Справа № 806/1348/16
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2016-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

10 серпня 2016 року Житомир Справа № 806/1348/16

Категорія 11.5

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Попової О. Г. ,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КЕЙ-КОЛЕКТ" до Богунського відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції, третя особа: ОСОБА_1 про скасування постанови в частині накладення арешту на майно,-

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю "КЕЙ-КОЛЕКТ" звернулось до суду із позовом, в якому просить скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 33044556 від 13.09.2012, видану Богунським відділом державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції, в частині накладення арешту на майно: квартиру № 19, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.09.2007 Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 уклали договір про надання споживчого кредиту № 0. В забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором, між сторонами був укладений іпотечний договір від 28.09.2007 про передачу в іпотеку нерухомого майна: квартири № 19, загальною площею 36,86 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Обтяження разом з зобов'язаннями за кредитним договором, відступлено на користь Товариству з обмеженою відповідальністю "КЕЙ-КОЛЕКТ". Під час звернення до нотаріуса позивачу стало відомо, що на вказане нерухоме майно накладений арешт в межах іншого виконавчого провадження. Позивач вважає, що як іпотекодержатель вищевказаного нерухомого майна, має першочергове право на задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки в разі порушення основного зобов'язання. В свою чергу арешт майна обмежує такі права товариства.

В судове засідання сторони по справі та третя особа не з'явились, про розгляд справи були належним чином повідомлені.

Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Враховуючи викладене, суд проводить розгляд справи відповідно до ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі, виходячи із наступного.

Встановлено, що 28.09.2007 Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 уклали договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого банк зобов'язувався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 28000 доларів США зі строком повернення не пізніше 28.09.2012р.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №0, Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки від 28.09.2007 про передачу в іпотеку нерухомого майна: квартири № 19, загальною площею 36,86 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. та зареєстрований в реєстрі за № 14851 .

Обтяження за іпотечним договором відступлено Товариству з обмеженою відповідальністю "КЕЙ-КОЛЕКТ" та зареєстровано у державному реєстрі іпотек.

12.12.2011 відповідно до договору факторингу вимоги за вказаними договорами відступлені на користь ТОВ "КЕЙ-КОЛЕКТ".

Під час звернення до нотаріуса ТОВ "КЕЙ-КОЛЕКТ" стало відомо, що на нерухоме майно: квартиру № 19, загальною площею 36,86 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, накладений арешт постановою Богунського відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції № 3304455 .

Звертаючись до суду із даним позовом, ТОВ "КЕЙ-КОЛЕКТ" вказує на те, що оскільки його майнове право як іпотекодержателя є пріоритетним перед іншими кредиторами, і він не є стороною виконавчого провадження та його учасником, в ході якого було накладено арешт на вищезазначене нерухоме майно, тому заявлені позовні вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно п.1 ч.1 ст.3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, у випадку, якщо суб'єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.

Отже, необхідною та єдиною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій.

Відповідно до ч.2 ст.4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім тих, для яких законом встановлено інший порядок судового вирішення.

Юрисдикція адміністративних судів згідно із ч.1 ст.17 КАС України поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Пунктом 1 ч.2 цієї ж статті передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом цієї норми предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

У п.10 Постанови Пленуму ВАС України "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" № 3 від 13 грудня 2010 року судам роз'яснено, що всі адміністративні справи з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби, вчинених під час проведення виконавчих дій, розглядаються з особливостями, установленими ст.181 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Частина 4 ст. 82 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

У статті 7 Закону України "Про виконавче провадження" закріплено перелік осіб, які є учасниками виконавчого провадження, серед них: державний виконавець; сторони (стягувач і боржник); представники сторін; експерти; спеціалісти; перекладачі; суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання, а також визначено коло осіб, які залучаються до проведення виконавчих дій, серед них: поняті; працівники органів внутрішніх справ (поліцейські (в редакції Закону N 901-VIII від 23.12.2015)); представники органів опіки і піклування; інших органів і установ у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, позивач - ТОВ "КЕЙ-КОЛЕКТ" не є а ні учасником виконавчого провадження, а ні особою, яка залучається до проведення виконавчих дій. Тобто, в межах спірних правовідносин, на які поширюються особливості розгляду, передбачені ст.181 КАС України, позивач не є тією особою, якій закон надає право на звернення до адміністративного суду із позовом щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця.

У п.17 Постанови Пленуму ВАС України "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" № 3 від 13 грудня 2010 року, судами при розгляді справ з приводу оскарження дій державного виконавця стосовно арешту майна боржника потрібно враховувати, що в межах статті 181 КАС України розглядаються вимоги щодо арешту (опису) майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно.

У даному ж випадку заявлені позовні вимоги вказують на спір, який виник у зв'язку з правом на заставлене майно, на яке державним виконавцем накладено арешт.

Згідно зі ст.54 Закону України "Про виконавче провадження" стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

В силу приписів ч.ч.1,2 ст.60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна такий знімається за постановою державного виконавця.

Таким чином, єдиним способом захисту прав заставодержателя у межах виконавчого провадження, де останній не є ані стороною, ані іншим учасником виконавчих дій, є звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Тобто, арешт державним виконавцем майна (в т.ч. і вчинення ним дій, які спрямовані на його застосування), не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, предметом спору та об'єктом судового захисту є саме право застави майна.

Вимоги заставодержателя (іпотекодержателя) про звільнення заставленого майна з-під арешту мають цивільно-правову природу і підлягають захисту способами, визначеними ЦК України для захисту майнових прав, а вирішення такої справи потребує з'ясування наявності цивільного права на майно у сторін спору.

Як вбачається з матеріалів справи, даний позов про звільнення майна з-під арешту заявлено у зв'язку з наявністю у позивача пріоритетного права звернення стягнення на заставлене майно перед іншими кредиторами. Таким чином, предметом позову у цій справі є спір з іншими кредиторами про захист наявного у позивача переважного права звернення стягнення на майно як заставодержателя, який повинен вирішуватися в порядку цивільного чи господарського судочинства (в залежності від суб'єктного складу сторін спору) згідно з ч.2 ст.114 ЦПК України чи ст.16 ГПК України.

З урахуванням зазначених, суд приходить до висновку, що даний спір не є публічно-правовим спором в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а тому не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції шляхом ініціювання питання про зняття арешту із заставленого майна.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 07 квітня 2015 року №К/800/2616/13, від 12 травня 2015 року №К/800/10673/13 та постанові цього суду від 16 квітня 2015 року №К/800/10199/13.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Оскільки дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, тому суд дійшов висновку, що провадження в адміністративній справі слід закрити.

Керуючись ст.ст. 157,160, 165, 254 КАС України, суд, -

ухвалив:

Провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КЕЙ-КОЛЕКТ" до Богунського відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції, третя особа: ОСОБА_1 про скасування постанови в частині накладення арешту на майно, - закрити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Житомирського апеляціного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий суддя: О.Г. Попова