Справа № 826/24196/15
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2016-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22 липня 2016 року 14 год. 20 хв. № 826/24196/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Данилишина В.М. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "ВіЕйБі Банк" Славкіної Марини Анатоліївни про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) на ліквідацію публічного акціонерного товариства "ВіЕйБі Банк" (далі - ПАТ "ВіЕйБі Банк") Славкіної Марини Анатоліївни (далі - відповідач, уповноважена особа Фонду) про:

- визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не включення позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ "ВіЕйБі Банк";

- зобов'язання відповідача включити позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ "ВіЕйБі Банк".

В обґрунтування позову зазначено, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, оскільки протиправною бездіяльністю відповідача порушено права та законні інтереси позивача як кредитора банку.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі №826/24196/15 (далі - справа), яку призначено до розгляду у судовому засіданні.

Під час переходу до розгляду справи по суті позивач підтримав позов та просив задовольнити його повністю з підстав, зазначених у ньому та наданих на його обґрунтування доказах, а представник відповідача не визнала позов та просила відмовити у його задоволенні повністю з підстав, зазначених у письмових запереченнях проти позову, наданих суду разом із доказами на їх обґрунтування.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд

ВСТАНОВИВ:

Між ПАТ "ВіЕйБі Банк", як банком, та позивачем, як вкладником, 08 серпня 2014 року укладено договір №704872/2013 банківського вкладу (депозиту) "Новорічний подарунок "Он-лайн" "Тринадцяти місячний" (далі - договір), відповідно до якого позивач розмістив у банку депозит на суму 53000,00 доларів США на строк 13 місяців з щомісячною виплатою процентів за встановленою ставкою.

Обставини укладання договору №704872/2013 від 08 серпня 2014 року та формування суми вкладу в розмірі 53000,00 доларів США визнаються сторонами та у відповідності до ч. 3 ст. 72 КАС України доведенню не підлягають.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 20 листопада 2014 року №733 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 20 листопада 2014 року №123 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "ВіЕйБі Банк", згідно з яким з 21 листопада 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "ВіЕйБі Банк".

Постановою правління Національного банку України від 19 березня 2015 року №188 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк".

На виконання цієї постанови Національного банку України від 19 березня 2015 року №188 виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 20 березня 2015 року №63 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Славкіну Марину Анатоліївну строком на 1 (один) рік із 20 березня 2015 року по 19 березня 2016 року.

Відповідно до довідки уповноваженої особи Фонду від 21 грудня 2015 року №22/3-54514, гарантована Законом України "Про системи гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон №4452-VI) сума коштів у розмірі 200000,00 грн. виплачена ОСОБА_1 під час дії тимчасової адміністрації банку в повному обсязі, а саме: 07 лютого 2015 року в розмірі 12039,61 грн. та 16 березня 2015 року - 187960,39 грн. Відповідний вкладний рахунок ОСОБА_1 станом на 15 грудня 2015 року закритий.

З метою отримання решти суми вкладу, позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ПАТ "ВіЕйБі Банк" про захист прав споживача та стягнення коштів за договором у розмірі 40590,15 доларів США.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 квітня 2015 року по справі №761/7905/15-ц (провадження №2/761/4271/2015) позов ОСОБА_1 задоволений в повному обсязі, а саме вирішено стягнути з ПАТ "ВіЕйБі Банк" кошти у розмірі 40590,15 доларів США.

Відповідно до відмітки районного суду на цьому заочному рішенні, копія якого додана до матеріалів позову, станом на 24 квітня 2015 року рішення законної сили не набрало.

За результатами отримання копії заочного рішення суду від 21 квітня 2015 року позивач звернувся із заявою (вх. №14/78 від 28 квітня 2015 року) до відповідача з вимогою включити його до реєстру вимог кредиторів ПАТ "ВіЕйБі Банк".

У відповідь позивач отримав лист від 18 травня 2015 року №15-11620 за підписом уповноваженої особи Фонду, де остання повідомила про неможливість включення ОСОБА_1 до реєстру кредиторів ПАТ "ВіЕйБі Банк" з тих підстав, що позивач пропустив строк звернення із кредиторськими вимогами до банку (а саме в період з 26 березня по 24 квітня 2015 року після опублікування 26 березня 2015 року в газеті "Голос України" №54(6058) відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію Банку та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію Банку).

У контексті вище викладеного суд зазначає наступне.

Стосовно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 16 лютого 2016 року у справі №21-4846а15 та від 15 червня 2016 року у справі №826/20410/14, щодо того, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Однак, суд вважає за доцільне та необхідне відступити від правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 16 лютого 2016 року у справі №21-4846а15 та від 15 червня 2016 року у справі №826/20410/14, виходячи із нижче викладених мотивів.

Висновок Верховного Суду України у вище вказаних постановах зводиться до того, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на вище зазначені спірні правовідносини, які регулюються нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон №2343-XII), а тому спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, належить вирішувати у порядку, визначеному нормами Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Нормами Закону №2343-XII визначено умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №2343-XII, банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

Неплатоспроможність - неспроможність боржника виконати після настання встановленого строку грошові зобов'язання перед кредиторами не інакше, як через відновлення його платоспроможності.

Тобто, нормами Закону №2343-XII регулюються відносини щодо відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, які вирішуються у порядку, визначеному нормами ГПК України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Закону №2343-XII, законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

Суд звертає увагу на те, що у даній справі вирішуються спірні правовідносини у рамках норм Закону №4452-VI.

Закон №4452-VI є спеціальним, нормами якого, як уже зазначено вище, регулюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України.

Системний аналіз вище викладених норм Закону №4452-VI дає суду підстави дійти до висновку, що, у даному випадку, ліквідаційна процедура, яка застосовується при ліквідації банку у силу відмінного правового регулювання, відрізняється від процедури, передбаченої нормами Закону №2343-XII. Зокрема, відповідно до ст. 7 Закону №2343-XII, порядок ліквідації банкрута здійснюється шляхом застосування судових процедур банкрутства.

Тобто, необхідною умовою для застосування до спірних правовідносин у частині задоволення кредиторських вимог у рамках норм Закону №2343-XII є безпосередня наявність порушення справи про банкрутство у господарському суді.

У даному випадку, ліквідація банку здійснюється на підставі постанови Правління Національного банку України у рамках норм Закону №4452-VI, якими не передбачено порушення справи про банкрутство у господарському суді, а тому, у даному випадку, норми Закону №2343-XII до спірних правовідносин не застосовуються.

Крім того, згідно з п. 17 ч. 1 ст. 2, ч.ч. 1, 2 ст. 3, ч. 1 ст. 34, ч. 8 ст. 36, ч. 1 ст. 54 Закону №4452-VI, уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Дія Закону №2343-XII на банки не поширюється.

Рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Отже, оскільки Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, а уповноважена особа Фонду виконує від імені Фонду делеговані останнім повноваження щодо ліквідації банку та гарантування вкладів фізичних осіб, тому спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають вирішенню за правилами КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів" від 20 травня 2013 року №8.

Вище вказані висновки також кореспондуються із позицією Вищого адміністративного суду України, що викладена в інформаційному листі №992/11/14-14 від 25 липня 2014 року.

Таким чином, враховуючи у сукупності вище викладені норми та з'ясовані обставини, а також з метою дотримання вимог ст. 17 КАС України, суд приходить до висновку про наявність підстав для відступлення від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 16 лютого 2016 року у справі №21-4846а15 від 15 червня 2016 року у справі №826/20410/14 та вирішення справи №826/24196/15 саме у порядку адміністративного судочинства.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків визначаються Законом №4452-VI.

Частинами 1, 2 і 5 ст. 26 Закону №4452-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Виконання зобов'язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов'язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам після ухвалення рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

Виплата відшкодування здійснюється з урахуванням сум, сплачених вкладнику протягом дії тимчасової адміністрації у банку.

Гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у випадках, передбачених цим Законом.

Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Відшкодування коштів за вкладом в іноземній валюті відбувається в національній валюті України після перерахування суми вкладу за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим Національним банком України на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до статті 36 цього Закону.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 27 Закону №4452-VI, уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку у станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Протягом шести днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах "Урядовий кур'єр" або "Голос України" та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Згідно з ч.ч. 2, 3 та 5 ст. 45 Закону №4452-VI, Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду у газетах "Урядовий кур'єр" або "Голос України" не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Відомості про ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду повинні містити: 1) найменування та інші реквізити банку, що ліквідується; 2) дату та номер рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 3) дату та номер рішення виконавчої дирекції Фонду про призначення уповноваженої особи Фонду; 4) прізвище, ім'я та по батькові уповноваженої особи Фонду; 5) інформацію про місце та строк приймання вимог кредиторів..

Протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Відповідно до ст. 48, ч.ч. 1-4 ст. 49 Закону №4452-VI, уповноважена особа Фонду з дня свого призначення (в тому числі з дня початку процедури ліквідації банку) здійснює, зокрема, такі повноваження: складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.

Уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до ч. 2 ст. 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Надалі протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду.

Будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебіг ліквідаційної процедури

За приписами ч. 8 ст. 49 Закону №4452-VI, вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.

Отже, нормами Закону №4452-VI чітко регламентований порядок звернення кредиторів (фізичних осіб) із вимогами про забезпечення відшкодування коштів за вкладами, зокрема, щодо включення їх до реєстру акцептованих вимог кредиторів на повернення банківських вкладів поза межами гарантованої суми Фонду, та правові підстави задоволення уповноваженою особою Фонду таких вимог.

Системний аналіз положень цього Закону дає підстави стверджувати про те, що порушення кредитором установленого законодавством тридцятиденного строку для звернення з вимогами про забезпечення відшкодування коштів (в тому числі за вкладами) виключає наявність правових підстав для їх прийняття уповноваженою особою Фонду за умови дотримання Фондом порядку оповіщення кредиторів про ліквідацію банку (аналогічна правова позиція наведена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 06 листопада 2014 року №К/800/16114/14, від 27 травня 2015 року №К/800/252/15 і від 25 червня 2015 року №К/80065105/14, ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2015 року по справі №826/19442/14).

Наявні матеріали справи свідчать про те, що Фондом у відповідності до ст. 26 Закону №4452-VI відшкодовано позивачу гарантовану державою суму коштів за вкладом (тобто, суму коштів в межах 200 тис. грн.).

Дані обставини встановлені в ході розгляду Шевченківським районним судом міста Києва цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ПАТ "ВіЕйБі Банк" про захист прав споживача та стягнення коштів за договором у розмірі 40590,15 доларів США, а також засвідчуються довідкою відповідача від 21 грудня 2015 року №22/3-54514.

Також обставини отримання за рахунок Фонду сум коштів у розмірах 12039,61 грн. і 187960,39 грн. позивачем у відповідному судовому засіданні у справі не заперечувалися.

Враховуючи вищенаведене суд в межах даного спору встановив, що вкладником - позивачем, отримано компенсацію по вкладу, наявному в ПАТ "ВіЕйБі Банк" в межах гарантованої законом суми відшкодування у повному обсязі.

Заявлені позивачем вимоги до відповідача стосуються стягнення решти коштів за договором, що знаходяться поза межами гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладом, а тому позивач відповідно до чинного законодавства мав право заявляти уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку впродовж 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду.

Як зазначає відповідач в тексті своїх письмових заперечень, відомості про початок процедури ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" та строк встановлений для звернення кредиторів з вимогами до банку були доведені до відома вкладників банку шляхом опублікування відомостей у офіційній газеті "Голос Україна" (№54(6058) від 26 березня 2015 року).

У відповідному судовому засіданні позивач не заперечував факт опублікування Фондом у визначеному законом офіційному друкованому виданні 26 березня 2015 року інформації про відкликання ліцензії банку та початок процедури ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк", а тому дані обставини у відповідності до ч. 4 ст. 72 КАС України доведенню не підлягають.

З урахуванням положень ч. 5 ст. 45, ч. 1 ст. 49 Закону №4452-VI та факту опублікування 26 жовтня 2015 року в газеті "Голос України" інформації про ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк", суд зазначає, що граничною датою для звернення з заявою про визнання вимог кредитора ПАТ "ВіЕйБі Банк" було 24 квітня 2015 року.

Позивач звернувся безпосередньо до уповноваженої особи Фонду із заявою про включення його до реєстру акцептованих вимог кредиторів 28 квітня 2015 року.

В позові та у судовому засіданні позивач пояснив, що звернувся до відповідача з вимогою про визнання його кредитором ПАТ "ВіЕйБі Банк" після отримання примірника заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 квітня 2015 року по справі №761/7905/15-ц.

Згідно цього заочного судового рішення позов ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ "ВіЕйБі Банк" коштів за вкладом №704872/2013 у розмірі 4059015 доларів США задоволений повністю.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень вказане судове рішення від 21 квітня 2015 року законної сили не набрало.

В своєму листі від 18 травня 2015 року №15-11620 відповідач відмовив позивачу у визнанні ОСОБА_1 кредитором ПАТ "ВіЕйБі Банк" з підстав пропуску позивачем 30-ти денного строку на заявлення кредиторських вимог до Банку.

За даними відповідача розмір суми неповернутих позивачу коштів за вкладом поза межами гарантованої Фондом суми відшкодування становить 978339,18 грн.

З огляду на вищенаведене та з урахуванням наявних у справі матеріалів, суд дійшов висновку, що позивач отримав гарантоване відшкодування суми банківського вкладу, був повідомлений у встановленому законом порядку та мав можливість звернутися з заявою про включення його до реєстру акцептованих вимог кредиторів, однак в установлений Законом №4452-VI термін до ПАТ "ВіЕйБі Банк" чи уповноваженої особи Фонду не звертався, а тому в уповноваженої особи Фонду не було правових підстав для включення вимог позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку в силу ч. 8 ст. 49 Закону №4452-VI.

При цьому, посилання позивача на факт звернення з позовом до районного суду про стягнення з ПАТ "ВіЕйБі Банк" коштів за вкладом як беззаперечну підставу для визнання його кредитором Банку суд не може враховувати, оскільки нормами ч. 5 ст. 45 Закону №4452-VI чітко передбачений досудовий порядок звернення із кредиторськими вимогами до банку через уповноважену особу Фонду.

Встановлений в ч. 1 ст. 49 Закону №4452-VI 30-денний строк на заявлення вимог кредитора є присічним та згідно чинного законодавства України не передбачено його поновлення чи продовження (в тому числі з підстав хвороби вкладника чи звернення до суду). Вказана норма є чинною, та Закон №4452-VI в цілому неконституційним визнано не було.

Щодо посилань позивача на п. 9.4 гл. 9 розд. VI Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 28 серпня 2001 року №369 (далі - Положення №369), яким, зокрема, визначено, що ліквідатор вносить пропозиції щодо затвердження Національним банком змін до реєстру вимог не частіше ніж раз на квартал на підставі рішення суду про визнання особи кредитором банку та зобов'язання ліквідатора включити вимоги такої особи до реєстру вимог кредиторів, яке набрало законної сили, то суд зазначає наступне.

Починаючи з 01 жовтня 2012 року Положення №369 втратило свою чинність на підставі постанови Правління Національного банку України від 17 серпня 2012 року №346, а тому відповідно не могло поширюватися на спірні правовідносини, які виникли значно пізніше.

Крім того, норма п. 9.4 гл. 9 розд. VI Положення №369 як підстава для внесення ліквідатором банку змін до сформованого реєстру вимог кредиторів банку передбачала наявність конкретного рішення суду, а саме рішення про визнання особи кредитором банку та зобов'язання ліквідатора включити вимоги такої особи до реєстру вимог кредиторів, яке у позивача відсутнє.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих обставин суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "ВіЕйБі Банк" Славкіної Марини Анатоліївни про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Згідно з ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. У зв'язку з ухваленням судового рішення на користь суб'єкта владних повноважень та відсутністю з його сторони судових витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з позивачів не підлягають.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволені позову ОСОБА_1.

Копії постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.М. Данилишин