Справа № 334/10971/15-а
Суддя: Мусієнко Н. М.
Дата ухвалення: 2016-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 29.07.2016
Провадження № 2-а/334/68/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2016р. Ленінський райсуд м. Запоріжжя у складі: головуючого

судді Мусієнко Н.М.

при секретарі Петракей Р.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя про визнання рішення неправомірним та зобов'язання відновити виплату пенсії по інвалідності,

ВСТАНОВИВ:

25.12.2015р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати неправомірним рішення Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя від 18.12. 2015р. № 587/Л-1 щодо відмови у відновленні їй виплати пенсії по інвалідності та зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя відновити виплату пенсії по інвалідності з 01 червня 2015р.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що вона перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя де з 11.01.2010р. їй призначено пенсію по інвалідності ІІІ групи за загальним захворюванням. З 01.05.2013р. зазначена пенсія призначена їй довічно.

3 1 квітня 2015р. виплата вказаної пенсії їй припинена відповідно до п. 9 розділу І Закону України від 02.03.2015р. №213 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», оскільки вона працює на посаді в органах місцевого самоврядування.

17.12.2015р., позивачка звернулася із заявою до відповідача про відновлення з 01.06.2015р. виплати пенсії по інвалідності, з урахуванням вимог п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-VІІІ.

18.12.2015р. відповідач відмовив у відновленні виплати пенсії позивачці, мотивуючи це відсутністю законодавчих підстав, через невнесення змін до ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Позивачка вважає, що таке рішення відповідача є не правомірним, таким що не відповідає діючому законодавству, порушує її конституційне право на пенсійне забезпечення, у зв'язку з чим і звернулася до суду.

Представник позивачки, у судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити з підстав наведених у позовній заяві та у зв'язку з відповідною судовою практикою.

Представник відповідача позов не визнав, мотивуючи це тим, що позивачка, займає посаду начальника відділу контролю за призначенням та виплатою пенсій управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району, а отже на підставі положень ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», п.5 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-VІІІ, не має права на отримання пенсії по інвалідності, призначену їй раніше відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного:

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя де з 11.01.2010р. їй призначено пенсію по інвалідності ІІІ групи за загальним захворюванням. З 01.05.2013р. зазначена пенсія призначена їй довічно.

3 1 квітня 2015р. виплата вказаної пенсії Позивачці припинена відповідно до п. 9 розділу І Закону України від 02.03. 2015р. №213 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (надалі - Закон 213), так є посадовою особою в органах місцевого самоврядування.

На звернення позивачки від 17.12.2015р. щодо відновлення з 01.06.2015р. виплати пенсії по інвалідності, з урахуванням вимог п. 5 Прикінцевих положень Закону 213, 18.12.2015р. відповідач їй відмовив, мотивуючи це відсутністю законодавчих підстав, через невнесення змін до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Однак, пенсійне забезпечення громадян України, в тому числі порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та іншими нормативно-правовим актами.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», право на отримання пенсії із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності внаслідок загального захворювання (в тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства) за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Згідно ч.1 ст.31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» залежно від ступеня втрати працездатності визначено три групи інвалідності. Причина, група, час настання інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством.

Крім того, ст.4 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачає, що соціальний захист інвалідів є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей інвалідів нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпеченні стороннього догляду.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших

Як вбачається із ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною 7 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що пенсійне забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування та/або державної служби не менше 10 років, здійснюється у порядку, визначеному законодавством України про державну службу.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-VІІІ, який набрав чинності з 01 квітня 2015р., внесено зміни до статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» було змінено та зазначено, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015р. по 31 грудня 2015р., посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень вказаного Закону від 02 березня 2015р. № 213-VІІІ порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Пунктом 5 Прикінцевих положень вищевказаного Закону від 02 березня 2015р. №213-VІІІ передбачено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015р. закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015р. скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу«, «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника - консультанта народного депутата України.

Оскільки до 01 червня 2015р. закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах не прийнято, з указаного дня норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до спеціальних Законів, є скасованими. Тобто, правові норми, які надавали право особі, яка працює на посаді посадової особи місцевого самоврядування, та інших визначених посадах, на призначення пенсії або щомісячного довічного утримання, припинили дію, починаючи з 01 червня 2015р.

Таким чином, суд вважає, що починаючи з указаної дати на позивача не поширюються встановлені частиною першою 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» обмеження щодо виплати пенсії, адже з 01 червня 2015р. робота на займаній позивачем посаді не дає права на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених спеціальними Законами. Тобто, з 01 червня 2015р. відсутні правові підстави для невиплати позивачу пенсії.

При цьому суд вважає, що поновити права та інтереси позивачу іншим шляхом ніж відновлення виплати цієї пенсії неможливо.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України (постанова від 24.05.2016р. у справі №333/6710/15-а).

Згідно з статтею 244-2 КАСУ, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналізуючи зібрані у справі матеріали і докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає доведеними обставини неправомірності рішення відповідача щодо відмови у відновленні виплати пенсії по інвалідності позивачки.

Відповідно до ст.94 КАСУ підлягає стягненню з Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя на користь позивачки судовий збір у сумі 487,20грн.

Враховуючи вищезазначене, та керуючись Законами України «Про пенсійне забезпечення», «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст.ст. 2,4,5,11,17-19, 69-71 99,158 - 163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя задовольнити.

Визнати неправомірним рішення Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя від 18.12. 2015р. №587/Л-1 щодо відмови у відновленні виплати пенсії по інвалідності ОСОБА_1.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя відновити виплату пенсії по інвалідності ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) з 01 червня 2015р.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) суму сплаченого при подачі позову судового збору у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн.20 коп.

На постанову суду протягом 10 днів може бути подана апеляція до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

Суддя: Мусієнко Н. М.