Справа № 22-а/0690/1080/11
Суддя: Миніч Т. І.
Дата ухвалення: 2011-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Апеляційний суд Житомирської області
Справа № 22-а/0690/1080/11
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2011 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

ОСОБА_1,

при секретарі

судового засідання ОСОБА_2,

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Богунської районної ради м.Житомира на постанову Овруцького районного суду від 6 серпня 2009 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення Богунської районної ради м.Житомира, Управління праці та соціального захисту населення Овруцької райдержадміністрації про стягнення коштів, передбачених Законом України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,

встановив:

У квітні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом. Просила стягнути

з відповідачів на її користь недоплачені кошти, виплата яких передбачена ст.ст.37,39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (надалі Закону). В обґрунтування позову зазначала, що є потерпілою 3 категорії внаслідок Чорнобильської катастрофи, працює у м. Овручі, віднесеному до зони гарантованого добровільного відселення. Всупереч вимогам Закону, який повязує розмір цих виплат із мінімальною заробітною платою, допомогу у звязку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та доплату до заробітної плати у вказаний період отримувала в розмірах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року за № 836.

Постановою Овруцького районного суду від 6 серпня 2009 року позов задоволено частково. З Управління праці та соціального захисту населення Овруцької райдержадміністрації на користь позивачки стягнуто 1711 грн.20 коп. допомоги у звязку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва, передбаченої ст.37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за період з травня по грудень 2007 року, та 4447,08 грн. доплати до заробітної плати як особі, яка працює на території радіоактивного забруднення, передбаченої ст. 39 Закону за період з січня 1996 року по вересень 2000 року. Дії відповідача визнані неправомірними. Цією ж постановою з Управління праці та соціального захисту населення Богунської районної ради м.Житомира на користь позивачки стягнуто 32059 грн. доплати до заробітної плати як особі, яка працює на території радіоактивного забруднення, передбаченої ст. 39 Закону України "Про статус і захист соціальний громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", за період з березня 2003 року по грудень 2005 року, з липня по грудень 2007 року, з травня по грудень 2008 року та з січня по лютий 2009 року. Дії відповідача визнані неправомірними. В задоволенні решти вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі Управління праці та соціального захисту населення Богунської районної ради м.Житомира порушує питання про скасування зазначеної постанови з ухваленням нового рішення про відмову в позові. Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що його дії є правомірними, оскільки він керується положеннями чинної Постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року за № 836 „Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Кошти у розмірах, визначених Законом з Державного бюджету не фінансуються. Апелянт також не вважає себе належним відповідачем у справі.

Постанова суду першої інстанції в частині вимог до Управління праці та соціального захисту населення Овруцької райдержадміністрації не оскаржується. Тому законність судового рішення в цій частині вимог не перевіряється.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка має статус потерпілої 3 категорії внаслідок Чорнобильської катастрофи, з березня 2003 року працювала в державному підприємстві управляння по експлуатації адмінбудинків податкових органів Житомирської області, зареєстрованому у м.Житомирі. Позивачка працювала у м.Овручі, віднесеному до зони гарантованого добровільного відселення (а.с.6,7,18-20).

Відповідно до ч.1 ст.39 Закону громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати.

Проте в порушення вимог закону позивачка отримувала зазначену доплату у розмірі 10,5 грн. (а.с.11).

За наведених обставин та виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при визначенні розміру спірних виплат застосуванню підлягає саме стаття 39 Закону № 796-ХІІ, а не постанова Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року за № 836, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Оскільки підприємство, в якому працювала позивачка, знаходиться на території, що обслуговується відповідачем, якому делеговані повноваження щодо виплати спірних коштів, то суд правильно вважав, що саме з останнього слід стягнути заборгованість по невиплачених позивачці коштах.

Невиконання підприємством-роботодавцем обовязків, покладених на нього п.6 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, повязаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2005 року №936, не є підставою для відмови в позові.

Спосіб, у який відновлено порушені права позивачки, узгоджується з повноваженнями суду, передбаченими п.п.1,4 ч.2 ст.162 КАС.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Крім того, відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.99 КАС (в редакції на час ухвалення оскаржуваної постанови) за захистом своїх прав, свобод та інтересів особа може звернутися з адміністративним позовом до суду в межах річного строку з дня, коли вона дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст.100 КАС пропущення строку звернення до суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Проте з матеріалів справи вбачається, що заперечення на позов відповідачем не подавалися. Апеляційна скарга не містить доводів щодо застосування строків звернення до суду.

У звязку з наведеним підстав для скасування постанови суду з цих підстав немає. Оскаржуване судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 195-198,200,205,206,212 КАС України,

суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Богунської районної ради м.Житомира відхилити.

Постанову Овруцького районного суду від 6 серпня 2009 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: