Справа № 816/803/16
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2016-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2016 року м. ПолтаваСправа № 816/803/16

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Ясиновського І.Г.,

за участю: секретаря судового засідання - Петренко О.В.,

позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до начальника Київської міської митниці Державної фіскальної служби Піковського Ігора Олександровича про визнання протиправними відмов у наданні інформації та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

30 травня 2016 року ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Начальник Київської міської митниці Державної фіскальної служби Піковський Ігор Олександрович (надалі по тексту - відповідач, Київська міська митниця ДФС) про визнання протиправними відмов від 19 травня 2016 року №3426/10/26/70/08-ЗПІ та від 24 травня 2016 року №3522/10/26-70-10 у наданні інформації та зобов'язання вчинити дії щодо надання інформації про номер митної декларації, оформленої 09 березня 2016 року на митному посту "Західний" Київської міської митниці ДФС, відповідно до якої випущено у вільний обіг товар "Мальтодекстрин DE 15-20, CAS "9050-36-6" у кількості 32000 кг з рівнем митної вартості 0,55 дол. США за кг, проданий на комерційних умовах FOB Qindao (CN). Торгова марка товару - Shandong; країна походження товару - Китай; виробник товару - Shandong Xiwang Sugar Industry Co.Ltd. Товар ввезено в Україну у пункті пропуску "Одеський морський торговельний порт" Одеської митниці ДФС.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідачем не надано відповідь на запит про надання публічної інформації, чим порушено права позивача, визначені Законом України "Про доступ до публічної інформації".

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.

В матеріалах справи наявні письмові заперечення проти позову, в яких відповідач просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі. У письмових запереченнях посилався на те, що запитувана позивачем інформація відноситься до службової, а не публічної інформації, при цьому позивача не було зазначено як особу, що має відношення до підприємства з приводу митної декларації якого запитувалась така інформація.

Суд, заслухавши пояснення позивача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та письмові заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 13 травня 2016 року подано відповідачеві запит з прохання надати інформацію про номер митної декларації, оформленої 09 березня 2016 року на митному посту "Західний" Київської міської митниці ДФС, відповідно до якої випущено у вільний обіг товар "Мальтодекстрин DE 15-20, CAS "9050-36-6" у кількості 32000 кг з рівнем митної вартості 0,55 дол. США за кг, проданий на комерційних умовах FOB Qindao (CN). Торгова марка товару - Shandong; країна походження товару - Китай; виробник товару - Shandong Xiwang Sugar Industry Co.Ltd. Товар ввезено в Україну у пункті пропуску "Одеський морський торговельний порт" Одеської митниці ДФС /а.с. 11/.

Листом від 13 травня 2016 року №б/н Київською міською митницею ДФС надано відмову у наданні такої інформації /а.с.12-14/.

19 травня 2016 року ОСОБА_1 повторно подано запит до відповідача, у відповідь на який позивачеві повторно відмовлено у наданні такої інформації /а.с. 15-22/.

Не погодившись з такими відмовами та вважаючи за необхідне зобов'язати відповідача вчинити дії для надання такої публічної інформації, позивач звернувся до суду.

Адміністративні суди у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень перевіряють чи прийняті (вчинені) вони у відповідності до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Надаючи оцінку позовним вимогам позивача, суд виходить з наступного.

У відповідності до ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Згідно приписів статі 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен має право на свободу вираження поглядiв. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядiв, одержувати i передавати iнформацiю та ідеї без втручання органів державної влади i незалежно вiд кордонiв. Здiйснення цих свобод, оскiльки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановленi законом в iнтересах національної безпеки, територiальної цiлiсностi або громадської безпеки, для охорони порядку або запобiгання злочинам, для охорони здоров'я або моралi, для захисту репутацiї або прав iнших осіб, для запобiгання розголошенню конфіденційної інформації або для пiдтримання авторитету i безсторонності суду i є необхiдними в демократичному суспiльствi.

Згідно положень статті 1 та частини другої статті 4 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII "Про інформацію" (надалі Закон № 2657-XII) об'єктом інформаційних відносин є інформація, тобто будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Статтею 5 Закону № 2657-XII передбачено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частиною 2 ст. 6 Закону України "Про інформацію" передбачено, що право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

У відповідності до ч. 2 ст. 7 Закону України "Про інформацію" ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Законом України "Про доступ до публічної інформації".

Положеннями статті 1 та частини другої статті 4 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII "Про інформацію" (надалі Закон № 2657-XII) передбачено, що об'єктом інформаційних відносин є інформація, тобто будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Статтею 5 Закону № 2657-XII передбачено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частиною 2 статті 6 Закону України "Про інформацію" передбачено, що право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

У відповідності до частини 2 статті 7 Закону України "Про інформацію" ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Статтею 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до положень ст. 12 Закону України "Про доступ до публічної інформації" суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень; розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у ст. 13 цього Закону; структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Згідно статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання; юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків; суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Положеннями статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" встановлені вимоги до оформлення запитів на інформацію, зокрема, передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Запит на інформацію має містити: 1) ім'я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв'язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Судом встановлено, що запит позивача відповідає вимогам до оформлення запитів на інформацію, які передбачені в статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Згідно статті 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно положень статті 22 вищезазначеного Закону розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено:1) прізвище, ім'я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.

Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовий формі.

Надаючи оцінку відмовам відповідача на запити ОСОБА_1 суд зауважує наступне.

Відповідно до письмових заперечень Київської митниці ДФС підставою для відмови у наданні запитуваної інформації послугувало її віднесення до службової, посилаючись на відсутність вичерпного переліку службової інформації у Законі України "Про доступ до публічної інформації".

Статтею 9 вказаного вище Закону визначено, що відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація:

1) що міститься в документах суб'єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов'язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень;

2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф "для службового користування". Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб'єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі.

Відповідно до Порядку 651 після завершення митного оформлення товарів до заявленого митного режиму аркуші МД на паперовому носії розподіляються в такому порядку:

- аркуші з позначенням "1/6" ЄАД, додаткових аркушів і доповнення (у разі наявності) зберігаються разом з комплектом документів, на підставі яких здійснювалося митне оформлення, у підрозділі митного органу, що здійснював митне оформлення;

- аркуші з позначенням "2/7" та "3/8" ЄАД, додаткових аркушів і доповнення (у разі наявності) повертаються декларанту;

- при розміщенні товарів у митні режими, що передбачають їх вивезення за межі митної території України, аркуші з позначенням "4/5" ЄАД, додаткових аркушів і доповнення (у разі наявності) передаються уповноваженій особі (перевізнику товарів) для доставлення разом з товаром у пункті пропуску через митний кордон України.

Згідно пункту 5.4. цього ж Порядку 651 за письмовим зверненням осіб, зазначених у графах 2, 8, 9, 14, а також у випадках, передбачених законодавством, митний орган (підрозділ митного органу) засвідчує ксерокопії оформлених аркушів МД на паперовому носії або копії оформлених електронних МД на папері.

Виходячи з викладеного, аркуші митної декларацій і інформація з цих аркушів на підставі встановленого порядку є доступними для осіб, які не є службовими особами відповідача.

Крім цього Київською митницею ДФС не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що інформація, яка запитувалась, присвоєний гриф «для службового користування».

Оцінюючи дане твердження, суд також зауважує, що відповідачем надавалась оцінка митній декларації в цілому з точки зору законодавства про доступ до публічної інформації, у той час як позивачем запитувалась лише інформація про номер митної декларації, а не сам її примірник, зміст якої ОСОБА_1 вже був відомий та не потребував відповіді.

Також, варто наголосити, що відмова на запит позивача від 13 травня 2016 року обґрунтована наступними підставами:

1) згідно з обліковою карткою учасника ЗЕД, що формується у порядку, передбаченому наказом Міністерства фінансів України від 15 червня 2016 року № 552, фізична особа ОСОБА_1 не зазначена як особа, що уповноважена на роботу з митницею;

2) відповідно до наявною інформації в АСМО "Інспектор-2006" щодо суб'єкта ЗЕД, на адресу якого надійшов вантаж, про який йде мова у запиті ОСОБА_1 не має відношення до даного підприємства та зазначеного митного оформлення.

При цьому, суд звертає увагу, що така відмова не містить визначення порядку оскарження, чим порушено положення статті 22 вказаного Закону України.

Відмова на запит позивача від 19 травня 2016 року хоч і містила порядок її оскарження, однак обґрунтовувалась тими ж підставами, надаючи оцінку яким суд виходить з наступного.

Виходячи з викладених вище норм, суд зауважує, що відмова Київської митниці ДФС не містить належних та ґрунтовних підстав для відмови у наданні запитуваної інформації та містить лише посилання на відсутність відношення позивача до підприємства, щодо митної декларації якого запитувалась інформація, що не може вважатись належним обґрунтуванням таких відмов.

Надаючи оцінку самій інформації, що запитувалась ОСОБА_1, суд зауважує наступне.

У відповідності до частини 6 статті 257 Митного кодексу України умови та порядок декларування, перелік відомостей, необхідних для здійснення митного контролю та митного оформлення, визначаються цим Кодексом. Положення про митні декларації та форми цих декларацій затверджуються Кабінетом Міністрів України, а порядок заповнення таких декларацій та інших документів, що застосовуються під час митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, - центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Форма митної декларації затверджена Постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2012 року № 450 "Питання, пов'язані із застосуванням митних декларацій".

Порядок заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа затверджений Наказом Міністерства фінансів України від 30 травня 2012 року № 651, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14 серпня 2012 року за № 1372/21684 (далі - Порядок №651).

Пунктом 3.1 Розділу І Порядку №651 передбачено, що Графи А, С, D/J, E/J, F, G, І МД паперового примірника МД та її електронної копії або електронної МД заповнюються посадовими особами митних органів.

У відповідності до пункту 4 Заповнення граф А, С, D/J, E/J, G, І, F митних декларацій посадовою особою митного органу Розділу II Порядку встановлено, що при заповненні графи А "Митний орган відправлення/експорту/призначення":

У першому рядку графи посадовою особою підрозділу митного оформлення митного органу, якому подана МД, проставляється реєстраційний номер МД за схемою:

МММММММММ/РРРР/НННННН,

де МММММММММ - дев'ятизначний код згідно з Класифікатором митних органів підрозділу митного оформлення митного органу, якому подана МД;

РРРР - чотири цифри поточного року;

НННННН - порядковий номер митної декларації в журналі обліку МД у порядку зростання протягом поточного року, починаючи з одиниці.

Порядок виконання митних формальностей при здійсненні митного оформлення товарів із застосуванням митної декларації на бланку єдиного адміністративного документа затверджений Наказом Міністерства фінансів України від 30 травня 2012 року № 631, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10 серпня 2012 року за № 1360/21672 (далі - Порядок №631).

Пунктом 4.1. Розділу IV Порядку №631 встановлено, що фіксування дати й часу подання МД для оформлення шляхом: присвоєння МД реєстраційного номера за допомогою АСМО та внесення його в установленому порядку до графи А МД на паперовому носії форм МД-2 МД-3, правого верхнього кута доповнень форми МД-6 та специфікацій форми МД-8.

Крім того, відповідно до статті 33 Митного кодексу України органи доходів і зборів використовують інформаційні ресурси, що знаходяться у їх віддані, створені, оброблені та накопичені в інформаційних системах та складаються із відомостей, що містяться у документах, які даються під час проведення митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів, та інших документах.

Такі інформаційні ресурси у вигляді єдиної автоматизованої інформаційної системи (далі - ЄАІС) створено посадовими особами суб'єкта владних повноважень, про що свідчить наказ Держмитслужби України від 04 листопада 2010 року № 1341 «Про затвердження Положення про Єдину автоматизовану інформаційну систему Держмитслужби України» (далі - ЄАІС).

Після обробки електронної копії МД (або електронної МД) автоматизованою системою митного оформлення «Інспектор-2006», яка входить до складу ЄАІС (п. 15 Положення про митні декларації, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2012 року № 450 зі змінами та доповненнями), інформація з митних декларацій накопичується у ЄАІС.

При цьому, створення інформації, що запитувалась, є завершеним фактом з моменту оформлення відповідних декларацій, відповідно - дана інформація не потребує додаткового створення на момент отримання Запитів.

Таким чином, інформація, яка позивачем запитувалась, відповідає ознакам публічної інформації у розумінні статті 1 Закону, оскільки вона є задокументованою, створеною суб'єктом владних повноважень (Київською міською митницею ДФС) під час виконання функціональних обов'язків, передбачених законодавством (здійснення митних формальностей під час проведення митного оформлення) та такою, що створена до моменту направлення Позивачем відповідних Запитів Розпоряднику інформації, та відображена (зафіксована) Розпорядником інформації на відповідних носіях - паперових (та/або електронних) примірниках митної декларації, а також у відповідних інформаційних ресурсах органів доходів і зборів.

Також, надаючи оцінку посиланням відповідача на положення Митного кодексу України як на такі, що підлягають першопочатковому застосуванню, суд вважає такі посилання необґрунтованими, виходячи з наступного.

Частинами 2, 4 статті 11 Митного кодексу України встановлено, що інформація щодо підприємств, громадян, а також товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються ними через митний кордон України, що збирається, використовується та формується органами доходів і зборів, вноситься до інформаційних баз даних і використовується з урахуванням обмежень, передбачених для інформації з обмеженим доступом.

Не вважається розголошенням надання знеособленої зведеної інформації для статистичних цілей, знеособленої аналітичної інформації, інформації щодо загальних питань роботи митниці, інформації, яка не стосується конкретних фізичних та/або юридичних осіб і не може становити комерційну таємницю, інформація, яка стосується правопорушень, а також публічне обговорення в засобах масової інформації та суспільстві проблем державної митної справи.

При цьому, відповідач посилаючись на положення статті 452 Митного кодексу України, якою регулюються питання використання інформації, що надається органам доходів і зборів, не конкретизує до якої з перелічених вважає за необхідне віднести інформацію, запитувану ОСОБА_1

Суд повторно наголошує, що позивачем запитувалась лише інформація про номер митної декларації, інші реквізити та зміст якої ним викладений в запитах як від 13, так і від 19 травня 2016 року.

Крім того, при застосуванні норм Митного кодексу України до даних правовідносин необхідно враховувати пріоритет спеціального закону над загальним, тобто положень Закону України "про доступ до публічної інформації" над положеннями вказаного кодексу.

Викладене вище свідчить про протиправність відмов Київської митниці ДФС в цьому випадку та наявність підстав для зобов'язання надати відповіді на запити ОСОБА_1 в порядку, визначеному законодавством.

Згідно з частиною другою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

За приписами частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи вищенаведене в своїй сукупності, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов'язання Київської міської митниці Державної фіскальної служби надати відповідь на запит на отримання публічної інформації, подані ОСОБА_1 13 травня 2016 року та 19 травня 2016 року у відповідності до вимог законодавства та з урахуванням висновків суду.

В силу частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем не доведено правомірності своїх рішень.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Зважаючи, що позивачем не надано суду доказів понесення судових витрат, питання про їх розподіл судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7-11, 71, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до начальника Київської міської митниці Державної фіскальної служби Піковського Ігора Олександровича про визнання протиправними відмов у наданні інформації та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати відмови Київської міської митниці Державної фіскальної служби в задоволенні запитів на публічну інформацію, надані Київською міською митницею Державної фіскальної служби від 19 травня 2016 року №3426/10/26/70/08-ЗПІ та від 24 травня 2016 року №3522/10/26-70-10.

Зобов'язати Київську міську митницю Державної фіскальної служби надати відповіді на запити на отримання публічної інформації, подані ОСОБА_1 13 травня 2016 року та 19 травня 2016 року у відповідності до вимог законодавства та з урахуванням висновків суду.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд.

Повний текст постанови виготовлено 08 серпня 2016 року.

Суддя І.Г. Ясиновський