Справа № 461/3420/16-а
Суддя: Юрків О. Р.
Дата ухвалення: 2016-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 461/3420/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.07.2016 рокурокуроку м.Льві вм.Львів м. Львів

Галицький районний суд м. Львова

в складі :

головуючого судді Юрківа О.Р.

при секретарі Аніловській - Буалю Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України у Львівській області про зобов'язання до вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В :

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про зобов'язання до вчинення дій. В обґрунтування позову покликається на те, що його батько, як особа звільнена від військової служби (інвалід війни 1 групи) отримував пенсію Міністерства оборони України з липня 2006 року по липень 2008 року. Згідно рішення Сихівського районного суду м.Львова від 27.07.2006 року ОСОБА_1 призначений опікуном батька ОСОБА_3 12.04.2011 року йому видано посвідчення «Член сім'ї загиблого (померлого) ветерана війни». У зв'язку із смертю батька звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із проханням перевести його на пенсію у разі втрати годувальника, проте отримав відмову. Оскільки вважає відмову пенсійного фонду неправомірною, уточнивши позовні вимоги, просить суд визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у призначенні йому пенсії вразі втрати годувальника та скасувати рішення №17/9 від 28.01.2016 року про відмову у призначенні пенсії вразі втрати годувальника ОСОБА_1, зобов'язати відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію в разі втрати годувальника - батька ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримали повністю, дали пояснення аналогічні мотивам позову. Просили позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову заперечив повністю. Пояснив, що рішення №17/9 від 28.01.2016 року про відмову у призначенні пенсії вразі втрати годувальника ОСОБА_1 прийняте згідно чинного законодавства та є правомірним.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши інші матеріали справи, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 був визнаний інвалідом Великої Вітчизняної війни, згідно витягу з протоколу Військово - лікарської комісії Західного регіону по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 08.04.2011 року.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 був інвалідом І групи.

Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3, згідно свідоцтва про народження від 18.09.1963 року №516096.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 27.07.2006 року, ОСОБА_1 визнано опікуном недієздатного ОСОБА_3

Відповідно до свідоцтва про смерть від 21.07.2008 року, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

22.01.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою щодо переведення його на пенсію, яка призначається у разі втрати годувальника.

Рішенням Управління пенсійного фонду забезпечення військовослужбовців та інших категорій громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №17/9 від 28.01.2016 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії вразі втрати годувальника відповідно до п.а ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до ст.29 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», пенсії вразі втрати годувальника сім'ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім'ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім'ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.

Згідно ч.1 ст.30 Закону, право на пенсію вразі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні.

Відповідно до ч.2 Закону, незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

Частнною 3 ст.30 Закону, передбачений перелік осіб, які вважаються непрацездатними членами сім'ї:

а) діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків;

б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли пенсійного віку встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" або є інвалідами;

в) батьки та дружини (якщо вони не взяли повторний шлюб) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби або померли після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов'язків військової служби (службових обов'язків), захворювання, пов'язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов'язку, мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", або якщо вони є інвалідами.

Відповідне зниження пенсійного віку жінкам, установлене абзацом першим цього пункту, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року;

г) дід і бабуся - при відсутності осіб, які за законом зобов'язані їх утримувати;

д) дружина (чоловік) або один з батьків чи дід, бабуся, брат або сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайнята доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працює.

Суд вважає, що позивач не підпадає у жодну із зазначених категорій.

Також суд вважає покликання позивача на ч 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1991 року безпідставним, оскільки згідно ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено осіб, на яких поширюється чинність цього Закону, а не Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в розумінні зазначеної статті до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать, зокрема, діти, які не мають (і не мали) своїх сімей. Питання пенсійного забезпечення регулюються спеціальним Законом - Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», тоді як Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» стосується соціального забезпечення військовослужбовців, складовим якого є пенсійне забезпечення, є загальним стосовно пенсійного забезпечення військовослужбовців та не визначає умов призначення пенсії по втраті годувальника-військовослужбовця.

Крім того, позивачем не надано суду доказів того, що він перебував на утриманні померлого.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст.7-12, 86, 161-162, 167 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України у Львівській області про зобов'язання до вчинення дій, відмовити за безпідставністю.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення або з дня отримання копії постанови.

Суддя О.Р.Юрків