Справа № 820/2152/16
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2016-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

11 серпня 2016 р. № 820/2152/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Зінченко А.В. розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Харківської області, за участі третьої особи: Державної судової адміністрації України про зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Господарського суду Харківської області, в якому просить суд зобов'язати Господарський суд Харківської області () здійснити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) перерахунок заробітної плати за період з 26.10.2014 року по 28.03.2015 року, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного відповідно до абзацу другого частини першої ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України "Про прокуратуру" та за період з 29.03.2015 року по 08.09.2015 року, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", за період з 09.09.2015 року по 31.12.2015 року, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного згідно з Постановою КМУ № 644 від 02.09.2015 року «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» без 50-відсоткового зменшення, з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу та виплатити різницю нарахованих сум з урахуванням проведених раніше виплат.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що позивач працює в Господарському суді Харківської області, з 07.10.2013 року призначена на посаду помічника судді з присвоєнням 11 рангу державного службовця.

Згідно із штатним розписом суду на 2014 рік і 2015 рік посадовий оклад складав 1218,00 грн., виходячи з якого у спірний період нараховувалась заробітна плата, включаючи доплату за ранг, надбавки за вислугу років, премію, індексацію та інше.

Зазначила, що 14 жовтня 2014 року прийнято Закон України "Про прокуратуру", згідно якого визначено розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців. Відповідач, у вищевказаний період, нарахував позивачу оклад виходячи з мінімальної заробітної плати в Україні в розмірі 1218,00 грн.

Вважає, що відповідач неправомірно не нарахував та не виплатив заробітну плату за період з 26.10.2014 року по 28.03.2015 року, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного відповідно до абзацу другого частини першої ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України "Про прокуратуру" та за період з 29.03.2015 року по 08.09.2015 року, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд") з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу.

Також вважає, що при перерахунку позивачу заробітної плати слід виходити з підвищеного розміру посадового окладу, а розмір інших доплат, надбавок і премій, які входять до структури заробітної плати, визначити в межах затвердженого фонду оплати праці. Посилаючись на вказані вище обставини, позивач просив суд ухвалити рішення про задоволення позову та справу розглядати у відсутність позивача.

Представник відповідача з позовом не погодився та надав письмові заперечення в обґрунтування яких зазначив, що діючим законодавством дійсно закріплене право працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, на посадовий оклад у розмірі 30 відсотків від посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців. Однак, законодавчого механізму реалізації даного права немає, так як не внесені відповідні зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів". Відповідачем здійснюється управління бюджетними асигнуваннями та реалізуються будь-які бюджетні зобов'язання та платежі за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет, але на даний час, відповідних призначень немає. У відповідача не має юридично обґрунтованих підстав нараховувати та виплачувати посадові оклади, у розмірах інших ніж це передбачено Додатком 47 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів". Також, на думку відповідача, вирішення спірного питання позивача виходить за межі компетенції відповідача, так як, передусім, потребує законодавчого врегулювання. Дії відповідача щодо відмови у здійсненні перерахунку заробітної плати свідчать про неможливість реалізації такого права на даний час, у зв'язку з відсутністю правового механізму, а не про позбавлення такого права.

В судове засідання позивач не прибув, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, але надав клопотання, в якому просив суд розглядати справу за її відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, але надав клопотання, в якому просив суд розглядати справу за її відсутності.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Враховуючи, що сторони у судове засідання не з'явились та є належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання, враховуючи положення ст. 35 Кодексу адміністративного судочинства України, потреба заслухати свідка чи експерта відсутня, перешкод для розгляду справи у судовому засіданні немає, а тому суд вважає, що справу слід розглянути за наявними в ній матеріалами в порядку письмового провадження з огляду на положення ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

Позивач з працює в Господарському суді Харківської області, з 07.10.2013 року призначена на посаду помічника судді з присвоєнням 11 рангу державного службовця.

Відповідно до частини другої статті 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Згідно зі статтею 146 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Суд зазначає, що вимоги позивача щодо перерахунку та виплати заробітної плати, з урахуванням встановленого законом розміру посадового окладу працівника апарату суду є необґрунтованими, так як положеннями частини другої статті 19 Конституції України вимагають від суб'єкта владних повноважень діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Пунктом 2 частини першої статті 7 Бюджетного кодексу України визначено принцип збалансованості Державного бюджету України, відповідно до якого повноваження на здійснення витрат бюджету мають відповідати обсягу надходжень бюджету на відповідний бюджетний період.

Відповідно до частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Згідно статті 22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Частиною другою статті 145 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" визначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України.

Згідно з частиною першою статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Відповідно до статті 119 Бюджетного кодексу України нецільове використання бюджетних коштів, тобто витрачання їх на цілі, що не відповідають бюджетним призначенням, встановленим законом про державний бюджет, має наслідком, крім зменшення асигнувань на суму коштів, що витрачені не за цільовим призначенням, також і притягнення відповідних посадових осіб до дисциплінарної, адміністративної та кримінальної відповідальності у порядку, визначеному законами України.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 27.11.2008 року № 26-рп/2008, Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов'язання держави перед громадянами і територіальними громадами.

Зі змісту частини другої статті 95 Конституції України, якою встановлюється, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків, випливає, що вони не можуть визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, Конституційний Суд України вважає, що в аспекті положення частини третьої статті 95 Конституції України "держава прагне до збалансованості бюджету України" у системному зв'язку з положеннями частини другої цієї статті, статті 46 Конституції України треба розуміти як намагання держави при визначенні законом про Державний бюджет України доходів і видатків та прийнятті законів, інших нормативно-правових актів, які можуть вплинути на доходну і видаткову частини бюджету, дотримуватися рівномірного співвідношення між ними та її обов'язок на засадах справедливого, неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами, територіальними громадами враховувати загальносуспільні потреби, необхідність забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення, зокрема, статті 95 Конституції України, в Рішенні від 25.01.2012 № З-рп/2012 зазначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України. Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України "Про оплату праці" умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з статтею 13 Закону України "Про оплату праці" оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" (в редакції від 22.10.2014) затверджено схеми посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів.

Пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України № 1697-УІІ від 14.10.2014 "Про прокуратуру" було внесено зміни до частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що полягали в доповненні вищезгаданої норми абзацом другим, відповідно до якого розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

При цьому, підпунктом 2 пункту 13 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" Кабінету Міністрів України було доручено у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів", що не було виконано Кабінетом Міністрів України.

З 01.01.2015 року, відповідно до абзацу третього пункту 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" (зі змінами внесеними Законом від 02.03.15 № 217-VIII, які набули чинності 13.03.2015 року) норми і положення частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Із прийняттям Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", який набрав чинності 28.03.2015 року, абзацом другим частини першої статті 147 Закон України "Про судоустрій і статус суддів" повернуто передбачену визначеними змінами Закону України "Про прокуратуру" норму.

Водночас, підпунктом 2 пункту 13 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" Кабінету Міністрів України встановлено тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом для приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність із вказаним Законом України.

Суд зазначає, що Урядом України з метою приведення у відповідність до Закону України "Про прокуратуру" та Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" відповідні зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" у визначений законами строк внесено не було.

Кабінет Міністрів України постановою від 02.09.2015 року № 644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" вніс зміни до додатку 47 до постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" від 09.03.2006 року № 268, виклав у новій редакції схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів, з приміткою про те, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50- відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду.

Водночас у Державному бюджеті України були відсутні кошти на фінансування посадових окладів у розмірах без 50-відсотковго зменшення; правові акти, видані на виконання Державного бюджету (кошториси, щомісячні розписи видатків тощо) не передбачали фінансового механізму реалізації згаданого права.

Таким чином, підставою для відмови у здійсненні нарахування та виплати заробітної плати у розмірі заявленого позивачем вимог є відсутність бюджетного фінансування та механізму при здійсненні нарахування та виплати заробітної плати позивачу.

Наведені положення дають підстави для висновку, що відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості здійснювати перерахунок посадового окладу позивачу та виплату заробітної плати у відповідному розмірі. З огляду на те, що у спірний період посадові оклади працівників апаратів місцевих судів Кабінетом Міністрів України були змінені та застосовувались з урахуванням 50-відсоткового зменшення, суд вважає, що відповідач не допустив бездіяльності, діяв на підставі та в межах, що передбачених Конституцією та Законами України.

Аналогічна думка висловлена в рішеннях Верховного Суду України від 12.07.2016 року по справі № 21-1726а16, від 13.07.2016 року у справах № 21-1488а16, № 21-1888а16.

Верховним Судом України було встановлено, що управління ДСА як головний розпорядник бюджетних коштів, не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Господарського суду Харківської області про зобов'язання вчинити певні дії не обґрунтовані, правомірність їх не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду, а тому не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 94, 128, 159, 160- 163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Господарського суду Харківської області, за участі третьої особи: Державної судової адміністрації України про зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення та з дня отримання копії постанови, у разі проголошення постанови суду, яка містить вступну та резолютивну частини, а також прийняття постанови у письмовому провадженні. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строків для подачі апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Зінченко А.В.