Справа № 820/1382/16
Суддя: Мар'єнко Л.М.
Дата ухвалення: 2016-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м.Харків

04 серпня 2016 р. №820/1382/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мар'єнко Л.М.,

при секретарі судового засідання - Принцевській Ю.В.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у відкритому судовому засіданні адміністративний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, фізична особа - підприємець ОСОБА_3, звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 06.06.2016 року, просить суд визнати протиправним та скасувати наказ ОСОБА_4 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області №149 від 17 березня 2016 року «Про проведення фактичної перевірки» фізичної особи-підприємця ОСОБА_3; скасувати рішення про застосування умовного адміністративного арешту майна платника податків фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 від 21.03.2016 року № 2186/10/20-27-13-03-1, винесене в.о. начальника ОСОБА_4 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що у відповідача були відсутні законні підстави для проведення фактичної перевірки, оскільки скарга ОСОБА_5, яка стала приводом для ініціювання перевірки є анонімною, бо вказана в ній адреса не відповідає дійсності. Окрім того, посилаючись на п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII від 28.12.2014 року вказала, що податковою реформою передбачені обмеження щодо перевірок платників податків, які мали дохід до 20 млн. грн. за попередній рік, які розповсюджуються і на неї як на фізичну особу-підприємця. Встановлений випадок, коли таке обмеження не поширюється, зокрема при перевірці дотримання норм законодавства з приводу повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску, не може бути перевірено в порядку фактичної перевірки, бо це предмет документальних перевірок, що визначено п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України. Також , позивач вважає, що податковим органом було порушено умови предявлення та вручення направлення і наказу на перевірку, а останній документ взагалі оформлений з порушеннями, так як не містить адресу перевіряємого обєкту. Отже, у звязку із відсутністю законних підстав для проведення перевірки та непредявлення документів на перевірку, які складені з порушенням є законною підставою для недопущення посадових осіб контролюючого органу до фактичної перевірки, тому відсутні підстави для арешту майна платника податків.

Представник відповідача ОСОБА_4 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області ОСОБА_6, у наданих до суду письмових запереченнях вказав, що позов не визнає, вважає його необґрунтованим та просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначав, що 18 березня 2016 року фахівцями ОСОБА_4 ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області на підставі наказу «Про проведення фактичної перевірки» від 17.03.2016 року №149 та згідно із направленнями на проведення перевірки від 17.03.2016 №122, №123, №124 здійснено вихід для проведення фактичної перевірки з питання дотримання вимог законодавства щодо належного оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), правильності нарахування, обчислення та сплати податку з доходів фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне за адресою м. Харків. Московський проспект, буд. 5, кафе «ОСОБА_7 Паб». Проте, позивач, в порушення вимог абзацу п.81.1 ст.81 Кодексу, відмовився від ознайомлення з направленнями про проведення перевірки, отримання наказу та допуску посадових осіб до проведення фактичної перевірки. Факт відмови від допуску посадових осіб відповідача до проведення фактичної перевірки засвідчено актом від 18.03.2016 року №8. Фактична перевірка була ініційована з питання дотримання позивачем законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин працівниками (найманими особами). У відповідності до положень пункту 80.6 ст.80 Кодексу під час проведення фактичної перевірки в частині дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), в тому числі тим, яким установлено випробування, перевіряється наявність належного оформлення трудових відносин, з'ясовуються питання щодо ведення обліку роботи, виконаної працівником, обліку витрат на оплату праці, відомості про оплату прані працівника. Отже з аналізу вищезазначений статей витікає, що в ході проведення фактичної перевірки досліджується питання повноти нарахування податку на доходи фізичних осіб та ЄСВ, а наслідком такої перевірки може бути визначення платнику податків податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску. Таким чином, обмеження встановлені Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» не поширюються на проведення контролюючим органом таких перевірок. У звязку з не допуском позивачем службових осіб контролюючого органу до проведення перевірки, було прийнято рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків, яким застосовано умовний арешт майна позивача. Отже, відповідач вважає, що дії податкового органу та винесені наказ та рішення є правомірними, а доводи та вимоги позивача, які викладені у позовній заяві є безпідставними і необґрунтованими.

В судовому засіданні представник позивача, просила позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала та просила відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_3 зареєстрована як фізична особа підприємець, пройшла передбачену законодавством процедуру державної реєстрації, перебуває на обліку як платник податків в ОСОБА_4 об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Харківській області. Свою господарську діяльність фізична особа підприємець провадить за адресою: м. Харків, пр. Московський, буд. 5, що вбачається з договору оренди від 01.09.2015 року.

В ході судового розгляду перелічені обставини були визнані сторонами, суд не має підстав для сумнівів у добровільності визнання цих обставин сторонами та їх достовірності, а тому ці обставини окремо перед судом не доказуються.

З матеріалів справи вбачається, що 17.03.2016 року в.о. начальника ОСОБА_4 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області прийнято наказ №149 про проведення фактичної перевірки з питань дотримання вимог законодавства щодо належного оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), правильності нарахування, обчислення та сплати податку з доходів фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування ФОП ОСОБА_3 (а.с. 31).

На підставі вказаного наказу 18.03.2016 року службові особи ОСОБА_4 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області прибули за адресою: м. Харків, пр. Московський, буд. 5, кафе «ОСОБА_7 Паб», але перевіряючи не були допущені до перевірки, що стало підставою для складання відповідного акту № 8 від 18.03.2016 року (а.с. 37).

У звязку з не допуском ФОП ОСОБА_3 службових осіб контролюючого органу до проведення перевірки, на підставі п. 4.1 розділу IV Порядку застосування адміністративного арешту майна платника податків, на підставі звернення про застосування адміністративного арешту майна платника податків від 24.07.2015 року, начальником ОСОБА_4 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області відповідно до п. 94.2.3 ст.94 ПК України було прийнято рішення від 21.03.2016 року про застосування адміністративного арешту майна платника податків №2186/10/20-27-13-03-13 (а.с. 43), яким застосовано умовний арешт майна позивача. Вказане рішення було надіслано позивачу поштовим відправленням, та отримано ним 24.03.2016 року, згідно поштового повідомлення про вручення (а.а. 45).

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, які покладені суб'єктом владних повноважень в основу спірних правових актів індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, та надаючи оцінку позиціям сторін щодо правомірності проведення перевірки та прийняття оскаржуваних наказу та рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Положеннями п. 75.1 ст.75 Податкового кодексу України визначено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Особливості проведення фактичної перевірки визначено статтею 80 Податкового кодексу України .

Так, згідно із п. 80.1 ст. 80 Податкового кодексу України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Відповідно до пп. 80.2.7 п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких обставин: у разі отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації.

Допуск посадових осіб контролюючих органі до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу (п. 80.5 ст. 80 Податкового кодексу України).

Згідно із п. 81.1 ст. 81 Податкового кодексу України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів.

- направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу;

- копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника та скріплення печаткою контролюючого органу;

- службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред'явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред'явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п'ятому цього пункту, не дозволяється (абзац шостий п.81.1 ст. 81 Податкового кодексу України).

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що платник податків, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки щодо нього, має захищати свої права шляхом не допуску посадових осіб органу податкової служби до такої перевірки. Якщо ж допуск до проведення перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється контролюючими органами. Таким чином, платник податків, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податковим органом перевірки щодо нього має захищати свої права шляхом не допуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки та з наступним оскарженням наказу до суду як акту індивідуальної дії.

Водночас, суд під час розгляду справи має встановити законність підстав для прийняття спірного наказу.

Таким чином, вирішуючи вказані питання суд, встановив, що згідно оскаржуваного наказу та направлень на перевірку (а.с. 31, 34-36), фактичну перевірку ФОП ОСОБА_3 було призначено у звязку з отриманням в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету ФО-П ОСОБА_3, код НОМЕР_1 та відповідно до п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, ч. 1 п.75.1 ст.75, п.п.75.1.3 п.75.1 ст.75, п.п.80.2.7 п.80.2 ст.80 Податкового Кодексу України, пп. 13.1.2 п.13.1 ст.13 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування".

З матеріалів справи вбачається, що підставою для призначення перевірки слугувало звернення ОСОБА_8 щодо порушень вимог законодавства ФОП ОСОБА_3 в кафе «Full moose pub» в частині дотримання ФОП ОСОБА_3 законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (а.с. 32).

Суд зауважує, що законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII від 28.12.2014 року внесено зміни до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи та в п.3 Прикінцевих положень даного Закону встановлено, що у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України.

Зазначене обмеження не поширюється:

-з 1 січня 2015 року на перевірки суб'єктів господарювання, що ввозять на митну територію України та/або виробляють та/або реалізують підакцизні товари, на перевірки дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску, відшкодування податку на додану вартість;

-з 1 липня 2015 року на перевірки платників єдиного податку другої і третьої (фізичні особи - підприємці) груп, крім тих, які здійснюють діяльність на ринках, продаж товарів у дрібнороздрібній торговельній мережі через засоби пересувної мережі, за винятком платників єдиного податку, визначених пунктом 27 підрозділу 10 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України, з питань дотримання порядку застосування реєстраторів розрахункових операцій.

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що на перевірки з питань дотримання вимог законодавства щодо належного оформлення трудових відносин з працівниками протягом 2016 року діє мораторій.

Як зазначено в наказі про проведення фактичної перевірки № 149 від 17.03.2016 року, його було винесено відповідно до п.п.80.2.7 п. 80.2 ст.80 ПК України, у звязку із отриманням в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації.

Одночасно, в спірному наказі підставою для проведення фактичної перевірки зазначено посилання на п.2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», де передбачено право органу доходів і зборів проводити перевірки зокрема у фізичних осіб - підприємців бухгалтерських книг, звітів, кошторисів та інших документів про нарахування, обчислення та сплату єдиного внеску, достовірності відомостей, поданих до Державного реєстру, отримувати необхідні пояснення, довідки і відомості (зокрема письмові) з питань, що виникають під час такої перевірки.

У той же час в другому абзаці вказаного пункту вказано, що документальні та камеральні перевірки проводяться у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Тобто, наведені правові норми визначають право податкового органу щодо проведення перевірки правильності та повноти нарахування єдиного соціального внеску, однак це є предметом документальної перевірки, а не фактичної, яка була призначена.

Види перевірок зазначені в ст. 75 ПК України.

Відповідно до п.п. 75.1.2. п. 75.1. ст. 75 ПК України визначено поняття та предмет документальної перевірки, якою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Згідно п.п. 75.1.3. п. 75.1. ст. 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об'єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

З системного аналізу вказаних статей Податкового кодексу України , суд приходить до висновку, що своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати всіх передбачених ПК України податків та зборів належить до предмету документальних перевірок, що визначено п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України та не може бути предметом фактичної перевірки.

Перевірки дотримання норм законодавства з питань повноти нарахування та сплати ПДФ та ЄСВ, а також дотримання норм законодавства щодо укладення роботодавцем трудового договору регулюються різними нормативно-правовими актами, в першому випадку це ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та Податковий кодекс України, в другому Кодекс законів про працю. Вказані предмети перевірок досліджуються та встановлюються різними способами, в першому випадку лише на основі відповідних документів, в другому лише фактично на місці ведення господарської діяльності з встановленням певних обставин, тобто вказані питання можливо встановити та перевірити різними видами перевірок, що і закріплено на законодавчому рівні.

Абзацем 1 п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII від 28.12.2014 року визначено виключний перелік підстав для проведення перевірок суб'єкта господарської діяльності за умови, якщо юридичні особи, фізичні особи-підприємці мали дохід до 20 млн. грн. за попередній рік.

При цьому, податковим органом не надано докази щодо підтвердження наявності підстав для проведення перевірки позивача з даного переліку.

Абзацом 2 пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII від 28.12.2014 року встановлено випадки, коли таке обмеження не поширюється.

В контексті справи що розглядається, позивач не відноситься до суб'єктів господарювання, що ввозять на митну територію України та/або виробляють та/або реалізують підакцизні товари, а відповідач не проводив перевірки дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску, відшкодування податку на додану вартість, бо в ході фактичної перевірки такі питання не перевіряються.

Виходячи з тлумачення абз.3 п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII від 28.12.2014 року з 01 липня 2015 року дозволяється проводити перевірки платників єдиного податку 2 і 3 груп (фізичні особи - підприємці) за винятком платників єдиного податку, визначених пунктом 27 підрозділу 10 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України, з питань застосування реєстраторів розрахункових операцій.

Отже, суд зазначає, що фактична перевірка проводиться з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), але законодавством введено обмеження на проведення перевірок та з цього приводу в законі не міститься виключень.

Представник відповідача у судовому засіданні стверджувала, що даною фактичною перевіркою з приводу укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) контролюючи органи в тому числі збирались перевірити дотримання норм законодавства з приводу повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску, що одне з одного витікає.

Суд не приймає до уваги вказані пояснення, оскільки, повнота нарахування та сплати податків і зборів не може бути предметом фактичної перевірки, а відтак, питання дотримання ФОП ОСОБА_3 вимог податкового законодавства неправомірно включені наказом №149 від 17.03.2016 в.о начальника ОСОБА_4 обєднаної державної податкової інспекції головного управління ДФС у Харківській області до предмету фактичної перевірки позивача.

Отже, позивач мала всі законні підстави здійснити захист своїх прав шляхом недопуску посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки, аргументуючи свої дії відсутністю у органу доходів і зборів законних підстав для проведення фактичної перевірки на підставі пп. 80.2.7. п.80.2. ст.80 ПК України щодо дотримання роботодавцем законодавства по укладенню трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та порушення порядку проведення такої перевірки.

Крім того, окремо суд зазначає, що у відповідності до ст. 16 Закону України «Про інформацію» податкова інформація - сукупність відомостей і даних, що створені або отримані суб'єктами інформаційних відносин у процесі поточної діяльності і необхідні для реалізації покладених на контролюючі органи завдань і функцій у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Правовий режим податкової інформації визначається Податковим кодексом України та іншими законами.

Як вбачається зі ст. 72 ПК України «Збір податкової інформації» для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючого органу використовується інформація, що надійшла:

1) від платників податків та податкових агентів,

2) від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та Національного банку України, зокрема інформація,

3) від банків, інших фінансових установ,

4) від органів влади інших держав, міжнародних організацій або нерезидентів;

5) за результатами податкового контролю;

6) для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності також використовується інша інформація, оприлюднена як така, що підлягає оприлюдненню відповідно до законодавства та/або добровільно чи за запитом надана контролюючому органу в установленому законом порядку.

У відповідності ст.8 Закону України «Про звернення громадян» письмове звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, визнається анонімним і розгляду не підлягає.

Згідно ч.7 та ч.8 ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» у зверненні має бути зазначено прізвище, імя, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними розясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження.

Суд зазначає, що ОСОБА_8 було направлено виклик до суду на адресу вказану у скарзі, для допиту в якості свідка, проте, поштовий конверт повернувся до суду з відміткою, що такого адресата за адресою: Херсонська обл., м. Каланчак, вул. Мирошниченко 17/43, не існує.

Крім того, звернення ОСОБА_8, не містить дати його подання, отже, таке звернення мало бути повернуто органом Державної фіскальної служби заявнику на підставі ст. 5 Закону України «Про звернення громадян».

Таким чином, перевіривши оскаржуваний в даній справі наказ ОСОБА_4 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області №149 від 17 березня 2016 року «Про проведення фактичної перевірки» фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що дії контролюючого органу з його прийняття порушують приписи ст. 80 Податкового кодексу України, в звязку з чим позовні вимоги про скасування вказаного наказу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про скасування рішення про застосування умовного адміністративного арешту майна платника податків фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 від 21.03.2016 року № 2186/10/20-27-13-03-1, винесене в.о. начальника ОСОБА_4 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області, суд зазначає наступне.

На підставі звернення про застосування умовного адміністративного арешту майна платника податків від 21 березня 2016 року № 247/20-27-22-29 в.о. начальника ОСОБА_4 ОДПІ на підставі п.94.6 ст.94 ПК України прийнято рішення про застосування умовного арешту ФОП ОСОБА_3 від 21 березня 2016 року № 2186/10/20-27-13-03-13.

Спірне звернення обґрунтовано тим, що 18 березня 2016 року на підставі наказу ОСОБА_4 ОДПІ «Про проведення фактичної перевірки» від 17.03.2016 року № 149 та направлень на перевірку від 17.03.2016 року № 122, 123, 124, здійснено вихід на місце здійснення діяльності відповідача з метою проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_3 за юридичною адресою м. Харків, пр. Московський, буд. 5, кафе «ОСОБА_7 Паб» з питання дотримання вимог законодавства щодо належного оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), правильності нарахування, обчислення та сплати податку з доходів фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування. Підставою для проведення перевірки було звернення гр. ОСОБА_8 Але здійснити фактичну перевірку посадові особи органу державної фіскальної служби не змогли, оскільки довірена особа ФОП ОСОБА_3 ОСОБА_9 відмовилася від отримання копії наказу та ознайомлення з направленнями на перевірку.

Пунктом 94.1 ст.94 Податкового кодексу України передбачено, що адміністративний арешт майна платника податків є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов'язків, визначених законом.

В силу вимог підпункту 94.2.3 пункту 94.2 ст.94 Податкового кодексу України відмова платника податків від проведення документальної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб органу державної податкової служби є підставою для арешту майна платника.

Підпунктом 94.2.7 п. 94.2 ст. 94 Податкового кодексу України передбачено, що арешт майна може бути застосовано, якщо платник податків не допускає податкового керуючого до складення акта опису майна, яке передається в податкову заставу.

Дана обставина також передбачена п.п. 3 п. 3.1 розділу III Порядку застосування адміністративного арешту майна платника податків (далі - Порядок), затвердженого Наказом Міністерства доходів і зборів України № 568 від 10 жовтня 2013 року.

Пунктом 94.5. ст. 94 Податкового кодексу України визначено, що арешт майна може бути повним або умовним.

Повним арештом майна визнається заборона платнику податків на реалізацію прав розпорядження або користування його майном. У цьому випадку ризик, пов'язаний із втратою функціональних чи споживчих якостей такого майна, покладається на орган, який прийняв рішення про таку заборону.

Умовним арештом майна визнається обмеження платника податків щодо реалізації прав власності на таке майно, який полягає в обов'язковому попередньому отриманні дозволу керівника відповідного контролюючого органу на здійснення платником податків будь-якої операції з таким майном. Зазначений дозвіл може бути виданий керівником контролюючого органу, якщо за висновком податкового керуючого здійснення платником податків окремої операції не призведе до збільшення його податкового боргу або до зменшення ймовірності його погашення.

Згідно п. 4.1. розділу IV Порядку керівник органу доходів і зборів (його заступник) за наявності однієї з обставин, визначених розділом III цього Порядку, та на підставі звернення про застосування адміністративного арешту майна платника податків відповідного підрозділу, який у межах своїх повноважень встановлює такі обставини, приймає рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків.

Відповідно до п. 94.10. ст. 94 Податкового кодексу України арешт на майно може бути накладено рішенням керівника контролюючого органу (його заступника), обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом.

Наведені обставини справи та посилання на норми закону, підтверджують, що у представника платника податків, були всі підставі для відмови у допуску посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення перевірки а тому і законних підстав відповідно до п. 94.2.3 п. 94.2 ст. 94 Податкового кодексу України для проведення документальної перевірки у посадових осіб контролюючого органу не було.

Відповідно п.п. 94.6.1 п. 94.6 ст. 94 Податкового кодексу України керівник контролюючого органу (його заступник) за наявності однієї з обставин, визначених у п. 94.2 цієї статті, приймає рішення про застосування арешту майна платника податків, яке надсилається платнику податків з вимогою тимчасово зупинити відчуження його майна.

Враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу, що рішення від 21 березня 2016 року № 2186/10/20-27-13-03-1, винесене в.о. начальника ОСОБА_4 ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області щодо застосування умовного адміністративного арешту майна платника податків ФОП ОСОБА_3 (код НОМЕР_1), прийняте не на підставі, та не в межах повноважень та у спосіб визначений чинним законодавством, так як відсутні підстави для його прийняття, оскільки судовим розглядом встановлено, що позивачем відмовлено у допуску контролюючого органу до проведення перевірки обґрунтовано за наявності законодавчо визначених підстав.

Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо скасування рішення про застосування умовного адміністративного арешту майна платника податків фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 від 21.03.2016 року №2186/10/20-27-13-03-1, винесене в.о. начальника ОСОБА_4 ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п.п. 21.1.1 п. 21.1 ст. 21 ПК України посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Згідно до ч. 2 ст. 71 КАСУ України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок, щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень має бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб'єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України).

Таким чином, відповідачем не надано доказів правомірності підстав для проведення перевірки та, як наслідок, застосування умовного адміністративного арешту майна платника податків фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 160-163, 167, 186 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, скасування рішення задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати наказ ОСОБА_4 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області №149 від 17 березня 2016 року "Про проведення фактичної перевірки" фізичної особи-підприємця ОСОБА_3.

Скасувати рішення ОСОБА_4 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області про застосування умовного адміністративного арешту майна платника податків фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 від 21.03.2016 року №2186/10/20-27-13-03-1.

Стягнути з ОСОБА_4 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (код НОМЕР_1, вул. Жовтнева, буд. 94, село Шатівка, Лозівського района, Харківської області, 64651) у розмірі 1378.00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень 00 копійок).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений 08 серпня 2016 року.

Суддя Мар'єнко Л.М.