Справа № 2а-3460/11/2670
Суддя: Санін Б.В.
Дата ухвалення: 2011-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 листопада 2011 року 14:22 № 2а-3460/11/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Саніна Б. В., суддів Клочкова Н. В., Добрівська Н. А. при секретарі судового засідання Карпенко Я В. розглянувши у відкритому провадженні адміністративну справу

за позовомгромадянину ОСОБА_1 ОСОБА_2
доДержавного комітету України у справах національностей та релігій
провизнання неправомірним та скасування рішення субєкта владних повноважень та зобовязання вчинити дії
за участю представників:

від позивача ОСОБА_2; ОСОБА_3 (довіреність)
перекладачОСОБА_4
від відповідачане зявився,

ВСТАНОВИВ:

14.03.2011 р. до судді Окружного адміністративного суду міста Києва Саніна Б.В. надійшов адміністративний позов громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання неправомірним та скасування повідомлення відповідача №24-11 від 24.01.2011 р. (надалі Рішення) та зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання надання статусу біженця в Україні.

31.03.2011 р. Окружним адміністративним судом м. Києва, після усунення недоліків позовної заяви, ухвалою відкрив провадження по справі та призначено до попереднього судового розгляду на 26.04.2011 року.

26.04.2011 р. ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва було зупинено провадження у справі №2а-3460/11/2670 за позовом громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про скасування рішення №24-11 від 24.01.2011 р. та зобов'язання вчинити певні дії до визначення правонаступництва Державного комітету України у справах національностей та релігій.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.09.2011 р. провадження у справі №2а-3460/11/2670 за позовом ОСОБА_2 до Державного комітету у справах національностей та релігій було поновлено на призначено справу до судового розгляду на 16.09.2011 р. В судове засідання було викликано представника Державної міграційної служби України, для вставлення їх статусу правонаступника.

16.09.2011 р. судове засідання з попереднього розгляду було відкладено на 10.10.2011 р., в звязку із клопотанням позивача.

В попередньому судовому засіданні представником Державної міграційної служби України було повідомлено, що станом на 10.10.2011 р. Державний комітет України у справах національностей та релігій функціонує, матеріали та справи Держаній міграційній службі України не передали, в судових засіданнях по іншим справам приймають участь.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.10.2011 р. було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 24.10.2011 р.

В судове засідання зявився позивач та представник позивача, які позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять позов задовольнити з підстав викладених в позовній заяві, зокрема позивач вважає, що відповідач не дотримався під час винесення спірного рішення положень Закону України «Про біженців»(надалі Закон №3818).

В судове засідання не зявився представник відповідача, про час та місце судового засідання був належним чином повідомлений, причини не можливості зявитись до судового засідання надано не було, клопотання про перенесення дати судового засідання не надано.

В той же час, судом встановлено, що указом Президента №1085/2010 від 09.12.2010 р. «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади»було ліквідовано Державний комітет України у справах національностей та релігій.

Однак, відповідно до п.7 ст.5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, щодо яких набрав чинності акт Президента України про їх припинення, продовжують здійснювати повноваження та функції у визначених сферах компетенції до завершення здійснення заходів з утворення міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, до якого переходять повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що припиняється, та можливості забезпечення здійснення ним цих функцій і повноважень, про що видається відповідний акт Кабінету Міністрів України. Аналогічна позиція зафіксована в п.7 указу Президента №1085/2010 від 09.12.2010 р. «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», відповідно до якого, Кабінету Міністрів України надано доручення до завершення реформування системи центральних органів виконавчої влади забезпечувати належне виконання функцій центральних органів виконавчої влади, що ліквідуються, реорганізуються.

Станом на дату слухання справи, жодного акту Кабінету Міністрів України про припинення виконання покладених функцій на Державний комітет України у справах національностей та релігій не видавалось.

Більше того, відповідно до Спеціального витягу з ЄДРПОУ (станом на дату судового засідання) Державний комітет України у справах національностей та релігій не ліквідовано. Водночас, судом приймається до уваги, що відповідно до п.5 ст.111 Цивільного кодексу України, юридична особа є ліквідованою з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Крім того, суд приймає до уваги, що повістки про виклик до суду належним чином отримували уповноважені особи, про що свідчать Повідомлення про вручення поштових відправлень.

Відповідно до положень п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема «Майстер проти України», «Субот проти України», «Крюков проти України», «Крат проти України», «Сокор проти України», «Кобченко проти України», «Шульга проти України», «Лагун проти України», суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Ухвалами суду від відповідача неодноразово витребовувалось матеріали особової справи позивача та спірного рішення із матеріалами, що стали підставою для винесення рішення, однак вимоги ухвали суду виконані не були.

Частиною 6 ст.71 КАС України зафіксовано, якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів. При цьому, ч.2 ст.71 КАС України зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на вищевказане, суд керуючись положеннями ст.71, ст.128 КАС України, розгляд справи продовжено за відсутності відповідача та за наявними матеріалами справи.

В судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивні частини постанови, повний текст постанови було виготовлено та підписано 10.11.2011 р.

Розглянувши наявні в матеріалах докази, заслухавши пояснення позивачів та представника відповідача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтується позов, оцінивши докази які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

В 2005 р. позивач звернувся до Управління міграційної служби в м. Києві для отримання статусу біженця.

На виконання судових рішень, зокрема рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19.07.2007 р. по справі №2а-17/1 та постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.08.2009 р. по справі №4/144 відповідачем було втретє розглянуто вказану заяву позивача.

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій №24-11 від 24.01.2011 р. позивачу було в третє відмовлено позивачу у наданні статусу біженця.

24.02.2011 р. позивачу було надано Управлінням міграційної служби в м. Києві повідомлення №26 про відмову в наданні статусу біженця, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абз.2 ст.1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі ст.14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Відповідно до абз.2 ст.1 Закону України «Про біженців»(в редакції чинні на момент винесення спірного рішення) (надалі - Закон №2557) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ст. 10 Закону №2557 статус біженця не надається особі:

ь яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

ь яка вчинила тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця, якщо таке діяння віднесено Кримінальним кодексом України до тяжких злочинів;

ь яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

ь стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим ст.1 цього Закону, відсутні;

ь яка до прибуття в Україну була визнана біженцем або отримала притулок в іншій країні;

ь яка до прибуття в Україну з наміром набути статусу біженця перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених з сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їхніх нащадків (дітей, онуків).

Статтею 14 Закону №2557 встановлений порядок прийняття рішення за заявою про надання статусу біженця, так цією статтею встановлено, що рішення за заявою про надання статусу біженця приймається відповідачем протягом місяця. У разі потреби, Відповідач може вимагати додаткової інформації у органу міграційної служби та з відповідними запитами до Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи. На основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, Відповідач приймає рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу біженця. Якщо відповідач прийняв рішення про відмову у наданні статусу біженця, орган міграційної служби протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято це рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.07.2007 р. та постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.08.2009 р., які набрали законної сили, за позовом ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про скасування неправомірного рішення вже було встановлено неправомірність прийнятих рішень Державним комітетом України у справах національностей та релігій щодо відмови позивачу в наданні статусу біженця, з підстав порушення відповідачем ст.12 та ст.14 Закону №2557, у звязку з чим і було зобовязано відповідача провести перевірку наведених позивачем фактів, повязаних із наданням йому статусу біженця.

При цьому, в вищевказаних рішеннях було встановлено, що під час проведення співбесід з працівниками міграційної служби позивач повідомив, що він є громадянином ОСОБА_1, який легально виїхав спочатку до Таджикистану, а потім за запрошенням до м. Москва. Проживаючи у Москві постійно піддавався утискам з боку міліції, побоям та арештам. У 2005 році позивач нелегально виїхав до Європи, де побачив, що умови проживання там подібні до умов на України, тому позивач вирішив повернутися саме до України. Український кордон позивач перетнув нелегально, при цьому знаходячись у стані відчаю та намагаючись накласти на себе руки вмовив прикордонників пропустити на територію України. Позивач не бажає повертатися до країни, громадянином якої є, через загрозу для свого життя, зазначивши, що він під час правління Наджибули був військовим офіцером, коли прийшли моджахеди став поліцейським, при цьому постійно відчував тиск з їх боку, оскільки вважався комуністом. З приходом до влади талібів, позивача утримували у полоні два роки через військову діяльність його дядька, який був генерал-майором, та відібрали все майно. Позивач, вдаваючи, що погодився на співпрацю, хитрощами виїхав до Пакистану. Також, Позивач навів факти застосування морального та фізичного насильства до нього, а також про вбивство його дружини.

Крім того, позивач надавав до міграційної служби копію довідки Відділу реєстрації актів цивільного стану Дніпровського РУЮ м. Києва, виданої ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_6, який народився 18.04.2007 р. у м. Києві, Україна.

Згідно ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Натомість, як встановлено судом у даній справі, висновки Дніпровського районного суду та Окружного адміністративного суду м. Києва не були враховані відповідачем для встановлення справжніх фактів стосовно особи та ситуації в країні її перебування, всебічно не вивчені та не оцінені.

Суд звертає увагу на те, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання - є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Побоювання бути переслідуваним може бути цілком обґрунтованим незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування державні органи, чи ні. Підпункт 2 п.1 ст.1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що дії повинні бути державними або здійсненими державною владою. Так, п.65 Керівництва УВКБ ООН пояснює, що часто на практиці переслідування є результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

У цілому, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Що стосується підтверджуючих доказів, то їх наявність підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов'язковим елементом його доказової бази. Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25.06.2009 р. «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, повязаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні»визначено, що законодавство не вимагає від заявника обґрунтованості його заяви, тому під час вирішення таких справ рішення щодо відмови у наданні статусу біженця з підстав необґрунтованості заяви не допускається.

Також Суд звертає увагу на що, Позивачем було долучено до матеріалів справи копію звіту Amnesty International 2010, зі змісту якої вбачається коротка характеристика ситуації, що склалася в країні ОСОБА_1, зокрема в якому зазначається, що по всій країні посилились напади Талібана та інших антиурядових груп на мирних жителів. Так, за 9 місяців 2010 р. в країні сталось понад 7400 нападів, загинуло 2400 чоловік, при цьому 2/3 із них були убиті членами Талібану.

У відповідності до ст.13 Закону №2557 у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, повідомленої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів орган міграційної служби має право звертатися з відповідними запитами до органів внутрішніх справ, служби безпеки, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається.

З огляду на викладене, Суд знаходить, що заява Позивача є обґрунтованою, а ситуація, яка склалась на Батьківщині позивача, є несприятливою і частково обґрунтовує доводи і пояснення, викладені в позовній заяві.

Відповідно до положень Закону України «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу»метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країни та осіб без громадянств біженців або як осіб, що потребують міжнародного захист іншими причинами, а також суті захисту, що надається», яка використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

ь заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

ь усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

ь твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

ь заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви;

ь встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Таким чином, рішення про відмову у наданні позивачу статусу біженця спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції не відповідає міжнародним принципам з питань міграції, оскільки позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; повідомив всі важливі факти, що були в його розпорядженні; повідомлені позивачем факти, відповідач не визнав неправдоподібними або такими, що суперечать конкретній та загальній інформації за справою позивача; позивач заслуговує на довіру, оскільки щодо неї не виявлено компрометуючої інформації.

В судовому засіданні не виявлено обставин, зазначених у ст.10 Закону №2557, відповідно до яких статус біженця не надається, однак відповідач, всупереч вищезазначеному прийняв спірне рішення, яким відмовив позивачу у наданні статусу біженця.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що відповідачем, всупереч ч.3, ч.5 ст. 14 Закону №2557, не були всебічного вивченні та оцінені всі докази наявності умов для набуття позивачем статусу біженця, а саме відповідач не звертався з запитами до відповідних органів, зокрема Міністерства закордонних справ України для встановлення справжніх фактів стосовно особи та ситуації в країні перебування, відповідач не вимагав від Управління міграційної служби в м. Києві додаткову інформацію про позивача, при цьому зазначивши у висновку про відсутність підстав для надання статусу біженця позивачу.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Статтею 159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на вищевказане суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись положеннями ст. 2, ст.17, ст.71, ст.86, ст.158-163, ст.167, ст.171, ст.254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігій задовольнити в повному обсязі.

2. Визнати неправомірними та скасувати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій №24-11 від 24.01.2011 р.

3. Зобовязати Державний комітет України у справах національностей та релігій повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 про надання статусу біженця.

4. Стягнути на користь громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 3 (три) грн. 40 коп. з Державного бюджету України.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.185-187 КАС України.

Головуючий суддя Б. В. Санін

Судді Н. В, Клочкова

ОСОБА_7