Справа № 826/27712/15
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2016-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09 серпня 2016 року 12 год. 40 хв. № 826/27712/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Данилишина В.М., суддів Качура І.А., Келеберди В.І., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи: Державна служба України з питань Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, Адміністрація Державної прикордонної служби України та Державна фіскальна служба України, про визнання протиправним та скасування рішення в частині.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (також далі - суд) надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1Я.) до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2015 року №1035 "Про обмеження поставок окремих товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію" (далі - оскаржувана постанова).

В обґрунтування позову зазначено, зокрема, що положення оскаржуваної постанови суперечать нормам законодавства та, як наслідок, порушують права й інтереси ОСОБА_1, а також інших осіб, які проживають на тимчасово окупованій території та/або перетинають адміністрований кордон між Кримським півостровом та материковою частиною України.

У прохальній частині позову позивачем, зокрема, заявлено клопотання про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваної постанови (далі - заявлене клопотання).

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі №826/27712/15 (далі - справа), яку та заявлене клопотання призначено до розгляду у судовому засіданні колегією суддів.

За результатами розгляду заявленого клопотання, відповідною ухвалою суду відмовлено у його задоволенні.

У відповідному судовому засіданні судом задоволено відповідні клопотання та, згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 53 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача судом залучено Державну службу України з питань Автономної Республіки Крим та міста Севастополя (далі - третя особа-1), Адміністрацію Державної прикордонної служби України (далі - третя особа-2) та Державну фіскальну службу України (далі - третя особа-3).

Під час переходу до розгляду справи по суті позивач підтримав позов та просив задовольнити його повністю з підстав, зазначених у ньому, на обґрунтування якого надано письмові докази, а представник відповідача не визнав позов та разом із представниками третіх осіб просили відмовити у його задоволенні повністю з підстав, зазначених у письмових запереченнях проти позову, наданих суду разом із доказами на їх обґрунтування.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, а також відсутність заперечень з боку представників сторін та третіх осіб, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з ч. 4 ст. 122 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

У подальшому, відповідною ухвалою суду прийнято часткову відмову ОСОБА_1 від позову та закрито провадження у справі в частині оскарження п.п. 2 та 3 оскаржуваної постанови.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Кабінетом Міністрів України 16 грудня 2015 року прийнято оскаржувану постанову, відповідно до п. 1 якої, заборонено на період тимчасової окупації поставки товарів (робіт, послуг) під всіма митними режимами з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію, за винятком:

особистих речей громадян, визначених ч. 1 ст. 370 Митного кодексу України (далі - МК України) (крім товарів, визначених п. 24 ч. 1 зазначеної статті), що переміщуються у ручній поклажі та/або супроводжуваному багажі;

соціально значущих продуктів харчування, що переміщуються громадянами, сумарна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 10000 гривень та сумарна вага яких не перевищує 50 кілограмів на одну особу, за переліком згідно з додатком.

Установлено, що положення абзацу 3 цього пункту застосовується у разі, коли особа, яка ввозить товари на тимчасово окуповану територію України, в'їжджає на зазначену територію не частіше одного разу протягом однієї доби.

Оскаржувану постанову Кабінетом Міністрів України прийнято відповідно до пп. 4 п. 12.4 ст. 12 Закону України "Про створення вільної економічної зони "Крим" та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України" (далі - Закон).

Із позовом до суду ОСОБА_1 звернувся у зв'язку з тим, що, на його думку, оскаржуваною постановою порушено його права та права інших осіб, які проживають на тимчасово окупованій території та/або перетинають адміністрований кордон між Кримським півостровом та материковою частиною України.

ОСОБА_1 також зазначив, що Закон є спеціальним законом, норми якого визначають особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України, врегульовують інші аспекти правовідносин між фізичними та юридичними особами, які знаходяться на тимчасово окупованій території або за її межами. Питання конституційних, цивільних, особистих майнових та немайнових прав норми Закону не регламентують.

Нормами Закону передбачено право Кабінету Міністрів України тимчасово обмежити поставки окремих товарів (робіт, послуг) та/або під окремими (всіма) митними режимами з тимчасово окупованої території та іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію.

Оскаржуваною постановою, у свою чергу, заборонено поставки товарів (робіт, послуг), окрім винятків, визначених із посиланням на норми МК України, та переліку соціально значущих продуктів харчування, згідно додатку до оскаржуваної постанови.

Вище викладеним, за переконанням ОСОБА_1, підтверджується, що положення оскаржуваної постанови суперечать нормам законів, які мають вищу юридичну силу, зокрема, Закону та Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

У контексті вище викладеного суд зазначає наступне.

Так, Закон є спеціальним законом, норми якого визначають особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України відповідно до ст. 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", створюють вільну економічну зону "Крим" (далі - ВЕЗ "Крим") та врегульовують інші аспекти правових відносин між фізичними і юридичними особами, які знаходяться на тимчасово окупованій території або за її межами.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до пп. 4 п. 12.4 ст. 12 Закону, під час тимчасової окупації поставки товарів на територію (з території) ВЕЗ "Крим" здійснюються з урахуванням того, що: Кабінет Міністрів України має право тимчасово обмежити поставки окремих товарів (робіт, послуг) та/або під окремими (всіма) митними режимами з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію.

Таке рішення: а) приймається виключно з метою забезпечення безпеки держави, збереження громадського порядку та охорони здоров'я населення України; б) набирає чинності не раніше ніж через 30 календарних днів після його оприлюднення; в) не може призводити до порушення норм Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції", іншого антимонопольного законодавства України у частині, що поширюється на покупців таких товарів (робіт, послуг) на іншій території України.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що Кабінетом Міністрів України заборонено на період тимчасової окупації поставки не усіх товарів, як стверджує ОСОБА_1 Зокрема, вказана заборона не розповсюджується на особисті речі громадян, що переміщуються у ручній поклажі та/або супроводжуваному багажі, а саме речі, перелік яких визначено ч. 1 ст. 370 МК України (крім п. 24): товари особистої гігієни та індивідуальні косметичні засоби у кількості, що забезпечує потреби однієї особи на період поїздки; одяг, білизна, взуття, що мають суто особистий характер, призначені виключно для власного користування і мають ознаки таких, що були у користуванні; особисті прикраси, у тому числі з дорогоцінних металів та каміння, що мають ознаки таких, що були в користуванні тощо.

Заборона, встановлена п. 1 оскаржуваної постанови, також не розповсюджується на поставки соціально значущих продуктів харчування, що переміщуються громадянами, сумарна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 10000 гривень та сумарна вага яких не перевищує 50 кілограмів на одну особу, за переліком згідно з додатком.

У додатку до оскаржуваної постанови міститься перелік соціально значущих продуктів харчування.

Твердження ОСОБА_1 про те, що, встановивши заборону поставки відповідних товарів (робіт, послуг), Кабінетом Міністрів України порушено вимоги ст. 12 Закону, за переконанням суду, є надуманими, оскільки зі змісту вказаної статті чітко слідує, що Кабінет Міністрів України наділений правом тимчасово обмежити поставки окремих товарів (робіт, послуг).

Під тимчасовим обмеженням та забороною, у даному випадку, мається на увазі одне й те саме.

Так, термін "обмеження" використовується у різних значеннях, що характеризують діяльність органів державної влади. Сфера застосування даного поняття обумовлюється порядком реалізації повноважень органами державної влади.

Поняття обмеження розглядається як: повна заборона певного права (свободи), що обумовлена різного роду об'єктивними та суб'єктивними обставинами; зменшення варіантів можливої, дозволеної поведінки (у межах конкретного права або свободи), шляхом встановлення компетентним суб'єктом різного роду меж (тимчасових, просторових, суб'єктивних) такої поведінки.

Стосовно компетенції Кабінету Міністрів України щодо прийняття оскаржуваної постанови суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 113, ст. 116, ч. 1 ст. 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України: 1) забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; 2) вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина; 3) забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; 4) розробляє і здійснює загальнодержавні програми економічного, науково-технічного, соціального і культурного розвитку України; 5) забезпечує рівні умови розвитку всіх форм власності; здійснює управління об'єктами державної власності відповідно до закону; 6) розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання; 7) здійснює заходи щодо забезпечення обороноздатності і національної безпеки України, громадського порядку, боротьби зі злочинністю; 8) організовує і забезпечує здійснення зовнішньоекономічної діяльності України, митної справи; 9) спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади; 9-1) утворює, реорганізовує та ліквідовує відповідно до закону міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, діючи в межах коштів, передбачених на утримання органів виконавчої влади; 9-2) призначає на посади та звільняє з посад за поданням Прем'єр-міністра України керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України; 10) здійснює інші повноваження, визначені Конституцією та законами України.

Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 49 Закону України "Про Кабінет Міністрів України", Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Повноваження Кабінету Міністрів України визначені у ст. 20 Закону України "Про Кабінет Міністрів України". До повноважень Кабінету Міністрів України, серед іншого, відноситься вживання заходів щодо захисту прав і свобод, гідності, життя і здоров'я людини та громадянина від протиправних посягань, охорони власності та громадського порядку.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", Кабінет Міністрів України: координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону; забезпечує проведення моніторингу внутрішнього переміщення осіб, спрямовує діяльність органів виконавчої влади на усунення обставин (умов), що сприяли внутрішньому переміщенню осіб, захист прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, сприяння поверненню таких осіб до залишеного місця проживання та їх реінтеграції.

Суд зазначає, що оскаржувану постанову Кабінетом Міністрів України прийнято з метою забезпечення збереження громадського порядку та безпеки держави.

Отже, враховуючи вище викладені норми та з'ясовані обставини, а також зважаючи, що право Кабінету Міністрів України тимчасово обмежити поставки окремих товарів (робіт, послуг) під окремими (всіма) митними режимами із тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію прямо передбачено ст. 12 Закону, суд вважає, що оскаржувану постанову Кабінетом Міністрів України прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стосовно можливого порушення прав ОСОБА_1 внаслідок прийняття Кабінетом Міністрів України оскаржуваної постанови суд зазначає, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується факт реєстрації ОСОБА_1 за адресою: вул. Садова, 223, с. Мазанка, Сімферопольський р-н, АР Крим.

Згідно із довідкою від 21 жовтня 2014 року № про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, ОСОБА_1 переміщено із тимчасово окупованої території за адресою: вул. Довбуша, 85, м. Івано-Франківськ.

Тобто, права ОСОБА_1 могли бути порушені оскаржуваною постановою, якщо б її Кабінет Міністрів України прийняв протиправно.

Однак, враховуючи встановлені у ході судового розгляду обставини, суд прийшов до висновку, що оскаржувана постанова є правомірною, оскільки, як уже зазначено вище, Кабінетом Міністрів України її прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тобто на виконання вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи: Державна служба України з питань Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, Адміністрація Державної прикордонної служби України та Державна фіскальна служба України, про визнання протиправним та скасування рішення в частині є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю.

Згідно з ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. У зв'язку з ухваленням судового рішення на користь суб'єкта владних повноважень та відсутністю з його сторони судових витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 24, 25, 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволені позову ОСОБА_1.

Копії постанови направити сторонам та третім особам (вручити їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Відповідно до ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Згідно зі ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя В.М. Данилишин

Суддя І.А. Качур

Суддя В.І. Келеберда