Справа № 825/676/16
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2016-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2016 року Чернігів Справа № 825/676/16

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Житняк Л.О.,

за участі секретаря Стасюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівської області, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Чернігівський районний суд Чернігівської області, Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області про визнання дії неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

13.04.2016 позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівської області, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Чернігівський районний суд Чернігівської області, Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області, в якому просить (згідно заяви про збільшення позовних вимог та їх зміну):

- визнати неправомірними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівської області щодо не нарахування та невиплати позивачу заробітної плати з 26.10.2014 по 28.03.2015, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного відповідно до абз.2 ч.1 ст.144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 14.10.2014 №1697 "Про прокуратуру", а з 29.03.2015 по 31.12.2015 включно виходячи з розміру посадового окладу, визначеного згідно абз.2 ч.1 ст.147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12.02.2015 №192 "Про забезпечення права на справедливий суд";

- зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівської області нарахувати на користь позивача недоплачену заробітну плату з 26.10.2014 по 28.03.2015, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного відповідно до абз.2 ч.1 ст.144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 14.10.2014 №1697 "Про прокуратуру", а з 29.03.2015 по 31.12.2015 включно виходячи з розміру посадового окладу, визначеного згідно абз.2 ч.1 ст.147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12.02.2015 №192 "Про забезпечення права на справедливий суд", з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (місячна премія, ранг, надбавка за високі досягнення у праці, надбавка за виконання особливо важливої роботи, надбавка за вислугу років, тощо), а також відпускних, допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області на користь позивача недоплачену заробітну плату у розмірі 98 508,27 грн, відрахувавши із вказаної суми, при виконанні рішення суду, всі обов'язкові платежі.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що він працює в Чернігівському районному суді Чернігівської області на посаді помічника судді, та має 10 ранг державного службовця. Займана позивачем посада віднесена до 5-ї категорії посад державних службовців. 26.10.2014 внесено зміни до ч.1 ст.144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", яку доповнено абзацом другим, в якому зазначено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців. 29.03.2015 набрав чинності Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд", яким Закон України "Про судоустрій і статус суддів" викладено в новій редакції. Згідно з ч.1 ст.147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому, розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців. Відповідно до п.13 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом, необхідно привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Тобто, відповідачем за період з 26.10.2014 по 28.03.2015 посадові оклади працівників апарату судів повинні були виплачуватись у розмірах, визначених абз.2 ч.1 ст.144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру"), а з 29.03.2015 - у розмірах, визначених абз.2 ч.1 ст.147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції Закону України від 12.02.2015 № 192- VIII "Про забезпечення права на справедливий суд").

Однак, відповідач у спірний період здійснював нарахування йому заробітної плати відповідно до розмірів посадових окладів, встановлених постановами Кабінету Міністрів України, які суперечать Закону України "Про судоустрій та статус суддів". В обґрунтування своєї позиції посилався на рішення Європейського суду з прав людини, Конституційного Суду України та Верховного суду України.

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. При цьому, позовній заяві зазначив про можливість, у разі його неявки в судове засідання, розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, надіслав клопотання про розгляд справи без його участі, попередньо надавши суду свої письмові заперечення.

Представники третіх осіб в судове засідання також не прибули, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином. Через канцелярію суду надали клопотання, в якому просили розгляд справи провести за їх відсутності.

За таких обставин, враховуючи ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути спір по суті на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач з 01.06.2012 працює в Чернігівському районному суді Чернігівської області на посаді помічника судді та має посадовий оклад з жовтня 2014 року по березень 2015 року в розмірі 1 218,00 грн, з 29.03.2015 по 31.08.2015 - 1 218,00 грн, з 01.09.2015 по 08.09.2015 - 1 378 грн, з 09.09.2015 по грудень 2015 року - 2 756,00 грн, що підтверджується довідкою від 11.04.2016 № 11/02-27 (а.с.11).

18.03.2016 позивач звернувся до відповідача з заявою про здійснення перерахунку та виплати заробітної плати з 26.10.2014 по 28.03.2015, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного відповідно до абз.2 ч.1 ст.144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 14.10.2014 №1697 "Про прокуратуру", а з 29.03.2015 по 31.12.2015 включно виходячи з розміру посадового окладу, визначеного згідно абз.2 ч.1 ст.147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12.02.2015 №192 "Про забезпечення права на справедливий суд".

23.03.2016 на адресу позивача була надіслана відповідь (а.с.10) згідно якої відповідач вважає, що діє в межах чинного законодавства, дотримується його норм та виплачує заробітну плату працівникам апарату суду відповідно у межах наявного фонду оплати праці.

Вважаючи дії відповідача щодо виплати заробітної плати в межах наявного фонду оплати праці протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

26.10.2014 набрав чинності Закон України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру" (далі - Закон № 1697-VII), яким внесено зміни до ст.144 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VІ "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон № 2453-VІ), зокрема, передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Абзацом 2 пп.1 і абз.3 пп.2 п.13 розділу XIII Закону № 1697-VII Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом № 2453-VІ.

З 28.03.2015 Законом України від 12.02.2015 № 192-VIIІ "Про забезпечення права на справедливий суд" (далі - Закон № 192-VІІІ) затверджено нову редакцію Закону № 2453-VІ, ст.147 якого встановлено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, ДСА, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Підпунктом 2 п.13 Перехідних положень Закону № 192-VІІІ Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Вказані норми кореспондуються із ст.33 Закону України "Про державну службу" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 3723-XII) умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Аналогічні положення закріплено також ч.2 ст.8 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 108/95-ВР), яка передбачає, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (ст.13 Закону № 108/95-ВР).

За правилами ст.142 Закону № 2453-VІ (у редакції до 28.03.2015) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема, ДСА. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (ст.143 Закону № 2453-VІ).

З 01.01.2015 п. 9 Прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014 № 80-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2015 рік" (далі - Закон № 80-VІІІ) визначено, що норми і положення, зокрема, ч.1 ст.144 Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13.03.2015 установлено, що норми і положення Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

На час виникнення спірних відносин схему посадових окладів працівників апарату суду була закріплена постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", зокрема Додатком 47, який залишався незмінним до 09.09.2015.

При цьому, 02.09.2015 було внесено зміни до зазначеної постанови, та викладено в новій редакції схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів з приміткою - у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду.

З наведеного вбачається, що Кабінет Міністрів України покладені на нього абз.2 пп.1 п.13 розділу XIII Закону № 1697-VII та пп.2 п.13 Перехідних положень Закону № 192-VІІІ обов'язки щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із цими законами у тримісячний строк не виконав.

При цьому, згідно ст.8 Закону України "Про державний бюджет на 2014 рік" та ст.8 Закону України "Про державний бюджет на 2015 рік" мінімальна заробітна плата у 2014-2015 роках встановлена у місячному розмірі - 1218 грн.

Згідно ст.22 Бюджетного кодексу України, відповідач є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня. Відповідно до затвердженого бюджетного розпису розпорядники коштів Державного бюджету України одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Казначейство України здійснює контроль за відповідністю кошторисів розпорядників бюджетних коштів розпису бюджету (ст.47 Бюджетного кодексу України). Розпорядники бюджетних коштів забезпечують управління бюджетними асигнуваннями і здійснення контролю за виконанням процедур та вимог, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частинами 1 та 2 ст.23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

У ст.48 Бюджетного кодексу України зазначено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та провадять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Зобов'язання, взяті учасниками бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або ж з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України, не вважаються бюджетними зобов'язаннями. Взяття таких зобов'язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов'язань не можуть здійснюватися.

Відповідно до ч.1 ст.51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Враховуючи наведене, оскільки з 26.10.2014 по 09.09.2015 Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а законами України від 16.01.2014 № 719-VІІ "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та № 80-VІІІ видатки на реалізацію положень абз.2 ч.1 ст.144 Закону № 2453-VІ, ч.1 ст.147 Закону № 2453-VІ (у редакції з 28.03.2015) не передбачено, суд зазначає, що відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постановах Верховного Суду України від 12.07.2016 по справі № 21-1726а16 та від 13.07.2016 по справі № 21-1488а16.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Крім того, забороняється без внесення змін до Закону про Державний бюджет збільшення бюджетних призначень за загальним та спеціальним фондами державного бюджету на оплату праці працівників бюджетних установ за рахунок зменшення інших видатків.

При цьому суд зазначає, що реалізація соціальних прав передбачає "позитивні" дії держави, а отже, залежить від її фінансового стану. У результаті нехтування державою принципом пропорційності при законодавчому забезпеченні соціальних прав громадян має місце нераціональне використання бюджетних коштів у соціальній сфері. Така практика не узгоджується з конституційною ідеологією бюджетних відносин, зокрема видатків на соціальний захист громадян, закладеною в принципах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами та збалансованості бюджету України (ст.95 Конституції України), але їх вимоги суд повинен співвідносити із законодавчо визначеними фінансовими можливостями держави.

Так, дійсно Закон про Державний бюджет України регулює відносини у сфері формування та використання фінансових ресурсів, затверджує повноваження органів державної влади здійснювати виконання бюджету. За своєю суттю він є спеціальним законом, оскільки регламентує специфічну сферу суспільних відносин. Виключно ним визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, їх розмір і цільове спрямування. Дія закону про Державний бюджет України обмежена календарним роком, регулярно здійснюються звіти і контроль за його виконанням. Особливістю цього закону є і те, що при здійсненні бюджетного процесу нормативно-правові акти застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать його положенням.

Аналогічна позиція була викладена в Рішенні Конституційного Суду України від 26.12.2011 № 20-рп/2011, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, та Рішенні від 27.12.2008 № 26-рп/2008, де зазначається, що положення ч.3 ст.95 Конституції України розглядаються як намагання держави при здійсненні бюджетного процесу дотримуватися рівномірного співвідношення між доходною та видатковою частинами Державного бюджету України і як її завдання та обов'язок при цьому реалізовувати конституційні засади розвитку і зміцнення демократичної, соціальної, правової держави, забезпечення її суверенітету і економічної самостійності, утвердження прав і свобод людини. Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов'язання держави перед громадянами і територіальними громадами. Саме у виконанні цих зобов'язань утверджується сутність держави як соціальної і правової. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

На противагу посилань позивача, саме враховуючи, що зміна механізму нарахування соціальних виплат повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист, суд звертає увагу, що забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту має відбуватись за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави , яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами та прагнути до збалансованості бюджету України.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004.

Так, згідно ієрархії нормативних актів - закони не повинні суперечити Конституції України (ст. 8) і, відповідно до принципу верховенства права, підзаконні акти не можуть суперечити Конституції і законам.

Таким чином чітко встановлено, що заробітна плата працівника апарату суду встановлюється законом, а не правовим актом Кабінету Міністрів України і заробітна плата працівника апарату суду не може бути меншою, ніж у відповідних категорій державних службовців. І саме Кабінетом Міністрів України у встановлений Законом України "Про прокуратуру" строк не було виконано зобов'язань про приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність із зазначеним Законом та не передбачено додаткових коштів у Державному бюджеті на 2015 рік на оплату праці працівникам апарату судів.

Тобто, враховуючи п. 7.1.Рішення Конституційного суду України від 22.05.2008 № 10-рп/2008, яким встановлено, що здійснення державного фінансування судів має відбуватися тільки через Державний бюджет України шляхом окремого визначення в ньому видатків на утримання судів (ст.130 Конституції України), суд визнає, що відповідач може здійснювати виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці, та не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто без збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень діяв в межах встановлених законом, а отже здійснював нарахування та виплату заробітної плати позивачу, виходячи з розмірів посадового окладу в 1 218 грн, 1 378 грн та 2 756 грн відповідно до нормативних актів, які регулювали порядок оплати праці працівників апаратів судів за спірний період, зокрема Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік". Отже, в даному випадку у діях відповідача відсутня протиправність щодо нездійснення перерахунку та виплати заробітної плати позивачу.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача нарахувати на користь позивача недоплачену заробітну плату з 26.10.2014 по 28.03.2015, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного відповідно до абз.2 ч.1 ст.144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 14.10.2014 №1697 "Про прокуратуру", а з 29.03.2015 по 31.12.2015 включно виходячи з розміру посадового окладу, визначеного згідно абз.2 ч.1 ст.147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12.02.2015 № 192 "Про забезпечення права на справедливий суд", з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (місячна премія, ранг, надбавка за високі досягнення у праці, надбавка за виконання особливо важливої роботи, надбавка за вислугу років, тощо), а також відпускних, допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області на користь позивача недоплачену заробітну плату у розмірі 98 508,27 грн, відрахувавши із вказаної суми, при виконанні рішення суду, всі обов'язкові платежі, суд зазначає, що вони є похідними та відповідно також задоволенню не підлягають.

А відтак, з урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, відповідно до ч.3 ст.2, ч.1 ст.11 та ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову належить відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 41, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Л.О. Житняк