Справа № 810/1554/16
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2016-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2016 року м. Київ 810/1554/16

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Приватного підприємства «Еркер» до Головного управління Держпраці у Київській області про зобов'язання вчинити певні дії.

Суть спору: Приватне підприємство «Еркер» звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці у Київській області, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд зобов'язати Головне управління Держпраці у Київській області продовжити Приватному підприємству «Еркер» строк дії дозволу на виконання робіт підвищеної небезпеки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що Головним управлінням Держпраці у Київській області було безпідставно відмовлено у продовженні строку дії дозволу на виконання робіт підвищеної небезпеки з посиланням на зміну законодавчого порядку видачі таких дозволів та необхідністю у зв'язку з цим отримання нового дозволу, а не продовження строку дії.

Проте, позивач не погоджується з такою позицією відповідача та вважає, що можливість продовження строку дії дозволу на виконання роботи підвищеної небезпеки безпосередньо передбачена Порядком видачі дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устатковання підвищеної небезпеки, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №1107 від 26.10.2011.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив про те, що Приватному підприємству «Еркер» були видані дозвіл на початок виконання робіт підвищеної небезпеки №1079.07.32-45.2.1 з терміном дії з 19.09.2007 по 19.09.2010 та дозвіл на продовження виконання роботи підвищеної небезпеки №1357.10-32-45.21.1 з терміном дії з 10.11.2010 по 10.11.2015. Зазначені дозволи були видані позивачу на виконання робіт підвищеної небезпеки при експлуатації будівельних механізмів та виконанні будівельно-монтажних робіт, а саме: монтаж (демонтаж), налагодження баштових кранів; роботи на висоті, у тому числі з риштувань.

При цьому, відповідач зауважив про те, що вказані роботи не входять до переліку робіт, які, відповідно до Додатку 2 та 3 Порядку видачі дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1107 від 26.10.2011, потребують видачі дозволу на виконання робіт підвищеної небезпеки.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, про що свідчить рекомендоване повідомлення з відміткою про вручення, у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Присутній у судовому засіданні представник позивача заявив клопотання про здійснення розгляду справи у порядку письмового провадження.

Вказане клопотання представника позивача було задоволено судом, про що було постановлено усну ухвалу без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до журналу судового засідання.

У зв'язку з цим, подальший розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження. Згідно з ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без виклику осіб, які беруть участь у справі, та проведення судового засідання на основі наявних у суду матеріалів у випадках, встановлених цим Кодексом.

Вищий адміністративний суд України в пункті 11 Листа від 30.11.2009 р. № 1619/10/13-09 зазначив, що під час вирішення справи у порядку письмового провадження його фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки в такому разі не проводиться судове засідання і, відповідно, справа розглядається без участі секретаря.

На підставі цього, справа розглядається без проведення судового засідання.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, які є у справі, суд

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Еркер» зареєстровано в якості юридичної особи, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серії А00 №676472 від 22.05.1997.

Відповідно до довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) АБ №708758 від 05.08.2013 видами діяльності Приватного підприємства «Еркер» за КВЕД-2010 є: код КВЕД 41.20 Будівництво житлових і нежитлових будівель; код КВЕД 43.99 Інші спеціалізовані будівельні роботи , н.в.і.у; код КВЕД 81.10 Комплексне обслуговування об'єктів; код 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля; код КВЕД 68.10 Купівля та продаж власного нерухомого майна; код КВЕД 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Судом встановлено, що Державною архітектурно-будівельною інспекцією України було видано позивачу ліцензію серії АВ №591201 від 10.08.2011 на здійснення господарської діяльності, пов'язаної зі створенням об'єктів архітектури. Термін дії ліцензії з 10.08.2011 по 10.08.2016.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.09.2007 Територіальним управлінням Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду по Київській області та місту Києву було видано позивачеві дозвіл №1079.07.32-45.21.1 на початок виконання роботи з підвищеної небезпеки при виконанні будівельно-монтажних робіт, а саме:

- монтаж (демонтаж), налагодження баштових кранів;

- роботи на висоті, у т. ч. з риштувань.

Термін дії дозволу: з 19.09.2007 по 19.09.2010.

10.11.2010 Територіальним управлінням Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду по Київській області та місту Києву було видано позивачу дозвіл №1357.10.32-45.21.1 на продовження виконання роботи з підвищеної небезпеки за переліком, аналогічним зазначеному у дозволі №1079.07.32-45.21.1. Термін дії дозволу з 10.11.2010 по 10.11.2015.

З матеріалів справи вбачається, що Приватне підприємство «Еркер», маючи намір продовжити строк дії дозволу на виконання роботи підвищеної небезпеки, звернулось до Головного управління Держпраці у Київській області із заявою № 877 від 02.11.2015 про продовження строку дії дозволу на виконання робіт з підвищеної небезпеки. До вказаної заяви позивачем було долучено оригінал дозволу на виконання роботи підвищеної небезпеки №1357.10.32-45.21.1 від 10.11.2010.

За результатами розгляду вказаної заяви, Головне управління Держпраці у Київській області листом «Про відмову у продовженні дозволу» №1860 від 09.11.2015 відмовило позивачу у продовженні дії дозволу.

У вказаному листі відповідач зазначив про те, що продовження строку дії дозволу є новою вимогою Порядку видачі дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 №1107, яка не передбачалась Постановою №1631, і, відповідно, норма щодо продовження строку дії дозволу (п.15 Порядку №1107) може бути застосована лише до дозволів, які видаються згідно з цим Порядком.

Листом №897 від 23.11.2015 позивач звернувся до Державної регуляторної служби України, у якому просив вказаний орган вжити заходи щодо посадових осіб Головного управління Держпраці у Київській області, у зв'язку з безпідставною відмовою у продовженні строку дії відповідного дозволу.

Державна регуляторна служба України листом вих. №9731/0/20-15 від 25.12.2015 повідомила позивачу про можливість продовження строку дії дозволу, який був ним отриманий відповідно до Порядку видачі дозволів Державним комітетом з нагляду за охороною праці та його територіальними органами, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.10.2003 №1631, що втратив чинність після прийняття Порядку видачі дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію (застосування) машин механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 №1107.

Після цього позивач звернувся до Головного управління Держпраці у Київській області з листом «Про повторне звернення щодо продовження дозволу» №51 від 04.02.2016, у якому просив розглянути відповідну заяву та продовжити строк дії дозволу на виконання робіт підвищеної небезпеки.

До вказаного листа позивачем було долучено: заяву на продовження строку дії дозволу №877 від 02.11.2015; дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки №1357.10.32-45.21.1 від 10.11.2010; копію листа Головного управління Держпраці у Київській області про відмову у продовженні дозволу №186 від 09.11.2015; копію листа Державної регуляторної служби України №97310/20-15 від 25.12.2015.

Головне управління Держпраці у Київській області листом «Про відмову у продовженні дозволу (повторно)» №11/2009 від 29.02.2016 відмовило позивачу у продовженні строку дії дозволу.

Так, зокрема, у вказаному листі відповідач вказав на те, що позивач отримав дозвіл на продовження виконання роботи підвищеної небезпеки №1357.10.32-45.21.1 від 10.11.2010 на підставі Порядку видачі дозволів Державним комітетом з нагляду за охороною праці та його територіальними органами, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1631 від 15.10.2003, однак вказана постанова була скасована Постановою Кабінету Міністрів України №1107 від 26.10.2011 «Про затвердження порядку видачі дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки».

Крім того, відповідач зауважив про те, що види робіт, на які Приватному підприємству «Еркер» було видано дозвіл №1357.10.32-45.21.1 від 10.11.2011, відсутні у додатках 2 та 3 вказаного Порядку. У зв'язку з цим, контролюючий орган зазначив про необхідність отримання позивачем нового дозволу відповідно до Порядку видачі дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1107 від 26.10.2011.

Не погоджуючись з відмовою відповідача у продовженні строку дії дозволу на виконання роботи підвищеної небезпеки, позивач звернувся з даним позовом до суду з вимогою про зобов'язання відповідача продовжити строк дії відповідного дозволу, з приводу чого суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 21 Закону України «Про охорону праці» № 2694-XII від 14.10.1992 роботодавець повинен одержати дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, видає дозволи на безоплатній основі на підставі висновку експертизи стану охорони праці та безпеки промислового виробництва суб'єкта господарювання, проведеної експертно-технічними центрами, які належать до сфери управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, або незалежними експертними організаціями, які забезпечують науково-технічну підтримку державного нагляду у сфері промислової безпеки та охорони праці.

Порядок видачі дозволів або відмови в їх видачі, переоформлення, видачі дублікатів, анулювання дозволів центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, переліки видів робіт, машин, механізмів та устаткування підвищеної небезпеки, проведення або експлуатація (застосування) яких потребує отримання дозволу, та граничні розміри тарифів на проведення експертизи стану охорони праці та безпеки промислового виробництва суб'єкта господарювання, висновок якої є підставою для видачі дозволів, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

У період з 15.10.2003 по 25.10.2011 процедура видачі та анулювання дозволів Держнаглядохоронпраці та його територіальними органами визначалась відповідними Порядком, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №1631 від 15.10.2003 (далі-Порядок №1631, який був чинний на момент видачі позивачу дозволу на початок виконання роботи підвищеної небезпеки №1079.07.32-45.21.1 від 19.09.2007 та дозволу на продовження виконання роботи підвищеної небезпеки №1357.10.32.-45.21.1 від 10.11.2010).

Відповідно до п. 3 Порядку №1631 суб'єкт господарської діяльності, який має намір розпочати (продовжити) виконання роботи підвищеної небезпеки або експлуатацію об'єктів, машин, механізмів, устатковання підвищеної небезпеки (далі - об'єкти) за переліками згідно з додатками 1 і 2 чи проводити навчання працівників з питань охорони праці інших суб'єктів господарської діяльності, професійну підготовку, перепідготовку та підвищення кваліфікації працівників, які залучаються до виконання робіт підвищеної небезпеки (далі - навчання з питань охорони праці), повинен одержати відповідний дозвіл Держнаглядохоронпраці або його територіального органу.

Згідно із п. 4 Порядку №1631 для одержання дозволу суб'єкт господарської діяльності або уповноважена ним особа подає (надсилає поштою) до Держнаглядохоронпраці або його територіального органу за місцем розташування заяву за зразком згідно з додатком 3, до якої додаються, зокрема, на початок (продовження) виконання роботи підвищеної небезпеки - висновок експертизи щодо спроможності суб'єкта господарської діяльності забезпечити додержання вимог законів та інших нормативно-правових актів з охорони праці та промислової безпеки під час виконання заявленої роботи.

Пунктом 11 Порядку №1631 встановлено, що строк дії дозволів становить, зокрема, на продовження виконання роботи підвищеної небезпеки або експлуатації об'єкта - 5 років.

З 26.10.2011 набрав чинності Порядок видачі дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устатковання підвищеної небезпеки, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №1107 від 26.10.2011 (далі-Порядок №1107).

Відповідно до п.6 Порядку №1107 дозвіл за формою згідно з додатком 1 видається, зокрема, роботодавцеві - на виконання робіт підвищеної небезпеки, що зазначені у додатку 2, або на експлуатацію машин, механізмів, устатковання підвищеної небезпеки, що зазначені у додатку 3.

Пунктом 7 Порядку №1107 встановлено, що дозвіл видається Держгірпромнаглядом - на виконання робіт підвищеної небезпеки, що зазначені у пунктах 1, 3 - 5 додатка 2; територіальним органом Держгірпромнагляду - на виконання робіт підвищеної небезпеки, крім тих, що зазначені в абзаці другому цього пункту, та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устатковання підвищеної небезпеки, що зазначені у додатку 3.

Відповідно до п. 15 Порядку №1107 строк дії дозволу на виконання робіт підвищеної небезпеки або на експлуатацію машин, механізмів та устатковання підвищеної небезпеки становить п'ять років. Строк дії дозволу продовжується органом, що його видав. У разі коли під час строку дії дозволу роботодавцем не порушено його умов, строк дії такого дозволу продовжується на наступні п'ять років на підставі заяви роботодавця, поданої за формою згідно з додатком 5, та оригіналу дозволу. Отже, Порядком №1107 передбачена можливість продовження строку дії дозволу на виконання робіт підвищеної небезпеки шляхом звернення роботодавця до контролюючого органу із відповідною заявою, за умови, що під час строку дії дозволу роботодавцем не було порушено його умов.

Як було зазначено вище, Головне управління Держпраці у Київській області листом №1860 від 09.11.2015 відмовило у продовженні строку дії дозволу №1357.10.32-45.21.1 на підставі того, що положення Порядку №1107 не можуть застосовуватись під час розгляду питання про продовження дії вказаного дозволу, оскільки він був виданий на підставі норм Порядку №1631.

Проте, суд не погоджується з такою позицією відповідача, у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, відповідно до пункту 2 якого дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Суд звертає увагу на те, що в даному випадку такою подією (фактом) є звернення Приватного підприємства «Еркер» до Головного управління Держпраці у Київській області з відповідними заявами про продовження строку дії дозволу.

Таким чином, питання про продовження строку дії дозволів повинно вирішуватись на підставі нормативно-правового акта, чинного на час виникнення такого права.

Така позиція висловлена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 04.03.2015 (справа №2а/0570/14729/12, номер касаційного провадження К/800/11969/13).

Крім того,суд звертає увагу і на те, що позиція щодо необхідності застосування положень Порядку №1107 при продовженні строку дії дозволу на виконання роботи підвищеної небезпеки, який був виданий під час дії положень Порядку №1631, також викладена у листі Державної регуляторної служби України вих. №9631/0/20-15 від 25.12.2015, який був долучений позивачем під час його повторного звернення до відповідача із заявою про продовження строку дії ліцензії.

Отже, з огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що вирішення питання про продовження строку дії дозволу на виконання роботи підвищеної небезпеки, який був виданий на підставі Порядку №1631, після втрати чинності вказаного Порядку, здійснюється відповідно до положень Порядку №1107.

У зв'язку з цим, до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме Порядок №1107, зокрема, в частині процедури продовження строку дії дозволу, що в свою чергу, свідчить про помилковість позиції відповідача щодо необхідності оформлення позивачем нового дозволу на виконання роботи підвищеної небезпеки, відповідно до вимог Порядку №1107.

Обґрунтовуючи відсутність підстав для продовження строку дії відповідного дозволу, відповідач також вказав на те, що зазначені у дозволі на продовження виконання роботи підвищеної небезпеки №1357.10.32-45.21.1 від 10.11.2010 види робіт, не належать до того переліку робіт, який визначений у Додатку 2 та 3 Порядку №1107, з приводу чого суд зазначає наступне.

Відповідного до Додатку №2 до Порядку №1107 до переліку робіт підвищеної небезпеки належить, зокрема: монтаж, демонтаж, налагодження, ремонт, технічне обслуговування, реконструкція машин, механізмів, устатковання підвищеної небезпеки, що зазначені у додатку 3 до Порядку видачі дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устатковання підвищеної небезпеки (п. 2); роботи верхолазні та скелелазні, що виконуються на висоті 5 метрів і більше над поверхнею ґрунту, з перекриття або робочого настилу, та роботи, що виконуються за допомогою підйомних і підвісних колисок, механічних підіймачів та будівельних підйомників (п.18).

Згідно з п. 19 Додатку №3 до Порядку №1107 до переліку машин, механізмів, устатковання підвищеної небезпеки належать вантажопідіймальні крани і машини, ліфти, ескалатори, траволатори, канатні дороги, підйомники, зокрема будівельні, та фунікулери.

Як було зазначено вище, Приватному підприємству «Еркер» було видано дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки, зокрема, монтаж (демонтаж), налагодження баштових кранів; роботи на висоті, у тому числі з риштувань.

Отже, порівнявши положення Додатків №2 та №3 до Порядку №1107 з тим переліком робіт підвищеної небезпеки, на виконання яких позивачу був виданий вищевказаний дозвіл, суд дійшов висновку про те, що зазначені роботи належать до того переліку робіт, який визначений у Додатку №2 до Порядку №1107 та потребує отримання дозволу.

При цьому, пункт 15 Порядку №1107 імперативно визначає, що єдиними умовами для продовження строку дії раніше виданого дозволу є наявність заяви роботодавця та відсутність порушень роботодавцем умов дозволу під час строку його дії.

Відповідно до частини другої ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, зокрема, докази допущення позивачем порушень умов виданого дозволу - відповідні акти перевірки, винесені приписи тощо.

Під час розгляду справи відповідачем не були надані належні та допустимі докази на підтвердження правомірності відмов у продовжені позивачу строку дії дозволу на виконання роботи підвищеної небезпеки, зокрема, докази допущення позивачем порушень умов виданого дозволу - відповідні акти перевірки, винесені приписи тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частинами 1 та 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про: визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, проте відповідний спосіб захисту має бути законним та відповідати певній нормі права.

Відповідно до частини 2 статті 11 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Суд вважає, що належний захист порушеного права позивача потребує вихід за межі позовних вимог та визнання протиправною відмову Головного управління Держпраці у Київській області у продовженні строку дії дозволу на виконання робіт підвищеної небезпеки від 10.11.2010 №1357.10.32-45.21.1, викладену в листі від 29.02.2016 №11/2009.

Крім того, оцінюючи правомірність обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 №1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов'язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб'єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавча встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб'єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов'язання судом суб'єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Так, Пленум Вищого адміністративного суду України в пункті 10.3 Постанови від 20 травня 2013 року N 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» зазначив, що суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб'єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Таким чином, враховуючи наявність заяви позивача про продовження строку дії дозволу та відсутність доказів допущення Приватним підприємством «Еркер» порушень умов дозволу №1357.10.32-45.21.1 від 10.11.2010 під час строку його дії (що за п. 15 Порядку №1107 є єдиною можливою підставою для відмови в продовженні строку дії дозволу), суд вважає, що у даному випадку у Головного управління Держпраці у Київській області відсутнє право адміністративного розсуду, а тому належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є спонукання відповідача продовжити строк дії вищезазначеного дозволу.

Таким чином, позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин, сплачений позивачем судовий збір у сумі 1 378 грн. 00 коп. підлягає стягненню на його користь з Головного управління Держпраці у Київській області.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1.Адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

2.Визнати протиправною відмову Головного управління Держпраці у Київській області у продовженні Приватному підприємству «Еркер» строку дії дозволу на виконання робіт підвищеної небезпеки від 10.11.2010 №1357.10.32-45.21.1, викладену в листі від 29.02.2016 №11/2009.

3.Зобов'язати Головне управління Держпраці у Київській області продовжити Приватному підприємству «Еркер» строк дії дозволу на виконання робіт підвищеної небезпеки від 10.11.2010 №1357.10.32-45.21.1 на п'ять років.

4.Стягнути на користь Приватного підприємства «Еркер» (09109, Київська область, місто Біла Церква, вулиця Толстого, будинок 36, корпус 4, ідентифікаційний код 24881850) судовий збір в сумі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Головного управління Держпраці у Київській області (04060, місто Київ, вулиця Вавілових, будинок 10, ідентифікаційний код 39794214).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом 10 днів з дня проголошення. У разі проголошення вступної та резолютивної частини постанови або розгляду справи у порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Дудін С.О.