Справа № 805/262/15-а
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2016-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

09 серпня 2016 року м. Київ К/800/21586/16

Суддя Вищого адміністративного суду України Черпак Ю.К., розглянувши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 19 травня 2016 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

встановив :

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 19 травня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2016 року, задоволено клопотання Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області та позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі статей 99, 100 КАС України у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 працював в Олександрівському районному відділі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на посаді першого заступника начальника районного відділу - начальника слідчого відділу та звільнений відповідно до наказу від 23 липня 2014 року № 281 о/с, який виданий на виконання наказу від 18 липня 2014 року № 1361 «Про порушення службової дисципліни першим заступником начальника районного відділу - начальником слідчого відділу Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області підполковником міліції ОСОБА_1 та його покарання».

З листка тимчасової непрацездатності вбачається, що позивач знаходився на лікарняному з 08 липня 2014 року по 02 серпня 2014 року. Після закінчення лікування та закриття лікарняного листка, він повинен був здати його оригінал за місцем роботи (але оригінал міститься в матеріалах справи) та приступити до роботи 03 серпня 2014 року (робочий день - середа). Проте, в табелі обліку робочого часу, який надано позивачем у судове засідання до суду першої інстанції, зазначено, що він знаходився на лікарняному з 01 серпня 2014 року по 13 серпня 2014 року, став до роботи 14 серпня 2014 року, а останнім днем його роботи є 20 серпня 2014 року. Вдруге, позивач знаходився на лікуванні з 04 серпня 2014 року по 13 серпня 2014 року, що підтверджується випискою з хірургічного відділення КУЗ Добропільської БІЛ № 4744, в тексті якої зазначено, що позивач на момент звернення до лікарні не працює.

Листами Служби автомобільних доріг Донецької області № 3829 від 20 серпня 2014 року, № 3830 від 20 серпня 2014 року та відповіддю на зазначені листи № 03-1219 від 26 серпня 2014 року підтверджується, що позивач фактично був на робочому місці, а після 20 серпня 2014 року на роботу не виходив, оскільки у телефонній розмові бухгалтер слідчого відділу Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області пояснила позивачу, що грошове утримання йому не буде виплачуватись.

Позивач не мав бажання ознайомитись з наказом про звільнення, оскільки у жовтні 2014 року не з'явився до Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, яке, за його твердженням, ще вважав своїм місцем роботи, та особисто не отримав належним чином заповнену трудову книжку. Натомість, через ОСОБА_2 передавав трудову книжку для заповнення, тобто, у жовтні позивачу вже було відомо про звільнення і він намагався привести у відповідність особисті документи, що підтверджують стаж роботи.

Суди виходили з того, що позивачу було відомо про звільнення, незважаючи на те, що відповідач не довів йому зміст наказу під підпис, а поважність причин неможливості ознайомитись з цим наказом позивач суду не довів.

Позивач дізнався, що його звільнено, як він особисто зазначив в позовній заяві, ще після 20 серпня 2014 року. Підстави звільнення йому стали відомі після адвокатського запиту його представника у січні 2015 року. Отже, знаючи у жовтні 2014 року, що його звільнено з органів внутрішніх справ, не звернувся до суду за захистом свого порушеного права та законних інтересів в місячний строк та не навів жодної причини, через яку не міг звернутися до суду з адміністративним позовом в місячний строк, починаючи з жовтня 2014 року.

З огляду на викладене, суди дійшли висновку, що позивач без об'єктивних на те причин, не ознайомився з наказом від 23 липня 2014 року № 281 о/с та з наказом від 18 липня 2014 року № 1361, а з адміністративним позовом звернувся до Донецького окружного адміністративного суду лише 27 січня 2015 року.

Посилання позивача на те, що відповідач не ознайомив його з матеріалами службового розслідування та спірними наказами, які є підставою для звільнення з органів внутрішніх справ, не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду, оскільки позивач знав, що його звільнено з органів внутрішніх справ та у нього не було перешкод для звернення до суду у встановлений законом місячний строк.

За змістом статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Вирішуючи питання щодо можливості визнання поважними причин пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, суди першої та апеляційної інстанцій, виходили з того, що сам по собі інститут строку звернення до адміністративного суду має на меті полегшення надання учасниками адміністративного процесу доказів, підвищує їх достовірність, а також забезпечує правову визначеність учасників спірних правовідносин. Іншими словами, обмеження строку реалізації права на судовий захист покликане передусім дисциплінувати учасників адміністративних правовідносин. Проте, однією з причин визнання не поважними причин пропуску строку звернення з позовом є значний сплив часу, що унеможливлює з'ясування істотних обставин справи.

Позивача звільнено із займаної посади 23 липня 2014 року, тобто він мав можливість звернутись з позовом у встановлений чинним законодавством строк. Крім того, отримавши трудову книжку у жовтні 2014 року та з'ясувавши питання про звільнення, позивач звернувся за допомогою до адвоката 16 грудня 2014 року, а з позов до суду звернувся лише 27 січня 2015 року.

Залишаючи позов без розгляду, суди попередніх інстанцій, виходили з того, що позивач пропустив строк звернення до суду з причин, які не є поважними. До того ж, значний пропуск строку звернення до суду за захистом порушених прав є перешкодою для повного та всебічного дослідження обставин справи в їх сукупності.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. Касаційну скаргу мотивовано тим, що зазначені позивачем причини пропуску строку звернення до суду за захистом своїх прав є поважними, оскільки з наказами про звільнення його ознайомлено не було, трудову книжку він не отримував.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 213 КАС України касаційна скарга має містити обґрунтування вимог особи, що подає касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає порушення норм матеріального чи процесуального права та як вони вплинули на правильність вирішення справи.

Відповідно до положень пункту 5 частини п'ятої статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не навів підстав, які б дозволили вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального або процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 19 травня 2016 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.К. Черпак