Справа № 815/6016/15
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2016-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6016/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Бойко О.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального Управління Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України в Одеській області, третя особа ГУ ДКСУ в Одеській області про стягнення витрат на відрядження у сумі 1839,20 грн., -

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся з адміністративним позовом до Територіального Управління Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України в Одеській області, третя особа ГУ ДКСУ в Одеській області, в якому з урахуванням письмових уточнень просив суд:

- стягнути з державного бюджету України в особі Територіального Управління Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України в Одеській області на користь ОСОБА_1 витрати на відрядження у сумі 1 839, 20 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що наказом в. о. начальника Територіального управління Держгірпромнагляду України в Одеській області від 11.08.2015 року № 9-в, на виконання окремого доручення першого заступника Голови Держгірпромнагляду України від 10.08.2015 року для надання пояснень щодо судового розслідування позивач був відряджений до м. Києва терміном на 2 (два) дні.

На підставі вище зазначеного наказу позивачу видано посвідчення про відрядження № 11 від 11.08.2015 року.

З урахуванням того, що окреме доручення відносно прибуття позивача було видане 10.08.2015 року, а прибути до м. Києва він зобов'язаний 12.08.2015 року, враховуючи розпал курортного сезону ОСОБА_1 не мав можливості завчасно придбати квитки на потяг у зв'язку з чим використав власний автомобіль витрати на пальне якого склали 1 839, 20 грн. (одна тисяча вісімсот тридцять дев'ять гривень 20 коп.).

Після повернення до м. Одеси на ім'я виконуючого обов'язки Територіального управління Держгірпромнагляду України в Одеській області позивачем подано заяву про компенсацію вище вказаних коштів, витрачених у відрядженні. Однак, зазначена заява була залишена без уваги та задоволення, що стало підставою звернення позивача до суду з дійсним адміністративним позовом.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити посилаючись на обґрунтування викладені в позовній заяві та письмових уточнень до неї (а.с.5-6, 47).

Відповідач, з позовними вимогами не погоджується, вважає їх необґрунтованими з підстав, викладених у письмових запереченнях на адміністративний позов, наголошуючи, зокрема, що позивач в односторонньому порядку прийняв рішення про використання особистого автотранспорту. Чинним законодавством не передбачена можливість використання посадовою особою органу державної влади власного автотранспорту для виконання розпоряджень керівного органу та встановлено ліміт використання коштів на придбання транспортних квитків. Позивачем не було подано заяву на ім'я керівника органу щодо використання власного легкового автомобілю, умови його використання не були узгоджені, договір не був укладений, а отже у Територіального Управління Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України в Одеській області відсутні підстави для компенсації позивачу витрат на відрядження (а.с.32-34).

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином та завчасно.

З урахуванням думки сторін та у відповідності ч.6 ст.128 КАС України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не належать до задоволення. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Наказом Територіального управління Держгірпромнагляду України в Одеській області №9-в від 11.08.2015 року, на виконання окремого доручення першого заступника Голови Держгірпромнагляду України від 10.08.2015 року для надання пояснень щодо службового розслідування, ОСОБА_1 відряджений до м. Києва, вул. Десятинна,14, терміном на два дні з 12.08.2015 року по 13.08.2015 року (а.с.9).

Цього ж дня ОСОБА_1 був документований посвідченням про відрядження №11 від 11.08.2015 року, терміном на два дні з 12.08.2015 року по 13.08.2015 року (а.с. 10).

12.08.2015 року позивач придбав талони на пальне на загальну суму 1 839,20 грн. (а.с.11).

Після повернення з відрядження, позивач звернувся до Територіального управління Держгірпромнагляду України в Одеській області з заявою про повернення витрачених на відрядження коштів, відповідь на яку в матеріалах справи відсутня, а заявлені позивачем до відшкодування кошти не виплачені (а.с.12).

Так, на думку суду, позовні вимоги ОСОБА_1, не належать до задоволення, з урахуванням наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу п.1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, згідноз 121 КЗпП України, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.

Відповідно до п. 1 розділу І Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України № 59 від 1.03.1998 року із змінами та доповненнями (далі по тексту Інструкція), службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв'язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв'язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" та Податкового кодексу України. У разі відрядження за кордон підтвердні документи, що засвідчують вартість понесених за кордоном у зв'язку з таким відрядженням витрат, оформлюються згідно із законодавством відповідної держави (п. 15 Інструкції).

Окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв'язку з таким відрядженням). Суми добових витрат для працівників підприємств затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98.

Добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населеного пункту (п. 16 Інструкції).

Згідно з п. 6 розділу 2 Інструкції, витрати на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов'язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті.

Відрядженому працівникові відшкодовуються витрати на проїзд транспортом загального користування (крім таксі) до станції, пристані, аеропорту, якщо вони розташовані за межами населеного пункту, де постійно працює відряджений працівник, або до місцеперебування у відрядженні.

За наявності декількох видів транспорту, що зв'язує місце постійної роботи з місцем відрядження, адміністрація підприємства може запропонувати відрядженому працівникові вид транспорту, яким йому слід користуватися. У разі відсутності такої пропозиції працівник самостійно вирішує питання про вибір виду транспорту.

Відрядженому працівникові відшкодовуються також витрати на проїзд міським транспортом загального користування (крім таксі) відповідно до маршруту, погодженого керівником, та на орендованому транспорті за місцем відрядження (згідно з підтвердними документами).

Витрати на проїзд відрядженого працівника в м'якому вагоні, суднами морського та річкового транспорту, повітряним транспортом за квитками 1-го класу та бізнес-класу відшкодовуються в кожному випадку з дозволу керівника згідно з оригіналами підтвердних документів. Зазначені витрати не є надміру витраченими коштами.

Витрати на перевезення багажу понад вагу, вартість перевезення якого входить до вартості квитка того виду транспорту, яким користується працівник, відшкодовуються з дозволу керівника згідно з оригіналами підтвердних документів. Зазначені витрати не є надміру витраченими коштами.

Пунктом 7 Постанови КМ України від 02.02.2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» установлено, що особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються витрати на:

- на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті); оплату вартості проживання у готелях (мотелях), інших житлових приміщеннях;

- на побутові послуги, що включені до рахунків на оплату вартості проживання у місцях проживання (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), але не більш як 10 відсотків сум добових витрат для держави, до якої відряджається працівник, визначених у додатку 1 до цієї постанови, за всі дні проживання;

- на бронювання місць у готелях (мотелях) у розмірах не більш як 50 відсотків вартості місця за добу;

- на користування постільними речами в поїздах.

Згідно з додатком 1 до вище вказаної постанови, сума витрат на відрядження, не підтверджених документально, на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи (добові витрати) в разі відрядження у межах України визначається згідно з наказом про відрядження та відповідними документами виходячи з розрахунку 30 гривень на добу.

Враховуючи вище зазначене, суд дійшов висновку, що приписи Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України № 59 від 1.03.1998 року та Постанови КМ України від 02.02.2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» передбачають відшкодування витрат на проїзд лише в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним водним і автомобільним транспортом загального користування, або орендованому транспорті при наявності оригіналів підтвердних документів.

В даному випадку, позивач скористався власним транспортним засобом без узгодження з Територіальним Управлінням Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України в Одеській області умов використання особистого транспортного засобу, його утримання та відшкодування понесених ним витрат на проїзд.

Встановлені судом обставини справи вказують на відсутність у Територіального Управління Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України в Одеській області обов'язку відшкодовувати понесені ним за власною ініціативою витрати на проїзд до місця відрядження і назад.

Відповідно до ч.2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз..

Враховуючи відсутність понесених відповідачем документально підтверджених витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз судові витрати стягненню не підлягають.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.121, 122, 221 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 27, 69-71, 86, 94, 128, 159-163, ч.1 ст. 267 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративний позову - відмовити.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст. 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Відповідно до частини першої статті 185, частини першої-другої, четвертої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, сторони які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку дану постанову повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через адміністративний суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення.

Суддя О.Я. Бойко