Справа № 802/353/16-а
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2016-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/353/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Сало П.І.

Суддя-доповідач: Сапальова Т.В.

02 серпня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Боровицького О. А. Матохнюка Д.Б. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Тарасенко А.М.,

третьої особи - ОСОБА_2

представника третьої особи - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Староміського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 про визнання дій протиправними, визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Староміського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 про визнання дій протиправними, визнання протиправною та скасування постанови.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2016 року скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з'ясування обставин справи і, як наслідок, неправильного вирішення справи та прийняття необгрунтованої постанови.

Представник третьої особи ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив задовольнити вимоги, що викладені в ній.

Третя особа ОСОБА_2 в ході судового засідання заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Згідно з клопотаннями про відкладення судового засідання інші особи, які беруть участь у справі, в судове не з'явилися, повноважних представників не направили, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Згідно з ч.4 ст.196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.06.2012 року Замостянським районним судом м. Вінниці видано виконавчий лист № 2-1296/11 про стягнення із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 159 570 грн., що становить еквівалент 20 000 доларів США, та судових витрат в сумі 5720 грн., з яких 4000 грн. витрат на правову допомогу, 1600 грн. витрат пов'язаних зі сплатою державного мита та 120 грн. витрат пов'язаних із інформаційно-технічним забезпеченням розгляду справи в суді (а.с. 75).

Постановами заступника начальника Староміського ВДВС ОСОБА_8 від 23.12.2015 року на підставі вищевказаного виконавчого документа відкрито виконавче провадження № 49713171 та накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_7 (а.с. 76-77).

Постановою цього ж державного виконавця від 24.12.2015 року ОСОБА_9, яка має сертифікат № 12489/11, виданий 22.09.2011 року Фондом державного майна України, призначено експертом, суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання для участі у виконавчому провадженні № 49713171 та зобов'язано її надати письмовий висновок, звіт про оцінку майна (акт оцінки майна) з питань визначення ринкової вартості 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 (а.с. 107).

В подальшому ОСОБА_9, як незалежним оцінювачем, проведено оцінку "ймовірної" ринкової вартості (початкову ціну при примусовій реалізації) 1/3 частки квартири АДРЕСА_2, власником якої є гр. ОСОБА_7, за результатами якої складено звіт № 160/15 (а.с. 12-18). Разом із тим, співвласниками цієї квартири, окрім ОСОБА_7, є також позивач ОСОБА_4 та його рідна сестра ОСОБА_10 Частки кожного із співвласників визначені, однак в натурі не виділені.

02.02.2016 року на адресу Староміського ВДВС від представника боржника ОСОБА_3 надійшла заява про рецензування вищевказаного звіту (а.с. 102-103).

Постановою заступника начальника Староміського ВДВС ОСОБА_8 від 03.02.2016 року ТОВ "Експортно-консалтинговий центр" призначено експертом, суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання для участі у виконавчому провадженні № 49713171 з метою надання рецензії на звіт, виготовлений ФОП ОСОБА_9 про оцінку 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 (а.с. 101).

01.03.2016 року ТОВ "Експортно-консалтинговий центр" складено рецензію на звіт про незалежну оцінку майна - 1/3 частки квартири АДРЕСА_2, власником якої є гр. ОСОБА_7 (а.с. 19-22), про що державним виконавцем письмово повідомлено сторін виконавчого провадження (а.с. 8).

Позивач ОСОБА_4, який не є стороною виконавчого провадження № 49713171, відкритого на підставі виконавчого листа № 2-1296/11, виданого 08.06.2012 року Замостянським районним судом м. Вінниці, оскаржив законність рішень та дій посадових осіб Староміського ВДВС щодо проведення в межах такого виконавчого провадження оцінки нерухомого майна, а саме 1/3 частини квартири по АДРЕСА_1 власником якої є боржник ОСОБА_7, з метою подальшої його реалізації на електронних торгах.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду справи не встановлено підстав для визнання протиправними дій заступника начальника Староміського ВДВС ОСОБА_8 щодо оцінки 1/3 частини квартири по АДРЕСА_1 власником якої є боржник ОСОБА_7, а також визнання протиправною та скасування постанови відповідача від 24.12.2015 року про призначення експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні № 49713171.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 606-XIV) передбачено, що державний виконавець зобов'язаний неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вживати заходів щодо примусового виконання рішень, встановлених Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону № 606-XIV заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, в тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

В силу положень ч. 1, 5 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

При цьому не допускається звернення стягнення на майно, зазначене в переліку видів майна громадян, на яке не може бути звернуто стягнення за виконавчими документами, згідно з додатком до цього Закону (ст. 56 Закону № 606-XIV).

Згідно з ч. 1 ст. 58 Закону № 606-XIV визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

Частинами 2, 3, 4 статті 58 Закону № 606-XIV визначено, що у разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно або якщо боржник чи стягувач заперечує проти передачі арештованого майна боржника для реалізації за ціною, визначеною державним виконавцем, державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для проведення оцінки майна. Витрати, пов'язані з призначенням суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, несе сторона, яка оспорює вартість майна, визначену державним виконавцем. Державний виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки, вони мають право подати державному виконавцю заперечення в десятиденний строк з дня надходження повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна рекомендованим листом за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим державним виконавцем. У разі заперечення однією із сторін проти результатів оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання, державний виконавець призначає рецензування звіту про оцінку майна. Витрати, пов'язані з рецензуванням звіту, несе сторона, яка заперечує проти результатів оцінки. У разі незгоди з оцінкою, визначеною за результатами рецензування, сторони мають право оскаржити її в судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення.

Реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах (частина 1 статті 62 Закону № 606-XIV).

Згідно матеріалів справи, під час здійснення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа № 2-1296/11, виданого 08.06.2012 року Замостянським районним судом м. Вінниці про стягнення із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 159 570 грн. та судових витрат в сумі 5720 грн., державним виконавцем Староміського ВДВС не виявлено коштів та інших цінностей боржника, необхідних для задоволення вимог стягувача, однак встановлено, що боржнику ОСОБА_7 належить частка у праві власності на нерухоме майно, а саме 1/3 частини квартири по АДРЕСА_1

Таке майно не входить до переліку видів майна громадян, на яке не може бути звернуто стягнення за виконавчими документами, а тому в силу положень ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" на нього може бути звернуто стягнення для забезпечення примусового виконання вищезазначеного судового рішення.

Разом з цим позивач стверджує, що відповідно до ст.ст. 366, 371 ЦК України вказане майно боржника не підлягає оцінці, а в подальшому і реалізації для забезпечення вимог стягувача ОСОБА_2, оскільки частка боржника у праві власності на квартиру не виділена в натурі, а отже не є окремим об'єктом цивільних прав.

Колегія суддів вважає такі доводи позивача необґрунтованими, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 366 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом.

У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу.

У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Статтею 371 ЦК України передбачено, що кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу.

Слід звернути увагу, що наведені вище норми цивільного законодавства регулюють правовідносини, які виникли між кредитором і боржником та мають цивільно-правовий характер.

Водночас у даному спорі правовідносини виникли в ході примусового виконання судового рішення, стосуються стягувача та боржника у виконавчому провадженні та дій державного виконавця, спрямованих на примусове виконання виконавчого листа № 2-1296/11, виданого 08.06.2012 року Замостянським районним судом м.Вінниці, зокрема звернення стягнення на належне боржникові нерухоме майно. За змістом статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" такі дії державного виконавця провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначені саме цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, при вчиненні виконавчих дій з примусового виконання судового рішення відповідач перш за все повинен керуватись положеннями спеціального законодавства, яким не встановлено будь-яких обмежень або заборон щодо можливості звернення стягнення на частку боржника у спільному майні, а відтак і проведення оцінки такого майна.

Крім того, частиною 6 статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Тобто законодавець прямо встановлює можливість звернення стягнення на частку майна боржника у спільній частковій власності.

Разом з цим, звернення державного виконавця до суду із поданням на підставі ч. 6 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" можливе лише в тому випадку, коли частка боржника у спільному майні є невизначеною.

Згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 30.03.1995 року, виданого виконкомом Вінницької міської ради (а.с. 11), ОСОБА_7 на праві власності належить 1/3 частини квартири по АДРЕСА_1

Отже, частка боржника у такому нерухомому майні визначена, а відтак звернення відповідача до суду з поданням про її визначення у даному випадку не вимагається.

Колегія суддів звертає увагу позивача на те, що поняття "визначення частки" і "виділення частки в натурі" є різними за своїм змістом правовими поняттями, а спеціальний законом чітко та недвозначно обумовлює лише необхідність визначення частки боржника у спільному майні. Тому є помилковими твердження позивача про те, що за змістом частини 6 статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" частка боржника у майні, що знаходиться в спільній частковій власності, має бути обов'язково виділена в натурі для звернення примусового стягнення на неї.

Помилковими є також посилання позивача на правовий висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, наведений у постанові від 18.09.2013 року по справі № 6-76цс13, згідно з яким об'єктом реалізації з прилюдних торгів може бути нерухоме майно, яке є об'єктом цивільних прав (будівля, споруда, інші приміщення, земельна ділянка, підприємство як цілісний майновий комплекс (або його частина, виділена у встановленому законом порядку в окремий самостійний об'єкт власності), а не його частина, яка не набула статусу об'єкта нерухомості в передбаченому законом порядку. Отже, здійснення продажу з прилюдних торгів частин внутрішнього об'єму цієї будівлі (окремих кімнат, приміщень загального користування: коридорів, душових) без вирішення питання щодо технічної можливості виділу в натурі цих часток з об'єкта нерухомого майна й набуття ними статусу об'єкта цивільних прав не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону.

Суд враховує, що вказаний вище правовий висновок Верховного Суду України стосується виключно прилюдних торгів та угод із продажу приміщень гуртожитку на прилюдних торгах, тоді як у цій адміністративній справі судом перевіряється правомірність дій державного виконавця з приводу оцінки майна боржника, яка здійснена щодо визначеної частки боржника у спільної власності на квартиру (а не окремих приміщень будівлі як цілісного майнового комплексу). Отже, предмети спорів у таких справах є відмінними та випливають з різних за своєю суттю правовідносин.

До того ж, висновок Верховного Суду України у справі № 6-76цс13 ґрунтується на аналізі змісту норм ст.ст. 177, 179, 181, 182, 186, 188, 190, 191 ЦК України (а не норм, якими регулюється питання права спільної власності (ст.ст. 355-372 ЦК України)) та пунктів 2.1, 2.5, 3.7, 3.10 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, зареєстрованого Міністерством юстиції України № 745/4038 від 02.11.1999 року, яке вже втратило чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України № 2710/5 від 22.12.2015 року.

Суд першої інстанції при вирішенні справи цілком обґрунтовано враховує, що згідно із ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Тобто частка особи у праві спільної часткової власності може бути відчужена, успадкована, подарована тощо, а відтак вона є самостійним об'єктом цивільного права. Водночас для вчиненні цих дій законодавець не передбачає обов'язкового її виділяння в натурі. Інакше такий імператив порушив би безумовне право власності особи на майно, яке включає в себе право користування, володіння та розпорядження ним.

Таким чином, частка ОСОБА_7 у праві власності на квартиру по АДРЕСА_1 є самостійним об'єктом цивільного права, право розпорядження яким належить її власнику. Відтак такий об'єкт цивільного права підлягає оцінці і на нього може бути звернуте примусове стягнення.

Колегія суддів не погоджується з доводами позивача щодо неможливості звернення стягнення на частку ОСОБА_7 у вказаному житлі з мотивів відсутності технічних документів на неї.

Так, відповідно до ч.5 ст.63 Закону України "Про виконавче провадження" у разі відсутності документів, що характеризують об'єкт нерухомості, у зв'язку з чим його неможливо підготувати до реалізації, виготовлення таких документів здійснюється у встановленому порядку за рахунок коштів стягувача. У разі якщо стягувач у двадцятиденний строк з дня одержання відповідного повідомлення державного виконавця не авансує витрати, пов'язані з підготовкою документів, що характеризують об'єкт нерухомості, арешт з нього знімається.

Оскільки кожен із співвласників квартири АДРЕСА_3 в дійсності володіє часткою у праві власності на це майно, яка є ідеальною категорією, адже така частка не виділена в натурі, то до уваги слід брати документи, що характеризують об'єкт нерухомості в цілому, якими є свідоцтво про право власності на квартиру від 30.03.1995 року та технічний паспорт на неї (а.с. 108-111).

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 198 та статті 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 09 серпня 2016 року.

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Боровицький О. А. Матохнюк Д.Б.