Справа № 821/1060/16
Суддя: Кузьменко Н.А.
Дата ухвалення: 2016-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

11 серпня 2016 р. Справа № 821/1060/16
Суддя Херсонського окружного адміністративного суду Кузьменко Н.А., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Херсоні про визнання незаконними дій та скасування постанов №51368815 від 10 червня 2016 року, №51368800 від 10 червня 2016 року, № 51368864 від 10 червня 2016 року, -

встановив:

28 липня 2016 року до Херсонського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Херсоні з позовними вимогами про визнання незаконними дій та скасування постанов №51368815 від 10 червня 2016 року, №51368800 від 10 червня 2016 року, № 51368864 від 10 червня 2016 року, а саме:

визнати незаконними дії «ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Херсоні» та скасувати постанови №51368815 від 10.06.2016 р. (1194,03 грн), №51368800 від 10.06.2016 р. (6326,88 грн), №51368864 від 10.06.2016 р. (4010,30 грн) від 10.06.2016 р. про відкриття виконавчого провадження як такі, що не підлягають примусовому виконанню з огляду на сплив терміну його пред'явлення.

Ухвалою суду від 29 липня 2016 року адміністративний позов залишено без руху на підставі вимог ст. 106 КАС України та надано строк до 10 вересня 2016 року для усунення недоліків.

Ухвалу про залишення позовної заяви без руху позивач отримав 02 серпня 2016 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №970.

На виконання ухвали суду позивач 10 серпня 2016 року направив на адресу суду заяву про відстрочення оплати судового збору у порядку ст.8, 55, 64, 130 Конституції України, в якому посилаючись на статті Конституції України просить відстрочити сплату судового збору до ухвалення судового рішення в справі, судовий збір у розмірах, передбачених ЗУ «Про судовий збір» справити у порядку ст. 130 Конституції України за рахунок Державного бюджету України.

Обґрунтовуючи свою позицію, позивач зазначив наступне.

Твердження про сплату позивачем судового збору - прямо суперечить нормам прямої дії Конституції України, а окремі норми ЗУ «Про судовий збір» є неконституційними оскільки суперечать основному закону Конституції України, з огляду на наступне.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року N 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» передбачено:

« 1. Відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя.

Виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного і якісного розгляду конкретних справ. При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст. 22 Конституції закріплені в ній права і свободи людини й громадянина не є вичерпними.

2. Оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй…»

Відповідно до ст.55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч.3 ст.9 ЗУ «Про судовий збір» кошти судового збору спрямовуються на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади.

Відповідно до ст.130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів.

З наведеного позивач робить висновку, що встановлений ЗУ «Про судовий збір» порядок фінансування судів не відповідає нормам прямої дії Конституції України, у неконституційний спосіб обмежує право на судовий захист та перекладає обов'язок утримання судів і забезпечення їх функціонування на громадян України, що на думку позивача, є неконституційним, оскільки порушує порядок встановлений Конституцією України.

Викладене стало підставою для позиції позивача, що несплата судового збору не є підставою для відмови в наданні судового захисту шляхом оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, право на яке гарантується ст. 55 Конституції України.

З урахуванням наведеного, позивач просив відстрочити сплату судового збору до ухвалення судового рішення в справі, а судовий збір у розмірах передбачених ЗУ «Про судовий збір» справити у порядку ст.130 Конституції України.

Вирішуючи вказане клопотання по суті, суддя виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон № 3674-VI, який з 01.09.2015 діє у редакції Закону України від 22 травня 2015 року № 484-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо справляння судового збору".

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що вказана позовна заява належить до об'єктів справляння судового збору відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 3 Закону № 3674-VI , а особа, яка звернулася з нею до суду, не належить до суб'єктів, яким згідно з нормами статті 5 Закону № 3674-VI встановлені пільги щодо його сплати.

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону № 3674-V враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення.

Аналогічні норми містяться і у частині 1 статті 88 КАС України.

Таким чином, єдиною підставою, з урахуванням якої суд може відстрочити особі сплату судового збору на певний строк, є її майновий стан. Жодної іншої підстави для постановлення судом ухвали про відстрочення сторони від сплати судового збору ні Закон № 3674-VI, ні КАС України не передбачають.

З приводу доводів позивача щодо обмеження його доступу до суду, суд зазначає наступне.

Слід мати на увазі, що навіть суд не може, застосувавши Конституцію як акт прямої дії, визнати неконституційними закони чи правові акти, перелічені в ст. 150 Конституції, оскільки це віднесено до виключної компетенції Конституційного Суду України, тим більш не має такої змоги громадянин України не наділений повноваженнями судді Конституційного Суду України.

Позивач також не є тією особою, яка може на підставі ст. 144 Конституції визнати такими, що не відповідають Конституції чи законам України, рішення органів місцевого самоврядування, а на підставі ст. 124 Конституції - акти органів державної виконавчої влади: міністерств, відомств, місцевих державних адміністрацій тощо, оскільки такою особою в розумінні Конституції є суд.

Таким чином, доводи позивача про конституційність або не конституційність Закону України «Про судовий збір» є його особистою думкою, яка не приймається судом до уваги з таких підстав.

Положенню частини другої статті 55 дано офіційне тлумачення згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 25.11.97 р. N 6-зп, відповідно до якого «Частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемлюють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Такі скарги підлягають безпосередньому розгляду в судах незалежно від того, що прийнятим раніше законом міг бути встановлений інший порядок їх розгляду (оскарження до органу, посадової особи вищого рівня по відношенню до того органу і посадової особи, що прийняли рішення, вчинили дії або допустили бездіяльність).

Подання скарги до органу, посадової особи вищого рівня не перешкоджає оскарженню цих рішень, дій чи бездіяльності до суду.».

Положенню частини першої статті 130 дано офіційне тлумачення згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 11.03.2010 р. N 7-рп/2010, відповідно до якого « 1.В аспекті конституційних подань положення частини першої статті 130 Конституції України, а саме: "Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів", необхідно розуміти так, що:

- фінансування всіх судів в Україні повинне забезпечуватися державою виключно за рахунок коштів Державного бюджету України;

- від імені держави забезпечення фінансування судів здійснюють Кабінет Міністрів України шляхом розроблення та подання до Верховної Ради України проекту закону про Державний бюджет України та Верховна Рада України шляхом затвердження Державного бюджету України виключно законом України, здійснення контролю за його виконанням і прийняття рішення щодо звіту про його виконання;

- у Державному бюджеті України мають визначатися окремо для всіх судів України видатки на їх утримання не нижче рівня, що надає можливість незалежного здійснення правосуддя, з подальшим забезпеченням повного і своєчасного виділення таких видатків;

- органи виконавчої влади беруть участь в організаційному забезпеченні функціонування судів і діяльності суддів у випадках та в порядку, передбачених Конституцією України та законами України.

2. В аспекті конституційних подань положення частини першої статті 130 Конституції України, а саме: "У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів", треба розуміти так, що Кабінет Міністрів України зобов'язаний у проекті закону про Державний бюджет України передбачати окремими рядками видатки для кожного суду всіх юрисдикцій і рівнів в достатніх для здійснення правосуддя обсягах, а Верховна Рада України законом повинна визначати такі видатки у Державному бюджеті України.»

Так, 22.05.2015 Верховною Радою України прийнятий Закон України № 484-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору" (далі - Закон № 484-VIII).

Набрання чинності вищевказаного закону відтерміновано до 01.09.2015, що визначено пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень цього Закону.

Крім того, проект Закону № 484-VIII внесений на розгляд Верховної Ради України Кабінетом Міністрів України.

Реалізуючи право законодавчої ініціативи, Кабінет Міністрів України, крім іншого, обґрунтовував необхідність прийняття цього законопроекту тим, що внаслідок численних змін до Закону України "Про судовий збір" коло осіб, звільнених від сплати судового збору, є необґрунтовано широким, в той час як розгляд будь-якої справи судом потребує витрат, незалежно від сплати судового збору. Відповідно, звільнення особи від сплати судового збору зрештою призводить до додаткового навантаження на державний бюджет.

Метою законопроекту було запровадження єдиного підходу до визначення ставок судового збору, встановлення обґрунтованих, та відповідно справедливих ставок судового збору, враховуючи соціально-економічну ситуацію в державі, зменшення числа осіб, звільнених від сплати судового збору, а також подвоєння надходжень до Державного бюджету України від його сплати, що значно підвищить рівень гарантованої Конституцією України доступності правосуддя шляхом кращого забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади, матеріально-технічного забезпечення судів, та відповідно їх фінансової незалежності.

Законопроектом передбачалося виключення органів державної влади з числа суб'єктів, що звільняються від сплати судового збору, що, за висновком суб'єкта законодавчої ініціативи, мало дисциплінувати їх у відносинах із судами та унеможливило зловживання ними своїми процесуальними правами, зокрема, у випадках безпідставного звернення до судів та безвідповідального оскарження судових рішень з огляду на саму лише безкоштовність звернення до суду.

Належне функціонування судів залежить, зокрема, від обсягів фінансування та вчасного виділення коштів, на чому неодноразово наголошувалося у міжнародних актах, а саме:

- Основних принципах незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї Організації Об'єднаних Націй від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, якими передбачено, що кожна держава-член повинна надавати відповідні засоби, які давали б змогу судовим органам належним чином виконувати свої функції (принцип 7);

- Резолюції 1989/60 15-го пленарного засідання Економічної і Соціальної Ради Організації Об'єднаних Націй "Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів" від 24 травня 1989 року, згідно з якою при реалізації принципів 8 і 12 Основних принципів незалежності судових органів держави приділяють особливу увагу необхідності виділення відповідних ресурсів для функціонування судової системи (процедура 5);

- Віденській декларації та Програмі дій, прийнятій на Всесвітній конференції з прав людини 25 червня 1993 року, за якою кожній державі необхідно належним чином фінансувати установи, зайняті відправленням правосуддя (пункт 27);

- Рекомендації N (94)12 Комітету Міністрів Ради Європи "Незалежність, дієвість та роль суддів" від 13 жовтня 1994 року, згідно з якою для створення відповідних умов праці, які дозволять суддям ефективно працювати, необхідно укомплектувати штати достатньою кількістю суддів, а також надати в розпорядження суддів допоміжний персонал та відповідне обладнання, зокрема засоби для діловодства та зв'язку, з тим, щоб вони могли діяти ефективно та без невиправданих затримок (пункти "a", "d" принципу III).

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Окремо суддя зазначає, що позивач не зазначив та не надав жодного належного доказу тяжкого майнового стану які б могли слугувати підставою для відстрочення сплати судового збору.

З огляду на викладене, суддя не приймає доводи позивача про обмеження його права на доступ до суду, внаслідок необхідності сплачувати судовий збір, як не приймає й доводи про неконституційність Закону України «Про судовий збір».

Судом встановлено, що вимоги ухвали у встановлений судом строк позивачем не виконані.

Відповідно до вимог п.1 ч.3 ст. 108 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху.

Повернення позовної заяви не позбавляє позивача права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись п.1 ч.3 ст.108 КАС України, суддя, -

ухвалив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Херсоні про визнання незаконними дій та скасування постанов №51368815 від 10 червня 2016 року, №51368800 від 10 червня 2016 року, № 51368864 від 10 червня 2016 року - повернути позивачу.

Копію ухвали разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами надіслати позивачу.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня отримання копії ухвали.

Суддя Кузьменко Н.А.