Справа № 826/6729/16
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2016-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у закритті провадження в адміністративній справі

28 липня 2016 року м. Київ № 826/6729/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Данилишина В.М., розглянувши у порядку письмового провадження клопотання представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" Волкова Олександра Юрійовича про закриття провадження в адміністративній справі, -

ВСТАНОВИВ:

У письмовому провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва (також далі - суд) знаходиться адміністративна справа №826/6729/16 (далі - справа) за позовом публічного акціонерного товариства "Миколаївобленерго" (далі - позивач) до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" (далі - ПАТ "Банк "Київська Русь") Волкова Олександра Юрійовича (далі - відповідач, уповноважена особа Фонду), третя особа: Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - третя особа, Фонд), про:

- визнання неправомірними дій відповідача щодо відмови у включенні позивача до реєстру акцептованих вимог кредитора на ліквідацію ПАТ "Банк "Київська Русь" на суму 73943,79 грн.;

- зобов'язання відповідача включити до реєстру акцептованих вимог кредитора на ліквідацію ПАТ "Банк "Київська Русь" кредиторські вимоги позивача на суму 73943,79 грн. та внести зміни у реєстр акцептованих вимог кредитора.

Поряд з цим, у судовому засіданні 25 липня 2016 року представником відповідача заявлено письмове клопотання про закриття провадження у справі у зв'язку з тим, що її не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства (далі - заявлене клопотання).

В обґрунтування заявленого клопотання зазначено, зокрема, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на вище зазначені спірні правовідносини, які регулюються нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон №2343-XII), а тому спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, належить розглядати у порядку, визначеному нормами Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Присутні у судовому засіданні 25 липня 2016 року представник відповідача підтримав заявлене клопотання та просив задовольнити його, представник позивача заперечував проти заявленого клопотання та просив відмовити у його задоволенні.

Представник третьої особи у відповідне судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, заява про розгляд справи за відсутності його представника до суду не надійшла.

У тому ж судовому засіданні 25 липня 2016 року суд перейшов до розгляду справи по суті, після чого, на підставі ч.ч. 4, 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), прийняв рішення про подальший розгляд та вирішення справи, у тому числі заявленого клопотання, у порядку письмового провадження.

Так, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України, суд закриває провадження у справі: якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Під час розгляду та вирішення заявленого клопотання судом з'ясовано, що воно ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 лютого 2016 року у справі №21-4846а15, відповідно до якої на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд вважає за доцільне та необхідне відступити від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16 лютого 2016 року у справі №21-4846а15, виходячи із нижче викладених мотивів.

Висновок Верховного Суду України у вище вказаній постанові зводиться до того, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на вище зазначені спірні правовідносини, які регулюються нормами Закону №2343-XII, а тому спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, належить розглядати у порядку, визначеному нормами ГПК України.

Нормами Закону №2343-XII визначено умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону №2343-XII, банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

Неплатоспроможність - неспроможність боржника виконати після настання встановленого строку грошові зобов'язання перед кредиторами не інакше, як через відновлення його платоспроможності.

Тобто, нормами Закону №2343-XII регулюються відносини щодо відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, які вирішуються у порядку, визначеному нормами ГПК України.

Поряд з цим, згідно з ч. 3 ст. 2 Закону №2343-XII, законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

Однак, суд звертає увагу на те, що у даній справі вирішуються спірні правовідносини у рамках норм Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 23 лютого 2012 року №4452-VI (далі - Закон №4452-VI).

Закон №4452-VI є спеціальним, нормами якого, як уже зазначено вище, регулюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України.

Системний аналіз вище викладених норм дає суду підстави дійти до висновку, що у даному випадку ліквідаційна процедура, яка застосовується при ліквідації банку у силу відмінного правового регулювання відрізняється від процедури, передбаченої нормами Закону №2343-XII. Зокрема, відповідно до ст. 7 Закону №2343-XII, порядок ліквідації банкрута здійснюється шляхом застосування судових процедур банкрутства.

Тобто, необхідною умовою для застосування до спірних правовідносин у частині задоволення кредиторських вимог в силу норм Закону №2343-XII є безпосередня наявність порушення справи про банкрутство у господарському суді.

При цьому, у даному випадку, ліквідація банку, здійснюється на підставі постанови Правління Національного банку України у рамках Закону №4452-VI, яким, у свою чергу, не передбачено порушення справи про банкрутство у господарському суді, а тому, у даному випадку, норми Закону №2343-XII до спірних правовідносин не застосовуються.

Крім того, суд звертає увагу, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3, ч. 2 ст. 4 КАС України, справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 34, ч. 8 ст. 36, ч. 1 ст. 54 Закону №4452-VI, Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Дія Закону №2343-XII на банки не поширюється.

Рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону №4452-VI, Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Таким чином, оскільки Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, тому спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів" від 20 травня 2013 року №8.

Вище вказані висновки також кореспондуються із позицією Вищого адміністративного суду України, що викладена в інформаційному листі №992/11/14-14 від 25 липня 2014 року.

Поряд з цим, відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 2 Закону №4452-VI, уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Отже, Фонд виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, а уповноважена особа Фонду виконує від імені Фонду делеговані останнім повноваження щодо ліквідації банку та гарантування вкладів фізичних осіб, тому спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами КАС України.

Враховуючи у сукупності вище викладені норми та з'ясовані обставини, а також з метою дотримання вимог ст. 17 КАС України, суд приходить до висновку про наявність підстав для відступлення від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16 лютого 2016 року у справі №21-4846а15 та вирішення даної справи саме у порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, перевіривши заявлене клопотання на предмет його відповідності вище викладеним нормам та з'ясованим судом обставинам, а також оцінивши докази, які уже містяться у матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що заявлене клопотання є необґрунтованим та, як наслідок, не підлягає задоволенню.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 128, 157, 160, 165, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" Волкова Олександра Юрійовича про закриття провадження в адміністративній справі №826/6729/16.

Копії ухвали направити (вручити) сторонам та третій особі (їх уповноваженим представникам), роз'яснивши, що ухвала окремо не оскаржується. Заперечення проти неї може бути включене до апеляційної чи касаційної скарги на постанову чи ухвалу суду, прийняту за наслідками розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту ухвалення.

Суддя В.М. Данилишин