 від 12.10.2015 про отримання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для особистого селянського господарства на території Гранівської сільської ОСОБА_3 Гайсинського району, суд враховував таке.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України у конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до суду позивачу необхідно обрати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визначається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завдання адміністративного судочинства необхідно розглядати в аспекті захисту прав, свобод та інтересів осіб у публічно-правових відносинах від порушень з боку публічної адміністрації. При цьому владні управлінські функції повинні здійснюватися суб'єктом владних повноважень саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Суд зазначає, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв'язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Тобто, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу захисту до правовідносин, що склалися між сторонами, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

За змістом ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас суб'єктивна оцінка порушення права не є абсолютною.

Відповідно до ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві згідно з положеннями ст. 69 КАС України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частина 4 ст. 70 КАС України визначає, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Бездіяльність - це пасивна поведінка, тобто не вчинення дій, які особа повинна була і могла вчинити.

Відтак, на підтвердження бездіяльності відповідача - не вчинення дій щодо розгляду клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 1,0 га, розташованої на території Гранівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області з метою ведення особистого (селянського) господарства, які відповідач повинен був і міг вчинити, позивач мала б надати відповідні докази.

Поряд із цим наявними в матеріалах справи доказами (листи ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області № ДС-31-2-7777-3-9553/19-15 від 20.11.2015, № 7777-2-7777.15-60/0/17-16ГЛ від 25.05.2016, № Т5-5246/0-2332/6-16 від 25.05.2016) підтверджується, що за результатами розгляду клопотання про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 1,0 га, розташованої на території Гранівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області з метою ведення особистого (селянського) господарства, відповідач відповідно до вимог ч. 7 ст. 118 ЗК відмовив у надані такого дозволу.

З огляду на викладене, вимоги позивача в частині визнання бездіяльності відповідача протиправною суд визнає необґрунтованими, у зв'язку з чим позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Правом на зміну позовних вимог, що закріплено ст. 137 КАС України, позивач до початку розгляду справи по суті не скористалася.

Оскільки позивачу у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності ГУ Держгекадастру у Вінницькій області щодо розгляду клопотання від 12.10.2015 про отримання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для особистого селянського господарства на території Гранівської сільської ради Гайсинського району відмовлено, враховуючи, що відмову про надання такого дозволу позивач не оскаржувала, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про зобов'язання ГУ Держгекадастру у Вінницькій області надати дозвіл на розробку документації із землеустрою.

Крім того, відмовляючи у задоволенні цієї позовної вимоги, суд враховував, що повноваження відповідача щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність за своєю правовою природою є дискреційними, тоді як суд не вправі втручатись у діяльність суб'єкта владних повноважень, переймати на себе виконання повноважень та прийняття рішень, які за законом покладені на орган виконавчої влади та є його виключною прерогативою.

Відповідно до ст.ст. 11, 86 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно з положеннями ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини 2 статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Відповідач у справі не надав суду доказів понесення ним судових витрат, тому підстави для присудження на його користь судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович