Справа № 820/2071/16
Суддя: Панченко О.В.
Дата ухвалення: 2016-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

10 серпня 2016 р. № 820/2071/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Панченко О.В.,

суддів Зінченка А.В., Тітова О.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України та Апеляційного суду Харківської області про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- зобов'язати Апеляційний суд Харківської області здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного відповідно до абзацу другого частини першої статті 144 Закону України від 07.07.2010 р. №2453-VІ "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 14.10.2014 р. №1697-VІІ "Про прокуратуру", а з 29 березня 2015 року по 08 вересня 2015 року включно, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного згідно з абзацом другим частини першої статті 147 Закону України від 07.07.2010 р. №2453-VІ "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України від 12.02.2015 р. №192-VІІІ "Про забезпечення права на справедливий суд", виплативши різницю в нарахованих сумах з урахуванням виплачених коштів, - зобов'язати Державну судову адміністрацію України. вчинити дії щодо затвердження кошторису та виділення коштів для виплати перерахованої суми заробітної плати ОСОБА_1 з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного відповідно до абзацу другого частини першої статті 144 Закону України від 07.07.2010 р. №2453-VІ "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 14.10.2014 р. №1697-VІІ "Про прокуратуру", а з 29 березня 2015 року по 08 вересня 2015 року включно, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного згідно з абзацом другим частини першої статті 147 Закону України від 07.07.2010 р. №2453-VІ "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України від 12.02.2015 р. №192-VІІІ "Про забезпечення права на справедливий суд".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він - ОСОБА_1, з 17.10.2013 року працює на посаді помічника судді Апеляційного суду Харківської області з присвоєнням 9 рангу державного службовця.

Згідно із штатним розписом Апеляційного суду Харківської області на 2014 рік і 2015 рік посадовий оклад головного спеціаліста відділу по забезпеченню роботи керівництва суду і помічника судді складав 1218,00 грн., виходячи з якого ОСОБА_1 відповідачем у спірний період нараховувалась заробітна плата, включаючи доплату за ранг, надбавки за вислугу років та за високі досягнення у праці, премії.

Позивач стверджує, що 14 жовтня 2014 року прийнято Закон України "Про прокуратуру", згідно якого визначено розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада котрого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, у розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців. Відповідач, у вищевказаний період, нарахував позивачу оклад виходячи з мінімальної заробітної плати в Україні у розмірі 1218,00 грн. Позивач звернулася до відповідачів з заявою щодо перерахунку заробітної плати у відповідності до вищезазначеного Закону, проте, відповідач - відмовив в проведенні такого розрахунку, що слугувало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Позивач вважає, що, така позиція відповідача суперечить практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, в рішенні у справі "Кечко проти України", відмова у виплатах, з причини відсутності механізму реалізації відповідного законодавчого положення - становить втручання у право за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Вважає, що відповідач неправомірно не нарахував та не виплатив заробітну плату за період з 26.10.2014 по 28.03.2015року включно відповідно до статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції з 26.10.2014) та за період з 29.03.2015 року по 08.09. 2015 року - відповідно до абзацу другого частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд". Також вважає, що при перерахунку її заробітної плати слід виходити з підвищеного розміру посадового окладу, а розмір інших доплат, надбавок і премій, які входять до структури заробітної плати, визначити в межах затвердженого фонду оплати праці. Посилаючись на вказані вище обставини, позивач просив суд ухвалити рішення про задоволення позову.

Позивач - ОСОБА_1, у судове засідання не прибув, уповноваженого представника до суду не направив, про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлений судом належним чином, в порядку передбаченому ст.ст. 33-35 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративному позові просив розглядати справу за його відсутності(а.с.5).

Представник відповідача - Державної судової адміністрації України, у судове засідання не прибув, про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлений судом належним чином, в порядку передбаченому ст.ст. 33-35 Кодексу адміністративного судочинства.

У письмових запереченнях та додаткових письмових запереченнях на позов зазначив, що діючим законодавством дійсно закріплене право працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, на посадовий оклад у розмірі 30 відсотків від посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців. Однак, законодавчого механізму реалізації даного права немає, так як не внесені відповідні зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів". Територіальним управлінням Державної судової адміністрації у Харківській області, здійснюється управління бюджетними асигнуваннями та реалізуються будь-які бюджетні зобов'язання та платежі за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет, але на даний час, відповідних призначень немає. У відповідача не має юридично обґрунтованих підстав нараховувати та виплачувати посадові оклади, у розмірах інших, ніж це передбачено Додатком 47 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів".

Окрім того, на думку відповідача, вирішення спірного питання позивача виходить за межі компетенції відповідача, так як, передусім, потребує законодавчого врегулювання. Дії відповідача щодо відмови у здійсненні перерахунку заробітної плати свідчать про неможливість реалізації такого права на даний час, у зв'язку з відсутністю правового механізму, а не про позбавлення такого права, на підставі викладеного просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі (а.с. 23-25, 48-50).

Представник відповідача - Апеляційного суду Харківської області, у судове засідання не прибув, про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлений судом належним чином, в порядку передбаченому ст.ст. 33-35 Кодексу адміністративного судочинства.

У письмових запереченнях на позов зазначив, що станом на час набрання чинності абз. 2 ч.1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України "Про прокуратуру" та Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", на розрахункові рахунки Апеляційного суду Харківської області Державною судовою адміністрацією України, як головним розпорядником державних коштів, не перераховано додаткових грошових коштів для сплати підвищеного розміру посадового окладу, встановленого вищевказаними законодавчими актами. Як стверджує представник Апеляційного суду Харківської області, Апеляційним судом Харківської області розрахунок заробітної плати здійснювався в межах затвердженого фонду оплати праці, на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09 березня 2006 року та кошторису Апеляційного суду Харківської області на 2014 рік, у зв'язку з чим просив суд прийняти рішення, яким відмовити у задоволенні позову (а.с. 22).

Оскільки визначене ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завдання адміністративного судочинства залишається незмінним при розгляді будь-якої адміністративної справи, і дотримання вказаного завдання є обов'язковим в силу приписів ч.2 ст.19 Конституції України, то з огляду на приписи ст.41, ч.4 ст.122, ч.6 ст.128Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, зібравши докази, що в своїй сукупності повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, доходить висновку, що справа має бути розглянута та вирішена на підставі наявних в ній доказів в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, вивчивши доводи позову та заперечень проти позову, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

За матеріалами справи колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1, з 17.10.2013 року працює на посаді помічника судді Апеляційного суду Харківської області з присвоєнням 9 рангу державного службовця.

Відповідно до частини другої статті 95 Конституції України, виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Як визначено статтею 146 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Колегія суддів зазначає, що вимоги позивача щодо перерахунку та виплати заробітної плати, з урахуванням встановленого законом розміру посадового окладу працівника апарату суду не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки положення частини другої статті 19 Конституції України вимагають від суб'єкта владних повноважень діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Положеннями пункту 2 частини першої статті 7 Бюджетного кодексу України визначено принцип збалансованості Державного бюджету України, відповідно до якого повноваження на здійснення витрат бюджету мають відповідати обсягу надходжень бюджету на відповідний бюджетний період.

Відповідно до частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Згідно статті 22 Бюджетного кодексу України, для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Приписами частини другої статті 145 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" визначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України.

Згідно з частиною першою статті 51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Відповідно до статті 119 Бюджетного кодексу України, нецільове використання бюджетних коштів, тобто витрачання їх на цілі, що не відповідають бюджетним призначенням, встановленим законом про державний бюджет, має наслідком, крім зменшення асигнувань на суму коштів, що витрачені не за цільовим призначенням, також і притягнення відповідних посадових осіб до дисциплінарної, адміністративної та кримінальної відповідальності у порядку, визначеному законами України.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 27.11.2008 року № 26-рп/2008, Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов'язання держави перед громадянами і територіальними громадами.

Зі змісту частини другої статті 95 Конституції України, якою встановлюється, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків, випливає, що вони не можуть визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, Конституційний Суд України зазначає, що в аспекті положення частини третьої статті 95 Конституції України "держава прагне до збалансованості бюджету України" у системному зв'язку з положеннями частини другої цієї статті, статті 46 Конституції України треба розуміти як намагання держави при визначенні законом про Державний бюджет України доходів і видатків та прийнятті законів, інших нормативно-правових актів, які можуть вплинути на доходну і видаткову частини бюджету, дотримуватися рівномірного співвідношення між ними та її обов'язок на засадах справедливого, неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами, територіальними громадами враховувати загальносуспільні потреби, необхідність забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення, зокрема, статті 95 Конституції України, в Рішенні від 25.01.2012 № З-рп/2012 зазначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України. Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України "Про оплату праці", умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з статтею 13 Закону України "Про оплату праці", оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" (в редакції від 22.10.2014), затверджено схеми посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів.

Пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України № 1697-УІІ від 14.10.2014 "Про прокуратуру", внесено зміни до частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що полягали в доповненні вищезгаданої норми абзацом другим, відповідно до якого розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється у розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

При цьому, підпунктом 2 пункту 13 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру", Кабінету Міністрів України було доручено у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів", що не було виконано Кабінетом Міністрів України.

З 01.01.2015 року, відповідно до абзацу третього пункту 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" (зі змінами, внесеними Законом від 02.03.15 № 217-VIII, які набули чинності 13.03.2015 року), норми і положення частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Із прийняттям Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", який набрав чинності 28.03.2015 року, абзацом другим частини першої статті 147 Закон України "Про судоустрій і статус суддів" повернуто передбачену визначеними змінами Закону України "Про прокуратуру" норму.

Водночас, підпунктом 2 пункту 13 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" Кабінету Міністрів України встановлено тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом для приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність із вказаним Законом України.

Колегія суддів зазначає, що Урядом України з метою приведення у відповідність до Закону України "Про прокуратуру" та Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" відповідні зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" у визначений законами строк внесено не було.

Кабінет Міністрів України постановою від 02.09.2015 року № 644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" вніс зміни до додатку 47 до постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" від 09.03.2006 року № 268, та виклав у новій редакції схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів, з приміткою про те, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50- відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду.

Водночас у Державному бюджеті України були відсутні кошти на фінансування посадових окладів у розмірах без 50-відсотковго зменшення; правові акти, видані на виконання Державного бюджету (кошториси, щомісячні розписи видатків тощо) не передбачали фінансового механізму реалізації згаданого права.

Таким чином, підставою для відмови у здійсненні нарахування та виплати заробітної плати у розмірі заявленого позивачем вимог є відсутність бюджетного фінансування та механізму при здійсненні нарахування та виплати заробітної плати позивачу.

Наведені положення дають підстави для висновку, що Державна судова адміністрація не наділена правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості здійснювати перерахунок посадового окладу позивачу та виплату заробітної плати у відповідному розмірі. З огляду на те, що у спірний період посадові оклади працівників апаратів місцевих судів Кабінетом Міністрів України були змінені та застосовувались з урахуванням 50-відсоткового зменшення, суд вважає, що відповідач не допустив бездіяльності, діяв на підставі та в межах, що передбачених Конституцією та Законами України.

Аналогічна думка висловлена в рішеннях Верховного Суду України від 12.07.2016 року по справі № 21-1726а16, від 13.07.2016 року у справах № 21-1488а16, № 21-1888а16.

Верховним Судом України встановлено, що управління ДСА як головний розпорядник бюджетних коштів, не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Окрім того, суд вважає цілком необґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зобов'язання ДСА вчинити дії щодо затвердження кошторису та виділення коштів для виплати перерахованої суми заробітної плати позивача з огляду на те, що дані вимоги по - перше, є похідними від вимог щодо нарахування коштів, а по-друге, як вже зазначалось вище, відсутнє правове врегулювання та фінансова можливість здійснювати перерахунок посадового окладу позивачу та виплату заробітної плати у відповідному розмірі.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України та Апеляційного суду Харківської області про зобов'язання вчинити певні дії не обґрунтовані, правомірність їх не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду, а тому не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 94, 128, 159, 160- 163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України та Апеляційного суду Харківської області про зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно з ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду згідно з ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: шляхом подачі через Харківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення (у разі застосування судом ч. 3, ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, у разі повідомлення суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених ч.4 ст.167 цього Кодексу, про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду) апеляційної скарги з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя О.В. Панченко

Судді А.В. Зінченко О.М. Тітов