Справа № 826/12235/15
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2016-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2016 року К/800/54663/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ємельянової В.І.,

Амєліна С.Є., Кобилянського М.Г.,

за участю секретаря судового засідання Іванової Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Антимонопольного комітету України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 жовтня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2015 року по справі № 826/12235/15

за позовом ОСОБА_4

до Антимонопольного комітету України

про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Антимонопольного комітету України, в якому просив визнати протиправними дії відповідача в частині зменшення позивачу на 5 календарних днів розміру компенсації за невикористану відпустку у період роботи з 18 липня 2014 року по 31 березня 2015 року; внести зміни до пункту 2 наказу в.о. Голови Антимонопольного комітету України від 27 березня 2015 року № 212-ВК «Про звільнення ОСОБА_4.» в частині збільшення з 16 до 21 календарного дня щорічної відпустки за період роботи з 18 липня 2014 року по 31 березня 2015 року; нарахувати позивачу компенсацію за 5 календарних днів невикористаної відпустки за період роботи з 18 липня 2014 року по 31 березня 2015 року в сумі 1203,20 грн.; виплатити ОСОБА_4 нараховану компенсацію за 5 календарних днів невикористаної відпустки за виключенням обов'язкових податків та зборів через касу Антимонопольного комітету України у зв'язку із закриттям карткового рахунку в установі «ПриватБанку» через яку обслуговуються працівники Антимонопольного комітету України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2015 року, позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Антимонопольного комітету України в частині зменшення ОСОБА_4 на 5 календарних днів розміру компенсації за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 18 липня 2014 року по 31 березня 2015 року.

Зобов'язано відповідача внести зміни до пункту 2 наказу від 27 березня 2015 року № 212-ВК «Про звільнення ОСОБА_4.» шляхом збільшення позивачу з 16 до 21 календарного дня невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 18 липня 2014 року по 31 березня 2015 року.

Зобов'язано Антимонопольний комітет України нарахувати ОСОБА_4 компенсацію за 5 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 18 липня 2014 року по 31 березня 2015 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями, відповідач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 у період з 18 липня 2011 року по 31 березня 2015 року працював в Антимонопольному комітеті України на посаді завідувача сектору внутрішнього аудиту.

Згідно наказу від 12 січня 2012 року № 24-ВК позивача переведено на посаду завідувача сектору внутрішнього аудиту.

Під час перебування на зазначеній посаді, з ініціативи адміністрації Антимонопольного комітету України, позивачу надавалась відпустка без збереження заробітної плати у періоди з 14 серпня 2014 року по 15 вересня 2014 року та з 22 вересня 2014 року по 31 жовтня 2014 року, всього на 73 календарних дні.

Наказом Антимонопольного комітету України від 27 березня 2015 року № 212-КВ позивача з 31 березня 2015 року звільнено з посади у зв'язку з переведенням для подальшої роботи в Адміністрацію Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України.

Згідно вказаного наказу позивачу виплачено грошову компенсацію за: 9 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 18 липня 2013 року по 17 липня 2014 року, 30 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби за періоди роботи з 7 лютого 2014 року по 6 лютого 2015 року та з 7 лютого 2015 року по 6 лютого 2016 року, за 16 календарних днів щорічної відпустки за період з 18 липня 2014 року по 31 березня 2015 року.

При визначенні стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, час перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати з 14 серпня 2014 року по 15 вересня 2014 року та з 22 вересня 2014 по 31 жовтня 2014 року (73 календарні дні) відповідачем не було зараховано.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з наступних мотивів.

Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України) регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Главою V КЗпП України «Час відпочинку» та Законом України «Про відпустки» передбачено надання відпусток громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Зокрема, державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам, а також порядок їх компенсації у разі звільнення особи, врегульовані Законом України «Про відпустки».

Частинами 1, 10 статті 6 зазначеного Закону, зокрема, визначено що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Положення цієї статті щодо тривалості щорічної основної відпустки не поширюються на працівників, тривалість відпустки яким установлюється іншими актами законодавства, проте тривалість їх відпустки не може бути меншою, за передбачену частинами першою, сьомою і восьмою цієї статті.

Згідно частини 1 статті 35 Закону України «Про державну службу» державним службовцям надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Статтею 84 КЗпП України передбачено, що у випадках, передбачених статтею 25 Закону України «Про відпустки», працівнику за його бажанням надається в обов'язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати.

За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Судами встановлено, що посада, яку займав позивач відноситься до відповідної категорії посад державних службовців.

Згідно наказу від 27 березня 2015 року № 212-КВ «Про звільнення ОСОБА_4.» позивачу при звільненні за період роботи з 18 липня 2014 року по 31 березня 2015 року виплачено компенсацію за 16 днів невикористаної щорічної відпустки.

Відповідачем при розрахунку кількості днів невикористаної щорічної відпустки позивача за вказаний період не були враховані періоди з 14 серпня 2014 року по 15 вересня 2014 року та з 22 вересня 2014 року по 31 жовтня 2014 року, коли позивач за ініціативою відповідача на підставі пункту 66 «Прикінцевих положень» Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та статті 26 Закону України «Про відпустки» перебував у відпустках без збереження заробітної плати.

При визначені стажу роботу ОСОБА_4 за період з 18 липня 2014 року по 31 березня 2015 року, що дає право на щорічну відпустку та відповідно кількість днів такої невикористаної відпустки на момент звільнення відповідач керувався листом Міністерства соціальної політики України від 16 жовтня 2014 року № 12037/0/14-14/13 «Про надання роз'яснення».

Відповідно до абзацу другого пункту 6-6 Прикінцевих положень Закону України від 16 січня 2014 року № 719-VII «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) керівникам центральних органів виконавчої влади, які здійснюють контроль та нагляд у відповідних галузях і сферах, та центральних органів виконавчої влади, виконання функцій яких можуть здійснювати відповідні міністерства, з метою забезпечення скорочення видатків, передбаченого цим Законом, надано право здійснювати заходи щодо оптимізації штатної чисельності працівників, надавати працівникам відпустки без збереження заробітної плати, встановлювати для працівників режим роботи на умовах неповного робочого часу, зменшувати або скасувати стимулюючі виплати, підвищення посадових окладів, зменшувати надбавки і доплати, які встановлені у граничних розмірах, переглядати укладені договори на придбання товарів, робіт, послуг.

Установлено, що під час здійснення центральними органами виконавчої влади таких заходів: положення статті 26 Закону України «Про відпустки» та статей 32, 56 та 84 КЗпП України (в частині обмеження терміну відпустки без збереження заробітної плати, необхідності повідомлення не пізніше ніж за два місяці та погодження з працівником встановлення режиму роботи на умовах неповного робочого часу) не застосовуються; до працівників, які перебувають у відпустках без збереження заробітної плати відповідно до цього Закону, обмеження щодо сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності, встановлені статтею 7 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», не застосовуються.

Тобто, надання відпустки без збереження заробітної плати має здійснюватись лише з єдиною метою - забезпечення скорочення видатків.

При цьому слід зазначити, що Закон України «Про відпустки» та КЗпП України містять спеціальні норми, які регулюють право особи на відпустку без збереження зарплати. Дію зазначених норм на момент внесення змін до Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» не було зупинено, вони не визнавались не конституційними, а отже, під час прийняття наказу про звільнення ОСОБА_4 діяли та були обов'язковими для виконання суб'єктами відповідних правовідносин.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 вказаного Кодексу передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Порядок обчислення стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, визначені статтею 9 зазначеного Закону.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються: час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому не виплачувалася заробітна плата у порядку, визначеному статтями 25 і 26 цього Закону, за винятком відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі якщо дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а якщо дитині встановлено категорію «дитина-інвалід підгрупи А» - до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку. Дані норми Закону кореспондуються з пунктом 4 частини 1 статті 82 Кодексу законів про працю України.

Оскільки, зазначені норми КЗпП України та Закону України «Про відпустки» відповідачем при прийнятті оскаржуваного наказу від 27 березня 2015 року № 212-ВК «Про звільнення ОСОБА_4.» не були враховані, то суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та визнання протиправними дій відповідача щодо неврахування до стажу позивача, що дає право на таку відпустку, календарних днів за періоди перебування його у відпустах без збереження заробітної плати за ініціативою роботодавця.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними дій Антимонопольного комітету України щодо зменшення позивачу на 5 календарних днів розміру компенсації за невикористану щорічну відпустку в період роботи з 18 липня 2014 року по 31 березня 2015 року та зобов'язання нарахувати ОСОБА_4 компенсації за 5 календарних днів невикористаної відпустки за період роботи з 18 липня 2014 року по 31 березня 2015 року в сумі 1203,20 грн., є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують і не дають підстав вважати, що судами при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Антимонопольного комітету України залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 жовтня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ємельянова В.І.

Судді Амєлін С.Є.

Кобилянський М.Г.