Справа № 815/3357/16
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2016-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3357/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стефанова С.О.,

за участю секретаря судового засідання Гунько О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської виправної колонії Управління державної Пенітенціарної служби України в Одеській області № 14 про скасування постанови про поміщення засудженого в дисциплінарний ізолятор від 04.03.2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Одеської виправної колонії Управління державної Пенітенціарної служби України в Одеській області № 14 (надалі по тексту - відповідач), в якому просить скасувати постанову про поміщення засудженого в дисциплінарний ізолятор від 04.03.2016 року як незаконну.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що засуджений ОСОБА_1 вважає постанову про поміщення засудженого в дисциплінарний ізолятор ОВК (№14) від 04.03.2016 року незаконною та безпідставною. З даною постановою він не згоден, вважає, що вона винесена з порушенням його законних прав, оскільки основною причиною поміщення його є те, що його дружина напередодні написала заяву з проханням провести перевірку його умов проживання в ОВК № 14, так як умови побуту та харчування не відповідають санітарним нормам та інше. Також представник позивача зазначила, що відповідно до відповідей на адвокатські запити було встановлено, що позивач 04.03.2016 року був прийнятий в ДІЗО ОВК № 14, у зв'язку з тим, що 03.03.2016 року допустив правопорушення: під час входу до 3-ї локальної дільниці він попередив про прибирання адміністрації, а саме вигукнув слово «Шари», саме цим він, як вбачається з постанови порушив ст. 107 КВК. На момент поміщення засудженого ОСОБА_1 в ДІЗО стягнень не мав. Як зазначає, представник позивача, керуючись КВК України позивач ні є злісним порушником, він не вчиняв проступок, який є зухвалим, тяжким або протягом року вчинив більше трьох інших правопорушень, якщо за кожне з цих порушень за постановою начальника колонії або особи, яка виконує його обов'язки, були накладені стягнення, що достроково не зняті або не погашені у встановленому законом порядку. При застосуванні зазначеного крайнього заходу дисциплінарного впливу адміністрацією установи усупереч вимогам ст. 134 КВК України не врахували причини, обставини і мотиви вчинення в'язнем порушення, тяжкість і характер проступку, попередні порушення умов та порядку відбування покарання.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд в їх задоволенні відмовити у повному обсязі, посилаючись на законність оскаржуваної постанови, письмових заперечень на позов не подав.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 відбуває покарання за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 09.12.2014 року за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України в Одеській виправній колонії Управління державної Пенітенціарної служби України в Одеській області № 14.

04.03.2016 року в.о. начальника установи - начальника арештного дому ОВК (№14) підполковником внутрішньої служби Стаховим О.А. винесено постанову про поміщення засудженого ОСОБА_1 в дисциплінарний ізолятор ОВК (№14) строком на 15 діб (а.с. 13).

Вважаючи вищезазначену постанову незаконною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною другою ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 3 ст. 107 Кримінально-виконавчого кодексу України встановлено, що засуджені зобов'язані: дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами; утримувати в чистоті і порядку приміщення, дбайливо ставитися до майна колонії і предметів, якими вони користуються при виконанні дорученої роботи, здійснювати за ними належний догляд і використовувати їх тільки за призначенням; виконувати встановлені законодавством вимоги персоналу колонії; виконувати необхідні роботи по самообслуговуванню, благоустрою колонії; дотримуватися санітарно-гігієнічних норм; дотримуватися вимог пожежної безпеки і безпеки праці.

Відповідно до ч. 4 ст. 107 Кримінально-виконавчого кодексу України засудженим забороняється: самовільно залишати колонію, порушувати лінію охорони; спілкуватися із засудженими та іншими особами з порушенням встановлених правил ізоляції, звертатися до них з проханням про виконання незаконних дій; придбавати, виготовляти, зберігати і використовувати гроші, цінності, предмети, речі, речовини і вироби, заборонені до використання в колонії; продавати, дарувати або відчужувати в інший спосіб на користь інших осіб предмети, вироби і речі, що перебувають в особистому користуванні; заподіювати собі тілесні ушкодження, у тому числі з допомогою іншої особи, завдавати шкоду своєму здоров'ю з метою ухилення від відбування покарання або виконання встановлених обов'язків; завдавати шкоду державному, комунальному майну, майну інших юридичних чи фізичних осіб, у тому числі майну інших засуджених, створювати загрозу заподіяння шкоди такому майну; вживати спиртні напої, наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги чи інші одурманюючі засоби; чинити опір законним діям персоналу колонії, перешкоджати виконанню ним своїх службових обов'язків, підбурювати до цього інших засуджених; грати в настільні та інші ігри з метою здобуття матеріальної чи іншої вигоди; вживати нецензурні та жаргонні слова, давати і присвоювати прізвиська; самовільно залишати призначену для перебування ізольовану територію, приміщення або визначене місце роботи, а також перебувати без дозволу адміністрації колонії у гуртожитках та відділеннях, у яких вони не проживають, або на виробничих об'єктах, на яких вони не працюють; завішувати чи міняти без дозволу адміністрації колонії спальні місця, а також обладнувати їх у комунально-побутових та інших службових або виробничих приміщеннях; готувати та вживати їжу в непередбачених для цього місцях, виносити продукти харчування з їдальні без дозволу адміністрації колонії; мати при собі предмети і речі в асортименті і кількості, що виходять за межі, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері виконання кримінальних покарань; курити у дисциплінарних ізоляторах, карцерах, приміщеннях камерного типу (одиночних камерах) та виховних колоніях, а також у не відведених для цього місцях; надсилати та отримувати кореспонденцію всупереч порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері виконання кримінальних покарань; наносити собі або іншим особам татуювання; тримати тварин; виготовляти, зберігати саморобні електроприлади та користуватися ними; самовільно переплановувати, змінювати конструктивні елементи будівель та споруд колонії, споруджувати на виробничих об'єктах різні об'єкти (лазні, пральні, душові, сейфи, будиночки, будки, приміщення та засоби для відпочинку, опалення).

Відповідно до положень частини 1 статті 132 цього Кодексу, за порушення встановленого порядку відбування покарання до засуджених можуть застосовуватися такі заходи стягнення: попередження; догана; сувора догана; дисциплінарний штраф у сумі до двох мінімальних розмірів заробітної плати; скасування поліпшених умов тримання, передбачених статтями 138 - 140 і 143 цього Кодексу; поміщення засуджених чоловіків, які тримаються у виправних колоніях, у дисциплінарний ізолятор з виведенням або без виведення на роботу чи навчання на строк до п'ятнадцяти діб, а засуджених жінок - до десяти діб; поміщення засуджених, які тримаються в приміщеннях камерного типу виправних колоній максимального рівня безпеки, в карцер без виведення на роботу на строк до п'ятнадцяти діб; переведення засуджених, які тримаються у виправних колоніях, крім засуджених, які тримаються у виправних колоніях мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання, до приміщення камерного типу (одиночної камери) на строк до трьох місяців.

Частинами 1-3 ст. 134 Кримінально-виконавчого кодексу України встановлено, що при призначенні заходів стягнення враховуються причини, обставини і мотиви вчинення порушення, поведінка засудженого до вчинення проступку, кількість і характер раніше накладених стягнень, а також пояснення засудженого щодо суті проступку. Стягнення, що накладаються, мають відповідати тяжкості і характеру проступку засудженого.

За кілька проступків, вчинених одночасно, накладається одне стягнення.

Відповідно до ч. 8 ст. 134 Кримінально-виконавчого кодексу України поміщення засудженого в дисциплінарний ізолятор або в карцер чи переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери) проводиться за вмотивованою постановою начальника колонії або особи, яка виконує його обов'язки, з визначенням строку тримання.

Згідно з ч. 10 ст. 134 Кримінально-виконавчого кодексу України до засуджених, які поміщені в дисциплінарний ізолятор або карцер, переведені до приміщення камерного типу (одиночної камери), можуть застосовуватися всі заходи стягнення, за винятком повторного поміщення в дисциплінарний ізолятор або карцер, повторного переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери).

Відповідно до ч. 13 ст. 134 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджений може оскаржити накладене на нього стягнення, однак подання скарги не зупиняє виконання стягнення. Посадова особа, яка наклала стягнення, за наявності для того підстав може його скасувати або замінити іншим, більш м'яким стягненням. Вища посадова особа може скасувати стягнення в разі, коли посадова особа, яка наклала стягнення, перевищила свої повноваження або стягнення було накладено нею при відсутності порушення з боку засудженого.

Також пунктом 5 розділу XXV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2014 року № 2186/5 встановлено, що підставою для приймання та тримання засуджених у ДІЗО, карцерах та ПКТ (ОК) є постанова про поміщення засудженого в дисциплінарний ізолятор, карцер установи виконання покарань (додаток 29) або постанова про переведення засудженого в приміщення камерного типу (окрему камеру) установи виконання покарань (додаток 30), винесена начальником установи виконання покарань або особою, яка виконує його обов'язки, з визначенням строку тримання після перевірки пояснень засуджених по суті допущених правопорушень. Постанова оголошується засудженому під особистий підпис. Перед поміщенням засуджених у ДІЗО, карцер, ПКТ (ОК) начальник медичної частини (черговий лікар) зобов'язаний провести їх огляд. У разі неможливості тримання засудженого у ДІЗО, карцері, ПКТ (ОК) за станом здоров'я начальник медичної частини (черговий лікар) робить відмітку про переведення його до медичної частини установи виконання покарань на зворотному боці постанови.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, згідно з якою позивача поміщено в дисциплінарний ізолятор установи строком на 15 діб, вказаний вид стягнення застосовано до засудженого ОСОБА_1 у зв'язку з тим, що під час входу молодших інспекторів відділу нагляду та безпеки до локальної дільниці № 3, засуджений ОСОБА_1 попередив інших засуджених про прибуття адміністрації вигукуючи умовне слово «Шари», чим порушив вимоги ст. 107 КВК України.

Зазначена обставина підтверджується, зокрема, копіями рапортів інспекторів Одеської виправної колонії Управління державної Пенітенціарної служби України в Одеській області № 14 від 03.03.2016 року та акту від 03.03.2016 року, копіями письмових пояснень трьох інших засуджених, які були свідками даної події від 03.03.2016 року.

Згідно довідки про заохочення та стягнення від 25.07.2016 року, засуджений ОСОБА_1 заохочень не має, проте має два стягнення: за зберігання заборонених предметів (0,5 л. бражної закваски), оголошено догану постановою начальника ОУВП (№21) від 13.01.2015 року № 73; за створення конфліктної ситуації оголошено догану начальником ОВК-14 22.05.2015 року. Згідно ст. 134 п. 14 КВК України вважається таким, що стягнень не має (а.с. 69).

При цьому судом встановлено, що після накладення на позивача стягнення згідно оскаржуваної постанови від 04.03.2016 року, позивач знову допустив проступок, за що на нього 06.07.2016 року було накладено стягнення начальником відділення ОВК-14 у вигляді оголошення догани за порушення форми одягу (без верхньої білизни та нагрудного знаку) (а.с. 42-47, 69).

Судом також було досліджено надану представником відповідача характеристику на засудженого ОСОБА_1, з якої, зокрема, вбачається, що: «за час відбування покарання в місцях позбавлення волі засуджений зарекомендував себе наступним чином: під час тримання в Одеській УВП (№ 21) з 04.06.2014 року по 30.01.2015 року зарекомендував себе негативно. До дисциплінарної відповідальності притягувався 1 (один) раз. Заохочень не мав. До Одеської виправної колонії (№ 14) прибув 30.01.2015 року. На виробництві установи працевлаштований на ремонтно-інструментальної дільниці. За час відбування покарання характеризується: негативно за допущені порушення встановленого порядку відбування покарання 1 (один) раз притягувався до дисциплінарної відповідальності. Та згідно п. 14 ст. 134 КВК України вважається таким, що стягнень не має, але після чого ще притягувався до дисциплінарної відповідальності 2 (два) рази. З яких 1 (один) раз був поміщений до ДІЗО. Заохочень не має. У взаємовідносинах з іншими засудженими конфліктний. Намагається дотримуватися правомірних взаємовідносин та ввічливого ставлення з персоналом установи. Намагається утримувати у чистоті і порядку спальне місце та при ліжкову тумбочку, не завжди має охайний зовнішній вигляд. Приділяє увагу до дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснення за ними належного догляду, використовування їх тільки за призначенням. До виконання законних вимог персоналу установи становиться не завжди сумлінно. Безвідповідально відноситься до виконання робіт по благоустрою установи, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні. Намагається дотримуватись вимог пожежної безпеки і безпеки праці. Відповідно до ст. 123 КВК України, у організації виховних заходів, які проводяться в установі та у реалізації програми диференційованого виховного впливу участі не приймає. Відповідно до ст. 126 КВК України, не прагне до підвищення загальноосвітнього рівня та вдосконалення наявних професійно - технічних навичок. Відповідно до ст. 127 КВК України, участі у роботі самодіяльних організацій не приймає».

З огляду на встановлені вище обставини, суд дійшов висновку, що відповідачем при застосуванні до позивача такого заходу стягнення, як поміщення його в дисциплінарний ізолятор строком на 15 діб, було враховано причини, обставини та мотиви вчинення вищезазначеного порушення, поведінку засудженого ОСОБА_1 до вчинення проступку, кількість і характер раніше накладених стягнень, а також враховано тяжкість і характеру проступку засудженого.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що відповідачем доведено належними доказами, що при прийнятті оспорюваного рішення він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законом.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням встановлених судом фактів, оцінюючи надані сторонами у справі докази у сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Разом з тим суд враховує, що в рішенні Конституційного суду України від 09.07.2002 року у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої ст. 124 Конституції України (справа № 1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) в п. 3 зазначено, що положення частини другої ст. 124 Конституції України треба розглядати у системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у т.ч. судовий захист. Для забезпечення судового захисту Конституція України у ст. 124 встановила принципи здійснення правосуддя виключно судами. Із змісту частини другої ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням.

Таким чином, позивач, враховуючи свою адміністративну правосуб'єктність, керуючись ст.ст. 48,56 КАС України, скористався своїм правом на судовий захист, при цьому згідно ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року його право не може бути обмежене, однак при встановлених обставинах підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Одеської виправної колонії Управління державної Пенітенціарної служби України в Одеській області № 14 про скасування постанови про поміщення засудженого в дисциплінарний ізолятор від 04.03.2016 року - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги. Якщо апеляційну скаргу не буде подано в строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Вступна та резолютивна частина постанови складена у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 02 серпня 2016 року.

Постанова у повному обсязі виготовлена 08 серпня 2016 року.

Суддя С.О. Cтефанов

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Одеської виправної колонії Управління державної Пенітенціарної служби України в Одеській області № 14 про скасування постанови про поміщення засудженого в дисциплінарний ізолятор від 04.03.2016 року - відмовити.

08 серпня 2016 року.