Справа № 826/4131/16
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2016-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/4131/16 Головуючий у 1-й інстанції: Аблов Є.В. Суддя-доповідач: Аліменко В.О.
У Х В А Л А

Іменем України

08 серпня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря Таран А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу №847/к від 10.07.2013., стягнення компенсації за відрив від звичайних занять, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, в якому просив суд:

Скасувати наказ Міністерства юстиції України від 10.07.2013 року № 847/к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2.» як незаконний з часу його видання;

Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 компенсацію за відрив від звичайних занять (пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати), пов'язану з явкою до суду у даній справі (ст. 91 КАС України);

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2016 року адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправним та скасувано наказ Міністерства юстиції України від 10.07.2013 року №847/к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2.» з часу його видання, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Відповідачем, Міністерством юстиції України, подано апеляційну скаргу, у якій скаржник просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2016 року та прийняти нову постанову про повну відмову у задоволенні позовних вимог.

Свої вимоги апелянти аргументує тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права та надано невірну правову оцінку діям Відповідача щодо правомірності винесення оскаржуваного наказу від 10.07.2013 року №847/к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2.».

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, ознайомившись із наявними у справі доказами, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи адміністративний позов, виходив з того, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 04.07.2014 року у справі №367/7893/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації визнано факт поширення ОСОБА_3 відносно ОСОБА_2 недостовірної інформації (у доповідній записці від 03.06.2013 року та від 14.06.2013 року), яка за своїм змістом та формою порочить честь, гідність та ділову репутацію, порушує особисті немайнові права, а також, визнано недостовірною інформацію поширену ОСОБА_3 відносно ОСОБА_2, викладену в актах від 03.06.2013 року та від 11.06.2013 року.

Щодо відмови у задоволенні позовної вимоги стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 компенсацію за відрив від звичайних занять, суд першої інстанції зазначив, що вказана вимога може бути задоволена лише в тому випадку, коли б Позивач був само зайнятою особою, а не найманим працівником.

З такою позицією суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 10.07.2013 року Міністерством юстиції України видано наказ №847/к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2.», в якому зазначено: «…Головний спеціаліст відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту (далі - Управління) ОСОБА_2 ознайомлений зі спеціальними обмеженнями, встановленими Законом України від 16.12.1993 № 3723-Х1І «Про державну службу», Загальними правилами поведінки державного службовця, затвердженими наказом Головного управління державної служби України від 04.08.2010 № 214 (далі - Правила поведінки), Кодексом етики працівників підрозділу внутрішнього аудиту, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.09.2011 №1217, та зобов'язався дотримуватися їх положень…

11 червня 2013 року головний спеціаліст ОСОБА_2 на зауваження свого безпосереднього керівника заступника начальника управління - начальника відділу ОСОБА_3 щодо припинення читання в робочий час преси, в присутності працівників Управління погрожував їй фізичною розправою та замахнувшись, потрапив окулярами по обличчю, про що свідчить акт, складений 11 червня 2013 року працівниками Управління.

Після зазначеного інциденту ОСОБА_3 звернулась до Ірпінського міського центру первинної медико-санітарної допомоги у зв'язку з погіршенням стану здоров'я, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного, (стаціонарного) хворого від 14.06.2013 року.

З огляду на доповідні записки керівництва Управління протягом тривалого часу головний спеціаліст ОСОБА_2 поводить себе некоректно, систематично не виконує вказівки керівництва».

Вказаним наказом ОСОБА_2 оголошено догану.

Так, підставами для винесення оскаржуваного наказу стали такі події.

Із доповідної записки заступника начальника - начальника відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту ОСОБА_3 від 03.06.2013 року на ім'я Заступника Міністра юстиції - керівника апарату Сєдова А.Ю. вбачається, що 03.06.2013 року о 9 год. 10 хв., ОСОБА_3 зайшла в кабінет № 917 і зробила зауваження ОСОБА_2 щодо читання ним в робочий час преси, а саме газети «Сегодня», на її зауваження ОСОБА_2 почав вести себе неадекватно, зухвало та агресивно. Почав виганяти ОСОБА_3 з кабінету та кричати щоб вона зайняла своє місце.

На думку ОСОБА_3, ОСОБА_2 хотів спровокувати сварку і застосувати до неї фізичне насилля і лише присутність працівників його зупинила.

В даній доповідній записці ОСОБА_3, також, звертала увагу, що такі дії ОСОБА_2 носять систематичний характер, він постійно принижує її перед працівниками, відмовляється виконувати вказівки, про що неодноразово вже доповідалось Заступнику Міністра юстиції - керівнику апарату Сєдову А.Ю., проте жодних заходів реагування не вжито.

Вказані події, також, зафіксовані Актом від 03.06.2013 року, підписаного начальником управління - начальником відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту ОСОБА_3, головним спеціалістом відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту ОСОБА_5., провідним спеціалістом відділу внутрішнього аудиту діяльності служб, підприємств та бюджетних установ Управління внутрішнього аудиту ОСОБА_6

Із доповідної записки Начальника Управління внутрішнього аудиту ОСОБА_4 від 11.06.2013 року №18-48/145 вбачається, що 11.06.2013 близько 09 год. 50 хв. головний спеціаліст Управління внутрішнього аудиту ОСОБА_2 відмовився виконувати вимогу заступника начальника Управління-начальника відділу ОСОБА_3 щодо припинення читання в робочий час власної преси, в присутності працівників Управління погрожував фізичною розправою та вдарив окулярами по обличчю.

Коли ОСОБА_4., близько 10 год, прийшов в кабінет №№ 917, ОСОБА_2 стояв біля вікна, окуляри знаходилась на столі.

ОСОБА_3 знаходилась в кабінеті № 918, надзвичайно схвильована та заплакана. В присутності ОСОБА_4 ОСОБА_2 забіг в каб. № 918 і почав погрожувати ОСОБА_3, на вимоги ОСОБА_4 покинути кабінет не реагував.

Актом від 11.06.2013 року, підписаним заступником начальника управління - начальником відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту ОСОБА_3, начальником відділу внутрішнього аудиту діяльності служб, підприємств та бюджетних установ Управління внутрішнього аудиту ОСОБА_7, провідним спеціалістом відділу внутрішнього аудиту діяльності служб, підприємств та бюджетних установ Управління внутрішнього аудиту ОСОБА_6, зафіксовано, що 11.06.2013 близько 09 год. 50 хв. у службовому кабінеті № 918 головному спеціалісту відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту ОСОБА_2, зроблено чергове зауваження щодо читання ним в робочий час преси.

На зауваження ОСОБА_3, ОСОБА_2 підійшовши впритул до неї, почав зухвало та агресивно вести себе, погрожувати та намагався спровокувати сварку із ОСОБА_3

ОСОБА_3 попросила ОСОБА_2 зайняти своє робоче місце, на що ОСОБА_2 вдарив ОСОБА_3 окулярами по обличчю.

Вказані в Акті від 11.06.2013 року події, відображені в доповідній записці заступника начальника управління - начальника відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту ОСОБА_3 від 14.06.2013 року на ім'я Заступника Міністра - керівника апарату Сєдова А.Ю.

11.06.2013 року ОСОБА_2 на ім'я Заступника Міністра - керівника апарату Сєдова А.Ю. подано скаргу на протиправні дії ОСОБА_3

Із доповідної записки ОСОБА_2 від 15.06.2013 року на ім'я Заступника Міністра - керівника апарату Сєдова А.Ю. вбачається, що починаючи із 05.02.2013 року ОСОБА_2 вже неодноразово доповідалось про неповернення йому системного блоку із жорстким диском, який було вилучено для перевірки та відновлення інформації, знищеної під час несанкціонованого вклчення комп'ютера 28.01.2013 року під час відсутності ОСОБА_2

12 червня 2013 року на робочому столі ОСОБА_2 було встановлено новий комп'ютер.

Протягом робочого часу ні начальник Управління внутрішнього аудиту ОСОБА_4., ні заступник начальника Управління - начальник відділу ОСОБА_3 не вжили заходів щодо забезпечення роботи цього комп'ютера.

14.06.2013 року ОСОБА_2 звернувся із доповідною запискою до заступника начальника Управління - начальника відділу ОСОБА_3 про вжиття заходів щодо невідкладного включення новоустановленого на його робочому столі комп'ютера, однак безрезультатно.

Із пояснень ОСОБА_2 від 25.06.2013 року на ім'я Заступника Міністра - керівника апарату Сєдова А.Ю. вбачається, що 11 червня 2013 року о 10.00 у приміщенні кабінету № 917 (вул. Артема, 73) ОСОБА_3, перевищуючи та зловживаючи своїми повноваженнями, вихватила з робочого столу ОСОБА_2 видання «Юридична практика», на його вимогу повернути лише з сарказмом усміхалася.

Зазначені дії здійснено нею у присутності працівників підрозділу ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а також інших осіб, що знаходилися в цей час біля кабінету.

У подальшому до кабінету увійшов начальник Управління внутрішнього аудиту ОСОБА_4., якому вона з умислом, неправдиво заявила, що ОСОБА_2 «підняв на неї руку».

Зазначений факт є продовженням відносно ОСОБА_2 протиправних дій ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Колегія суддів крім того, звертає увагу, що ОСОБА_2 15.07.2013 року вже звертався до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом про скасування наказу Міністерства юстиції України від 10.07.2013 № 847/к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2.».

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №826/11226/13-а у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2013 року постанова ОАС м. Києва від 28.08.2013 року була залишена в силі.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27.11.2013 року у відкритті касаційного провадження у справі №826/11226/13-а було відмовлено.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 04.07.2014 у справі № 367/7893/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації:

визнано факт поширення ОСОБА_3 відносно ОСОБА_2 недостовірної інформації, яка за своїм змістом та формою порочать честь, гідність та ділову репутацію, порушує немайнові права, а саме:

- у доповідній записці від 03.06.2013 про те, що «ОСОБА_2 почав вести себе неадекватно, зухвало та агресивно; почав виганяти мене з кабінету та кричати, щоб я зайняла свое місце; продовжуючи кричати сказав, що я ніхто і буде робити те, що йому хочеться; хотів спровокувати сварку і застосувати до мене фізичне насилля»;

- у доповідній записці від 11.06.2013 про те, що «ОСОБА_2 почав агресивно виривати газету; кричати на мене і виганяти з кабінету; погрожувати розправою (він мені щось зробить, що я ніхто); вживав нецензурні слова; штовхнув мене животом і вдарив по обличчю окулярами; постійно погрожує застосуванням до мене різних заходів впливу; агресивна та неадекватна поведінка»;

визнано недостовірною інформацію поширену ОСОБА_3 відносно ОСОБА_2, а саме:

в акті від 03.06.2013 про те, що «ОСОБА_2 почав вести себе неадекватно, зухвало та агресивно; почав виганяти ОСОБА_3 з кабінету та кричати, щоб вона зайняла своє місце; продовжуючи кричати сказав, що вона ніхто і буде робити те, що йому хочеться; намагався спровокувати сварку із ОСОБА_3»;

в акті від 11.06.2013 про те, що «ОСОБА_2 почав зухвало та агресивно вести себе, погрожувати та намагався спровокувати сварку із ОСОБА_3; ОСОБА_2 вдарив ОСОБА_3 окулярами по обличчю».

21.07.2014 року ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду України про перегляд за нововиявленими обставинами постанови від 28.08.2013 року у справі №826/11226/13-а, однак ухвалою ОАС м. Києва від 06.10.2014 року заяву було залишено без задоволення.

При цьому судом було зазначено, що рішення Ірпінського міського суду Київської області в даному випадку є новою обставиною.

До аналогічного висновку дійшли суди апеляційної та касаційної інстанції (ухвала Київського ААС від 21.04.2015 року та Ухвала ВАС України від 03.03.2016 року по справі №826/1226/13-а).

Встановивши обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції переходить до визначення правового регулювання спірних правовідносин та оцінки наявних доказів та пояснень сторін.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII (далі - Закон №3723-XII, чинного на час виникнення спірних правовідносин, та у відповідній редакції) державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Статтею 3 Закону №3723-XII встановлено, що Державна служба грунтується на таких основних принципах:

служіння народу України;

демократизму і законності;

гуманізму і соціальної справедливості;

пріоритету прав людини і громадянина;

професіоналізму, компетентності, ініціативності, чесності, відданості справі;

персональної відповідальності за виконання службових обов'язків і дисципліни;

дотримання прав та законних інтересів органів місцевого і регіонального самоврядування;

дотримання прав підприємств, установ і організацій, об'єднань громадян.

Крім того, ч. 1 ст. 5 Закону №3723-XII передбачає, що Державний службовець повинен:

сумлінно виконувати свої службові обов'язки;

шанобливо ставитися до громадян, керівників і співробітників, дотримуватися високої культури спілкування;

не допускати дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам державної служби чи негативно вплинути на репутацію державного службовця.

Основні обов'язки державних службовців передбачені статтею 10 цього Закону, ними є: додержання Конституції України та інших актів законодавства України; забезпечення ефективної роботи та виконання завдань державних органів відповідно до їх компетенції; недопущення порушень прав і свобод людини та громадянина; безпосереднє виконання покладених на них службових обов'язків, своєчасне і точне виконання рішень державних органів чи посадових осіб, розпоряджень і вказівок своїх керівників; збереження державної таємниці, інформації про громадян, що стала їм відома під час виконання обов'язків державної служби, а також іншої інформації, яка згідно з законодавством не підлягає розголошенню; постійне вдосконалення організації своєї роботи і підвищення професійної кваліфікації; сумлінне виконання своїх службових обов'язків, ініціатива і творчість в роботі.

Пунктом 1.1. Загальних правил поведінки державного службовця, затверджених Наказом Головного управління державної служби України 04.08.2010 №214, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2010 р. за №1089/18384, із змінами і доповненнями (далі також - Правила поведінки) передбачено, що ці Загальні правила є узагальненням стандартів етичної поведінки, доброчесності та запобігання конфлікту інтересів у діяльності державних службовців та способів врегулювання конфлікту інтересів. Вони ґрунтуються на Конституції України, Законі України «Про правила етичної поведінки» та визначених статтею 3 Закону України «Про державну службу» принципах державної служби, спрямовані на підвищення авторитету державної служби та зміцнення репутації державних службовців, а також інформування громадян про норми поведінки, яких вони мають очікувати від державних службовців.

Згідно з пунктом 2.4. Правил поведінки державний службовець повинен сумлінно виконувати свої посадові обов'язки, дотримуватися високої культури спілкування, шанобливо ставитися до громадян, керівників і співробітників, інших осіб, з якими у нього виникають відносини під час виконання своїх посадових обов'язків.

Державний службовець зобов'язаний не допускати дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам суспільства та держави чи негативно вплинути на його репутацію.

Державний службовець має з належною повагою ставитись до прав, обов'язків та законних інтересів громадян, їх об'єднань, а також юридичних осіб, додержуватися загальновизнаних етичних норм поведінки, культури спілкування (уникати нецензурної лексики, не допускати використання підвищеної інтонації під час спілкування), не повинен проявляти свавілля або байдужість до їхніх правомірних дій та вимог, допускати прояви бюрократизму, відомчості та місництва, нестриманість у висловлюваннях та не вчиняти дій, що дискредитують орган державної влади або ганьблять репутацію державного службовця (пункт 2.5. Правил поведінки).

Абзацом другим пункту 4.6. Правил поведінки передбачено, що за порушення правил етичної поведінки державні службовці несуть відповідальність відповідно до статті 18 Закону України «Про правила етичної поведінки».

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про правила етичної поведінки» від 17.05.2012 № 4722-VI (далі - Закон №4722-VI, чинний на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що порушення особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, правил етичної поведінки, визначених цим Законом, тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, кримінальну та матеріальну відповідальність з урахуванням особливостей правового статусу таких осіб, визначених Конституцією і законами України.

Крім того, ст. 2 Закону №4722-VI визначено, що дія цього закону поширюється на осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Крім того, ст. 147 КЗпП України від 10.12.1971 № 322-VIII передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:

1) догана;

2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно зі ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті.

Працівники, які займають виборні посади, можуть бути звільнені тільки за рішенням органу, який їх обрав, і лише з підстав, передбачених законодавством.

Статтею 148 КЗпП України встановлено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Таким, чином із аналізу положень законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, колегією суддів встановлено, що державні службовці зобов'язані дотримуватися відповідної етики поведінки та правил трудової дисципліни, оскільки порушення вказаних правил тягне за собою настання певного виду відповідальності, в залежності від ступеню вчиненого порушення.

Однак в площині спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції не вбачає порушення ОСОБА_2 трудової дисципліни, оскільки наразі є чинним рішення Ірпінського міського суду Київської області від 04.07.2014 року по справі №367/7893/13-ц, а також, відповідно до правової позиції Вищого адміністративного суду України, викладеній в ухвалі від 26.11.2013 року у справі №К-36238/10, ні ст. 147 КЗпП України, ні статтею 14 Закону України «Про державну службу» не передбачено таких підстав для застосування дисциплінарного стягнення як за недодержання вимог основних принципів державної служби та невиконання етики поведінки.

Відповідно до ч.1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 компенсації за відрив від звичайних занять (пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати), пов'язану з явкою до суду у даній справі, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 91 КАС України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що явка до суду є поважною причиною відсутності на роботі й заробітна плата на цей час за працівником зберігається. Ці витрати лягають на роботодавця і йому не відшкодовуються. Тому, якщо сторона є найманим працівником, компенсацію втраченого заробітку вона вимагати не може, оскільки заробіток не втрачено.

Право на одержання компенсації за втрачений заробіток мають самозайняті особи (письменники, артисти, художники, лектори, лікарі, адвокати, приватні нотаріуси, аудитори, оцінщики, архітектори тощо) та підприємці, які забезпечують себе роботою, а отже, і заробітком самостійно.

Крім того, якщо сторона, на користь якої постановлено рішення, не працює та не має самостійного доходу, вона має право одержати компенсацію за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Заробіток може бути втрачено, якщо він був. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку. Тому для компенсації втраченого заробітку суду слід надати докази, які підтверджують середньомісячний заробіток сторони. При цьому та обставина, що його втрачено, презюмується.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку Позивачем не надано доказів відриву від звичайних занять, крім того не зазначено, які заняття для нього є звичайними, також, судами не встановлено втрати ним заробітку у зв'язку із явкою до суду.

Апеляційний суд звертає увагу, що з позовом у справі №826/4131/16 звернувся саме ОСОБА_2, тому з'являтися на судові засідання було в його інтересах, крім того Позивач не був позбавлений можливості подати клопотання про розгляд спору за його відсутності.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, оскаржувана постанова прийнята відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 207, 254, 265 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2016 року - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення Ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма

(Повний текст Ухвали виготовлений 08 серпня 2016 року)

Головуючий суддя Аліменко В.О.

Судді: Безименна Н.В.

Кучма А.Ю.