Справа № 815/7237/15
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2016-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/7237/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Крусяна А.В.

розглянувши в порядку письмового провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України в якому просив суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.11.2015 року № 825-15, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є громадянином Демократичної республіки Конго, г. Бені, Северний Ківо. Позивач зазнав утиску зі сторони влади в зв'язку з відмовою в співпраці з представниками влади. Побоюючись за власне життя, позивач змушений був рятуватись втечею, та шукати захист в іншій країні.

У 2014 році позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. 25.11.2015 року рішенням № 825-15 ДМС України позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23.12.2015 року позивач отримав повідомлення видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області за № 494 від 09.12.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає, що рішення ДМС України є неправомірним і прийнятим без урахування всіх обставин справи.

Представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позивач в якості однієї з причин звернення за захистом в Україні вказав побоювання зазнати переслідування за власні політичні погляди. Під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Дослідивши заявлені позивачем обставини та інформацію про країну походження, орган міграційної служби підготував висновок, згідно з яким рекомендував ДМС Україні прийняти рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник відповідача також зазначив, що рішення ДМС України від 25.11.2015 року № 815-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись з таким рішенням ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою. Апелянт просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Згідно до вимог п.2 ч.1 ст.197 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки у судове засідання не прибули сторони, які беруть участь у справі, проте про розгляд справи були належним чином повідомлені.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином ДР Конго, за національністю конголезець, за віросповіданням християнин, католик, неодружений.

01.01.2014 року позивач вибув з ДР Конго авіарейсом Кіншаса (ДР Конго) - Стамбул (Туреччина) - Донецьк (Україна). Державний кордон України перетинав легально. 02.01.2014 року на підставі національного паспорту НОМЕР_2 та одноразової візи типу НОМЕР_3. Після потрапляння на територію нашої країни позивач вступив до підготовчого відділення Донецького інституту ринку та соціальної політики, строк реєстрації на території України було продовжено до 13.01.2015 року на підставі посвідки на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_1. Навчання у ВНЗ позивач не закінчив через фінансові проблеми, через конфлікт на сході України іноземець виїхав до м. Одеси.

17.12.2014 році позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

25.11.2015 року ДМС України прийняло рішення № 815-15 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення ДМС України прийняте на підставі висновку ГУ ДМС України в Одеській області. Висновок обґрунтовано тим, що факти повідомленні заявником стосовно власних переслідувань в країні громадського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених п.13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

23.12.2015 року позивач отримав повідомлення № 494 від 09.12.2015 року ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що апелянт стосовно причин виїзду з країни громадського походження зазначив наступне. ОСОБА_1 виїхав з Батьківщини через політичні переслідування, зазначивши, що в 2011-2012 роках його затримали співробітники правоохоронних структур через проведення несанкціонованих мітингів у м. Бені.

Також апелянт зазначив, що 13.11.2014 року його батька та ще понад 300 осіб було вбито у м. Бені під час нападу терористів, причому позивач вважає, що до вбивство його батька причетна державна влада країни через його опозиційну діяльність в політичній партії «UNC».

В матеріалах справи в якості доказу членства позивача в політичній партії міститься копія членського квитка № K/N/LKG/001/07-36 (а.с.109-110). Який не вважається міграційною службою оригінальним документом після проведення ґрунтованого аналізу. Так, інформація у вказаному членському квитку містить помилки, які не дозволяють вважати його аутентичним.

Оскільки, вказаний документ виданий позивачу 09.09.2012 року, але він стверджує, що вступив до вказаної політичної організації в 2011 році. Також, логотип партії на титульному аркуші квитка містить граматичну помилку (варіант напису на членському квитку - «Union pour la nation congolais», правильний варіант, згідно офіційного веб-сайту http:/vital-kamerhe.com/archives/programme.html «Union pour la nation congolaise»).

У зазначеному членському квитку міститься помилка в установчих даних президента політичної партії «UNC». Згідно з офіційної інформації, його установчі дані мають вигляд Vital Kamerhe, згідно з офіційного веб-сайту http:/vital-kamerhe.com/, в членському квитку, який надав позивач, записано Vital Kamershe.

Враховуючи викладені обставини колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що твердження позивача стосовно членства у політичній партії «UNC» вбачаються неправдоподібними через надання суперечливої інформації та спеціально виготовлених (підроблених) документів, які позивач вирішив використати для посилення власної історії переслідування та введення в оману органів міграційної служби

Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Відповідно до п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закону України) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішення ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

З наданої апелянтом інформації разом із інформацією по країні походження позивача вбачається відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до Конго.

Постійне місце проживання іноземця перед виїздом в Україну - м. Кананга провінції Лулуа, де особа проживала з моменту народження та здобула вищу освіту. Згідно з інформацією по країні походження, складна соціально - політична ситуація спостерігається на даний момент в провінціях Північне та Південне Ківу, Катанга та Східне.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Разом з тим колегія суддів вважає, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Колегія суддів не приймає посилання апелянта як на підставу задоволення позову на обставини, які викладені ним у позовній заяві та апеляційній скарзі. Оскільки достовірність наданих документів стосовно активного членства позивача в діяльності політичної організації вбачається надуманим.

Таким чином, згідно з п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Колегія суддів, дослідивши особову справу апелянта разом з наданою ним інформацією, приходить до висновку про те, що твердження апелянта про наявність підстав для надання йому статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту - відсутня.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань. Виїзд позивача з країни походження був обумовлений загальним станом країни походження в цілому, економічними проблемами, бажанням потрапити до економічно - стабільної країни, бажанням працевлаштуватись та покращити рівень життя.

Враховуючи викладені обставини суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасуванню рішень від 25.11.2015 року №825-15, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцями або особою, яка потребує додаткового захисту не підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов'язок відсутній, якщо відповідач визнає позов. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду доказав та обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 197; 198; 200; 205; 206; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2016 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після надіслання її копії особам, що беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів.

Головуючий: О.В.Джабурія

Суддя: Н.В.Вербицька

Суддя: А.В.Крусян