Справа № 639/5563/16-а
Суддя: Труханович В. В.
Дата ухвалення: 2016-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №639/5563/16-а
Провадження №2-а/639/163/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2016 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Труханович В.В.,

за участю секретаря - Антохіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

14 липня 2016 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова, як адміністративного суду, з позовом до ГУ ПФУ в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчини певні дії, в якому просив суд визнати протиправними дії відповідача та зобов'язати поновити виплату призначеної пенсії у встановлених розмірах з 01.04.2015 року, стягнути з ГУ ПФУ в Харківській області на свою користь недоплачену пенсію з 01.04.2015 року та компенсацію за спричинену моральну шкоду у розмірі 55 000 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що йому призначена пенсія за вислугою років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших категорій осіб». На даний час ОСОБА_1 працює суддею Апеляційного суду Харківської області. У квітні 2015 року ГУ ПФУ в Харківській області припинило виплату пенсії з посиланням на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р., яким передбачено обмеження щодо виплати пенсії особам, яким пенсія призначена у період роботи їх на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Позивач вказує, що вказане обмеження було продовжено і на 2016 рік на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 р.

ОСОБА_1 вважає такі дії відповідача протиправними, у зв'язку з чим і був змушений звернутися до суду з даним позовом.

05 серпня 2016 року начальником ГУ ПФУ в Харківській області було подано письмові заперечення, в яких зазначено, що в діях ГУ ПФУ в Харківській області порушення прав позивача немає. Також вказано про пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду.

09 серпня 2016 року позивачем було подано заяву про відмову від позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, в якій також він просив суд задовольнити позовні вимоги в межах строку позовної давності.

Позивачв судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідачаБагрій Ю.В. в судове засідання також не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову заперечувала, просила суд відмовити в його задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно з ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій.

Відповідно до ч.2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Згідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розглядаючи дану справу суд виходить з положень КАС України щодо строків звернення до адміністративного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч.2 ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Правовідносини в даній справі повинні розглядатися, в першу чергу, виходячи з правомірності або неправомірності дій чи бездіяльності органу владних повноважень, для оскарження яких Кодексом адміністративного судочинства передбачено 6 місяців.

Суд зазначає, що практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Отже, враховуючи дату звернення ОСОБА_1 до суду вперше 19.07.2016 р., шестимісячний строк на звернення до суду з позовом минув 19.01.2016 року.

Відповідно до ч.1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Враховуючи викладене та подану позивачем заяву від 09.08.2016 року, суд розглядає позовні вимоги за період з 19.01.2016 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 30.11.2010 року перебуває на обліку Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області та йому призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших категорій осіб».

Виплата вказаної пенсії проводилась до 01.04.2015 року.

З 01.04.2015 року виплата пенсії була зупинена на підставі ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших категорій осіб» від 09.04.1992 №2262-XII (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №13-VIII від 02.03.2015 р.), відповідно до якої: тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Зазначене обмеження щодо виплати пенсії було продовжено й на 2016 рік на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №901-VIII від 23.12.2015 р., яким частину 1 ст. 54 Закону №2262-XII було викладено в наступній редакції: тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Зі змісту двох редакції ч. 1 ст. 54 Закону №2262-XII вбачається, що законодавець також змінив і підставу для обмеження виплати пенсії та змінив формулювання статті з «у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів"» на «які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів"».

04 травня 2016 року та 04 липня 2016 року ОСОБА_1 звертався до ГУ ПФУ в Харківській області з заявами про поновлення виплати пенсії, на якій були надані відповіді, в яких фактично містилися відмови у поновленні виплати пенсії з посиланням на положення ст. 54 Закону №2262-XII в редакції Закону №13-VIII від 02.03.2015 р. та Закону №901-VIII від 23.12.2015 р.

Не погоджуючись із такими діями пенсійного фонду, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Суд зазначає, що предметом спору є правовідносини, які регулюються лише ст. 54 Закону №2262-XII в редакції Закону №901-VIII від 23.12.2015 р.

З 01 січня 2016 року набрав чинності Закон України від 24.12.2015 р. №911-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», пунктом 22 якого частину першу статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших категорій осіб» викладено в редакції «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.».

Таким чином, законодавець з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року тимчасово обмежив виплату пенсії особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених, зокрема Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно ч.1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції Законів № 213-VIII від 02.03.2015, № 911-VIII від 24.12.2015) тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Суд вказує, що вказані норми Закону №2262-XII є діючими, рішенням Конституційного суду України чи іншим законом скасовані не були, а отже підлягають обов'язковому застосуванню органами Пенсійного фонду України та всіма органами державної влади на території України, як того вимагає ст. 19 Конституції України.

За таких обставин ГУ ПФУ в Харківській області протягом 2016 року не могло діяти інакше, як в порядку та у спосіб визначений законом і суд вважає, що вимоги позивача про визнання протиправними дій щодо не виплати пенсії за віком та зобов'язанні поновити виплату пенсії за віком є безпідставними.

За змістом Закону №911-VІІІ від 24.12.2015 р. заходи щодо невиплати призначених пенсій у період роботи на посадах відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є тимчасовими.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 року №20-рн/211, визначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадянина та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Конституційний суд України також зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Також Конституційний Суд України у рішенні від 25 січня 2012 року № 3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22).

Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року в справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового.

Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього ж суду в справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

З огляду на вищенаведене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 2, 6, 11, 12, 17-19, 71, 72, 122, 128, 130, 158 КАС України, ст. 19, 22, 64 Конституції України, ст. 54 Закону Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших категорій осіб» №2262-XII в редакції Закону №13-VIII від 02.03.2015 р. та Закону №901-VIII від 23.12.2015 р., ч.1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції Законів № 213-VIII від 02.03.2015, № 911-VIII від 24.12.2015), рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 року №20-рн/211, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського Апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя В.В. Труханович

Повний текст постанови виготовлено 09.08.2016 року.