Справа № 0870/6724/12
Суддя: Бойченко Юлія Петрівна
Дата ухвалення: 2012-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2012 року 18:30 Справа № 0870/6724/12

Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Бойченко Ю.П., за участю секретаря судового засідання Богомаз Г.А., представників:

позивача: ОСОБА_1, договір б/н від 26.07.2012;

відповідача : ОСОБА_2, довіреність №26/2-137 від 26.09.2011;

розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3

до Запорізького міського управління ГУМВС України в Запорізькій області

про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії та скасування рішення,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

11 липня 2012 року ОСОБА_3 (з урахуванням уточнення щодо імені позивача, прийнятого судом відповідно до протокольної ухвали від 09.08.2012) (далі - позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУМВС України в Запорізькій області (далі - відповідач або ВГІРФО) в якій просить суд визнати дії відповідача протиправними, зобов'язати вчинити певні дії та скасувати рішення від 21.02.2012.

Ухвалою суду від 13 липня 2012 року відкрито провадження в адміністративній справі № 0870/6724/12, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні на 26 липня 2012 року.

Розгляд справи відкладався до 02 серпня 2012 року та до 08 серпня 2012 року. В судовому засіданні оголошувалась перерва до 09 серпня 2012 року.

Протокольною ухвалою суду від 02 серпня 2012 року була здійснена заміна відповідача з Відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУМВС України в Запорізькій області на належного відповідача - Запорізьке міське управління ГУМВС України в Запорізькій області.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Вважає, що рішення від 21.02.2012 прийняте Заводським РВ ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки порушує його права та інтереси, та винесене із порушенням норм законодавства України, без врахування обставин перебування позивача в Україні.

Представник відповідача проти позову заперечив, під час надання пояснень у судовому засіданні та у письмових запереченнях зазначив, що рішення від 21.02.2012 про примусове повернення на батьківщину громадянина республіки Літва ОСОБА_3 є законним та обґрунтованим, оскільки було прийняте з урахуванням всіх обставин перебування позивача на території Україні. Просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Розгляд справи здійснювався за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу «Камертон».

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як свідчать матеріали справи та надані сторонами документи, громадянин Литовської Республіки ОСОБА_3, прибув на територію України з Росії 25.04.2010 року, перетнувши кордон через КПП «Гоптівка» по паспорту № НОМЕР_1 виданому МВС Литовської Республіки 30.03.2004 року терміном дії до 30.04.2014 року у приватних справах (відповідно до наданих ним пояснень.

17.11.2011 року за порушення правил перебування на території України у відношенні громадянина Литовської Республіки ОСОБА_3 був складений адміністративний протокол за ознаками ч.1 ст. 203 КУпАП - порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні і транзитного проїзду через територію України.

Постановою Заводського районного суду міста Запоріжжя у відношенні громадянина Литовської Республіки ОСОБА_3 було накладено штраф у розмірі 510 грн.

Штраф ОСОБА_3 сплатив повністю.

За порушення міграційного законодавства, а саме: п. 2 Указу Президента України від 06.04.2011 року № 405 «Про питання Державної міграційної служби України», та ч.ч.1 та 2 ст. 26 Закону України від 22.09.2011 року «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» 21.02.2012 року Заводським РВ ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області винесено рішення про примусове повернення в країну походження громадянина Литовської Республіки ОСОБА_3. Співробітниками ВГІРФО ГУМВС України в Запорізькій області у паспортному документі іноземця, був проставлений штамп по примусовому поверненню у країну походження з забороною в'їзду на три роки до 21.02.2015 року. Іноземець повинен був покинути територію України до 21.03.2012 року. Про прийняте рішення протягом 24 годин був повідомлений прокурор Заводського району міста Запоріжжя. Розписка громадянина Литовської Республіки ОСОБА_3 про ознайомлення з рішенням про повернення на батьківщину, та отримання копії такого рішення міститься в справі.

Не погодившись з зазначеним рішенням позивач звернувся до суду.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги піддягають частковому задоволенню виходячи з наступних обставин.

Правовий статус, основні права, свободи та обов'язки іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні, порядок вирішення питань, пов'язаних з їх в'їздом в Україну або виїздом з України, визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VІ від 22.09.2011 (далі по тексту - Закон №3773-VІ).

Відповідно до п.6 ч. 1 ст. 1 Закону №3773-VІ, іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону №3773-VІ, правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

В частині 1 ст. 3 Закону №3773-VІ міститься норма в якій зазначено що, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються такими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обв'язки, як і громадяни України, за винятком встановленими Конституцією законами чи міжнародними договорами України. Частиною 3 зазначеної статті визначено що, іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 23 вищезазначеного Закону встановлено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Згідно з п. 19 Правил в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її територію, затверджених постановою КМУ від 29.12.1995 № 1074,(чинних на час в'їзду позивача на територію України), іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на законній підставі, можуть тимчасово перебувати на території країни за паспортним документом, зареєстрованим у порядку, встановленому цими Правилами. Паспортний документ подається іноземцем та особою без громадянства для реєстрації у пункті пропуску через державний кордон посадовій особі Державної прикордонної служби. Реєстрація проводиться на період короткотермінового перебування - для іноземців та осіб без громадянства з держав з візовим порядком в'їзду на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в'їзду, якщо інший термін не визначено міжнародними угодами; для іноземців та осіб без громадянства з держав з безвізовим порядком в'їзду - на термін не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в'їзду, якщо інший термін не визначено міжнародними угодами.

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону №3773-VІ, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

З огляду на порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, вчинення ним адміністративного правопорушення та накладення на нього адміністративного стягнення, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно, в межах наданих законодавством України повноважень, прийнято рішення від 21.02.2012 в частині повернення на батьківщину громадянин Литовської Республіки ОСОБА_3.

Стосовно твердження позивача, що на час винесення оспорюваного рішення була здійснена передача повноважень від Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ( СГІРФО) до Державної міграційної служби України, суд зазначає наступне.

Відповідно до Указу Президента України від 06 квітня 2011 року № 405/2011 Питання Державної міграційної служби України, в пункті 2 зазначено: Міністерству внутрішніх справ України, Міністерству культури України, Державному комітету України у справах національностей та релігій забезпечити належне виконання функцій, які належали названим органам до набрання чинності цим Указом і передаються до повноважень Державної міграційної служби України, до завершення формування системи її органів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2011 року № 346 « Про ліквідацію урядових органів» згідно пункту 1 проголошено, ліквідувати урядові органи за переліком згідно з додатком, в якому також зазначений Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб. Пункт 2 цієї постанови визначає, що урядові органи, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують виконувати свої повноваження до передачі таких повноважень відповідним міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2011 року № 658 «Про утворення територіальних органів Державної міграційної служби» встановлено:

1. Утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної міграційної служби за переліком згідно з додатком, в якому зазначене Управління ДМС у Запорізькій області

2. Міністерству внутрішніх справ до врегулювання питання щодо організації діяльності територіальних органів Державної міграційної служби, що утворюються згідно з пунктом 1 цієї постанови, вжити заходів до їх розміщення у приміщеннях територіальних органів та підрозділів Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб - урядового органу, який діяв у системі Міністерства внутрішніх справ, що ліквідуються.

Згідно Наказу МВС України № 626 від 17.07.2012р. «Про функціонування ДМС» в пункті 1.2 зазначено: У період з 1 по 15 серпня 2012 року організувати комісійну передачу територіальним органам та підрозділам ДМС матеріалів указаних у п. 1.1 цього наказу питань, провадження за якими не завершено.

Таким чином, на підставі викладеного вбачається що до того часу коли завершить свою роботу комісія по передачі матеріалів з ВГІРФО до УДМС, це до 15.08.2012р. відділи та сектори ГІРФО продовжуватимуть виконувати свої повноваження.

Також, суд не погоджується з твердженням позивача, що Батьківщина не є тотожним поняттям країни походження.

Відповідно до визначення «Батьківщина» вказаного в Українській радянській енциклопедія. В 12-ти томах / За ред. М. Бажана. - 2-ге вид., Батьківщина (вітчизна) - країна, що історично належить даному народові; вужче - рідний край, місце народження тієї чи іншої людини.

В Академічному тлумачному словнику української мови вказано таке значення слова «Батьківщина» ,- країна людей, які народились в ній і є її громадянами, місце проживання людини.

Пунктом 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено поняття країна походження іноземця або особи без громадянства - країна чи країни громадянської належності або країна попереднього постійного проживання.

Виходячи з вказаного визначення суд вважає що поняття Батьківщина та країна походження є синонімами.

Однак, разом з тим, суд вважає, що рішення відповідача від 21.02.2012 у частині заборони позивачу подальшого в'їзду на територію України терміном на три роки прийнято відповідачем без урахування фактичних обставин перебування позивача на території України та підлягає скасуванню з огляду на наступне.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону №3773-VІ, рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Таким чином, заборона в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства на визначений законом строк є не обов'язком, а правом відповідача. Тобто, є нормою яка може бути застосована до особи з урахуванням обставин її перебування на території України, дотримання вимог законодавства України, соціальну небезпеку, тощо.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач має цивільну дружину ОСОБА_6 з якою разом проживають за адресою: АДРЕСА_1. Як зазначив позивач в позовній заяві, у нього з ОСОБА_6 є донька ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до медичного висновку №294 від 18.08.2008 у ОСОБА_7 вроджена деформація стопи та вона потребує додаткового догляду.

З урахуванням вказаних обставин, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства.

Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з вимогами ст.4 Сімейного кодексу України, держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї.

Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство.

Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

При розгляді справи встановлено, що факт батьківства позивача щодо ОСОБА_7 не встановлювався в передбаченому законом порядку, але з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 проживав за тією ж адресою, що й ОСОБА_6 та її донька.

Щодо письмових пояснень позивача в яких він зазначив, що не має на території України близьких родичів, то як пояснив представник позивача в судовому засіданні, це відбулось в зв'язку з необізнаністю позивача в законодавстві України, а саме, позивач не знав чи відноситься цивільна дружина та донька від неї до близьких родичів чи ні.

В оскаржуваному позивачем рішенні від 21.02.2012 не зазначено жодного обґрунтування для застосування такого заходу як заборона для позивача в'їжджати на територію України на три роки.

Процедура заборони в'їзду на територію України не є прямим наслідком примусового повернення в країну походження (на батьківщину) або третю країну іноземця чи особи без громадянства з України з підстав, наведених у Законі №3773-VІ, тому у разі застосування такого заходу відповідне рішення повинно мати вичерпне обґрунтування такого обмеження, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Суд вважає, що будь-яких підстав для заборони в'їзду позивачу на територію України, передбачених Законом України «Про правовий статус іноземців і осіб без громадянства», не вбачається. Крім того, в даному випадку, на думку суду, відповідачем не враховано таких обставин перебування позивача на Україні, як цивільна дружина та неповнолітня донька.

Отже рішення відповідача від 21.02.2012 р. в частині заборони позивачу в'їжджати на територію України строком на 3 роки необхідно визнати протиправним та скасувати, отже, в цій частині позовні вимоги слід задовольнити.

Суд вважає, що в вимогах позивача, щодо: «зобов'язати відповідача анулювати штампи на ст.21 паспорту ОСОБА_3 про зобов'язання залишити територію України у строк до 21.03.2012 та про заборону в'їзду на територію України до 21.02.2015» слід відмовити, оскільки зазначені дії охоплюються діями відповідача по виконанню судового рішення у випадку винесення судом рішення про скасування заборони в'їзду на територію України, та окремого рішення суду в цій частині не потребують.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_3 до Запорізького міського управління ГУМВС України в Запорізькій області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії та скасування рішення - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 21.02.2012 р. в частині заборони громадянину Литовської Республіки ОСОБА_3 в'їзду на територію України строком на 3 роки.

3. В іншій частині позову - відмовити.

4. Повернути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 10 (десяти) грн. 73 коп.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) Ю.П.Бойченко