Справа № 490/11945/15-а
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2016-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2016 р.м.ОдесаСправа № 490/11945/15-а

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Гуденко О.А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва про визнання незаконними дій пов'язаних з оподаткуванням пенсії та скороченням розміру її виплати, про зобов'язання виплачувати пенсію в розмірі 5 647,34 грн., про зобов'язання повернути незаконно утриману частку пенсії,-

ВСТАНОВИВ:

24 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва про визнання незаконними дій, пов'язаних з оподаткуванням пенсії та скороченням розміру її виплат з моменту прийняття відповідного рішення, зобов'язання управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва виплачувати пенсію за вислугу років в розмірі 5647,34 грн. на місяць, а також зобов'язання повернути незаконно утриману частку пенсії за період з 1 квітня 2015 року по дату винесення судового рішення.

Постановою від 03 березня 2016 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні, Центральний районний суд м. Миколаєва відмовив у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1.

Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою задовольнити поданий ним адміністративний позов у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що оскаржена постанова ухвалена судом першої інстанції з порушенням норм матеріального права, зокрема, суд не врахував закріплений п.п.4.1.9 п.4.1 ст.4 Податкового кодексу України принцип стабільності податкового законодавства, згідно якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки.

Також, апелянт зазначає, що управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва почало виплату пенсії в меншому розмірі діючи на підставі нормативних актів, прийнятих всупереч вимогам ст.27 Бюджетного кодексу України, якою передбачено, що закони України або окремі їх положення, які впливають на показники бюджету і приймаються: не пізніше 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку планового бюджетного періоду; після 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки неправомірному віднесенню відповідачем позивача до категорії працюючих пенсіонерів, зокрема, суд не проаналізував аргументи ОСОБА_1 щодо відмінності в правовому статусі особи, яка працює і особи, яка здійснює підприємницьку діяльність.

Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва надало письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, з посиланням на дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову - без змін.

Ухвалюючи постанову про відмову в задоволені адміністративного позову, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва та отримує пенсію за вислугу років, призначену на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. № 1789-XII.

Суд першої інстанції встановив, що з лютого 2015 року позивач став отримувати пенсію в меншому розмірі, у зв'язку з чим звернувся до Управління за роз'ясненнями, яке листом від 22.04.2015р. повідомило, що зменшення розміру пенсії відбулося у зв'язку з прийняттям відповідних законодавчих актів.

Зокрема, відповідач зазначив, що 01.04.2015р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. № 213-VIII, яким внесено зміни до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» та визначено, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особі відповідно до цієї статті (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. Прийняттям вказаного Закону УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва обґрунтувало зменшення на 15% з 01.04.2015р. пенсії ОСОБА_1, який являється фізичною особою-підприємцем, внаслідок чого її розмір становить 4800,24 грн. (85% від розміру призначеної пенсії позивача: 5647,34 грн. * 85% = 4800,24 грн.).

Суд першої інстанції встановив, що в листі від 22.04.2015р. УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва, також, повідомило позивача, що статтею 164 ПК України визначено, що податок на доходи фізичних осіб справляється з суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення. Ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих). Крім цього, повідомлено про відрахування військового збору, ставка якого становить 1,5 відсотка від об'єкта оподаткування.

Суд першої інстанції визнав правомірними дії УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва щодо оподаткування пенсії ОСОБА_1 податком на доходи фізичних осіб та військовим збором, зазначивши, що відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються Податковим кодексом України. Вказаним нормативним актом визначено вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За висновками суду першої інстанції, при оподаткуванні пенсії ОСОБА_1 УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені чинними законодавством, а доводи позивача протилежного не доводять.

Також, суд першої інстанції визнав обґрунтованим скорочення з 01.04.2015р. розміру пенсії ОСОБА_1 до 85%, зазначивши, що так як з 01.10.2009р. позивач здійснює підприємницьку діяльність, оскільки є фізичною особою-підприємством (свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_1), тобто провадить діяльність, пов'язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, тому на нього поширюються норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. № 213-VIII, яким внесено зміни до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру».

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Справа розглянута апеляційним судом в порядку письмового провадження на підставі п.1 ч.1 ст.197 КАС України

Заслухавши суддю доповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Апеляційний суд встановив, що з 2009 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва як отримувач пенсії за вислугу років відповідно до ч.1 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Апеляційний суд встановив, що відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 зареєстрований 01.10.2009р. виконавчим комітетом Миколаївської міської ради фізичною особою-підприємцем.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, який набрав чинності з 01.04.2015р., було внесено зміни до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Так, відповідно до ч. 15 ст.50-1 цього Закону тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року:

- особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», пенсія, призначена відповідно до цієї статті, не виплачується;

- у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на інших посадах/роботах пенсії, призначені відповідно до цієї статті, розмір яких перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачуються в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

З 1 січня 2016 року пенсія, призначена особам відповідно до цієї статті (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», виплачується в розмірі, обчисленому відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, з 01.04.2015р. по 31.12.2015р. у разі роботи особи, якій призначено пенсію на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», на інших посадах/роботах, крім тих, що передбачені законами України «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», пенсія, розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Апелянт вважає, що ч.15 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, на нього не поширюється та з 01.04.2015р. УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва неправомірно зменшило його розмір пенсії до 85%, оскільки він не є особою, яка працює, тобто перебуває у трудових відносинах з роботодавцем в розумінні вказаної норми.

Апеляційний суд не погоджується з такими доводами апелянта.

За визначенням п.п.14.1.226. п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Положеннями ч.1 ст.4 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що до зайнятого населення належать, зокрема, особи, які забезпечують себе роботою самостійно.

Відповідно до абзацу другого пункту 65.1 статті 65 Податкового кодексу України, фізичні особи, умовою ведення незалежної професійної діяльності яких згідно із законом є державна реєстрація такої діяльності у відповідному уповноваженому органі та отримання свідоцтва про реєстрацію чи іншого документа (дозволу, сертифіката тощо), що підтверджує право фізичної особи на ведення незалежної професійної діяльності, протягом 10 календарних днів після такої реєстрації зобов'язані стати на облік в органі державної податкової служби за місцем свого постійного проживання.

Облік самозайнятих осіб здійснюється шляхом внесення до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків записів про державну реєстрацію або припинення підприємницької діяльності, незалежної професійної діяльності, перереєстрацію, постановку на облік, зняття з обліку, внесення змін стосовно самозайнятої особи тощо.

Облік самозайнятих осіб здійснюється за допомогою додаткових записів про державну реєстрацію або припинення фізичними особами підприємницької діяльності, незалежної професійної діяльності тощо. Записи до Державного реєстру вносяться відповідно до Порядку обліку платників податків.

Отже, самозайняті особи, зокрема, особи, що здійснюють незалежну професійну діяльність чи підприємницьку діяльність, вважаються працюючими до дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення відповідної діяльності.

Таким чином, у разі якщо фізична особа, яка провадить незалежну професійну (у тому числі й підприємницьку) діяльність не припинила свою діяльність відповідно до норм законодавства, ця особа вважається такою, яка працює.

При цьому, для встановлення розміру пенсії (100% або 85% від раніше призначеного) визначальним є не наявність доходу, а відповідна державна реєстрація фізичної особи-підприємця.

Хоча у чинному пенсійному та податковому законодавстві немає чіткого визначення поняття «працююча особа», згідно зі статтею 11 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), є застрахованими особами.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що реєстрація позивача фізичною особою-підприємцем не виключає його з категорії працюючих та не спростовує правомірності висновків УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва щодо нарахування позивачеві пенсії з 01 квітня 2015р. в розмірі 85%, передбаченому для працюючих осіб.

З приводу посилань позивача на те, що відповідач, застосувавши положення Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ в редакції зі змінами, внесеними Законом №213-VІІІ від 02.03.2015р., звужує його права щодо отримання пенсії у належному розмірі, апеляційний суд зазначає наступне.

Закони є актами єдиного органу законодавчої влади - Верховної Ради України.

Конституція не встановлює пріоритету в застосуванні того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Чинним законодавством України не врегульовано питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Разом з тим, Конституційний Суд України в п.3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997р. по справі за №4-зп (справа про набуття чинності Конституцією України) зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

Таким чином, виходячи з системного аналізу Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо пенсійного забезпечення», Рішення Конституційного Суду України від 03.10.1997р. по справі за №4-зп, апеляційний суд дійшов висновку, що під час нарахування позивачеві пенсії з 01.04.2015р. підлягали застосуванню норми ч.15 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції зі змінами, внесеними Законом № 213-VІІ, які є чинними і не були визнані неконституційними.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового.

Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

В рішенні від 03 червня 2014 року (Заява N43331/12, справа «Валентина Ніканорівна Великода проти України») Суд зауважив на змінюваності законодавства про соціальне забезпечення, а також наголосив на тому, що положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, запроваджувати чи ні будь-які форми системи соціального забезпечення… та не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі. Суд, також, зазначив, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансовими труднощами, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, які є предметом спору, та економічною політикою. Суд не вважає, що таке зменшення є непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

Апеляційний суд дійшов висновку, що застосування до спірних відносин положень ч.15 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ в редакції зі змінами, внесеними Законом №213-VІІІ від 02.03.2015р., в даному випадку не може вважатися звуженням прав позивача.

Таким чином, вимоги позову ОСОБА_1 щодо визнання незаконними дій щодо скорочення розміру пенсії та щодо зобов'язання повернути пенсію в розмірі, на якій вона скорочена з 01 квітня 2015 року, і виплачувати її в розмірі 5647,34 грн. на місяць задоволенню не підлягають.

Щодо оподаткування пенсії ОСОБА_1 податком на доходи фізичних осіб та військовим збором, то апеляційний суд вважає, що утримання податків з пенсії ОСОБА_1 в період з 01 лютого по 31 грудня 2015 року є неправомірним з огляду на наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків та зборів, регулюються Податковим кодексом України. Вказаним нормативним актом визначено вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до п.167.1 ст.167 Податкового кодексу України ставка податку на доходи фізичних осіб становить 15 відсотків бази оподаткування, якщо база оподаткування для місячного оподатковуваного доходу не перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року. Якщо база оподаткування в календарному місяці перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, до суми такого перевищення застосовується ставка 20 відсотків.

Згідно п.164.1 ст.164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

01 липня 2014 року набрав чинності п.4 розділу I Закону України від 27 березня 2014 року №1166-VІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким п.164.2 ст.164 ПК України доповнено новим підпунктом 164.2.19, відповідно до якого до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо відповідно до міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Відповідно до абз.13 та 14 п.32 розділу І Закону України від 28 грудня 2014 року №71-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набрав чинності з 01 січня 2015 року, внесено зміни до п.п.164.2.19 п.164.2 ст.164 ПК України, відповідно до якого розмір пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, що підлягають оподаткуванню, зменшено до трьох розмірів мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року.

З посиланням на вказані норми, податковий агент, яким у даному випадку, у відповідності до п.п.14.1.180 ст.14, ст.168 та п.16-1 розділу 10 Перехідних положень Податкового кодексу України, є УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва, при виплаті пенсії ОСОБА_1 у розмірі, що перевищує 3654 грн. (розмір мінімальної заробітної плати 1218 грн. х 3), з лютого 2015 року утримує податок на доходи фізичних осіб за ставкою 15 відсотків.

Крім того, відповідно до п.16-1 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Підпунктом 1.3 цього пункту передбачено, що ставка збору становить 1,5 відсотка від об'єкта оподаткування.

Апеляційний суд встановив, що на підставі вказаної норми УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва з лютого 2015р. утримує з пенсії позивача також і військовий збір.

Відповідно до ст.4 ПК України податкове законодавство України, серед іншого, ґрунтується на принципі стабільності, за яким зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Зазначеною статтею, також, встановлено, що податкові періоди та строки сплати податків та зборів установлюються, виходячи з необхідності забезпечення своєчасного надходження коштів до бюджетів, з урахуванням зручності виконання платником податкового обов'язку та зменшення витрат на адміністрування податків та зборів. Установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Відповідно до ст.3 Бюджетного кодексу України бюджетний період (бюджетний рік) в Україні триває з 1 січня по 31 грудня кожного року.

Пунктом 1 частини 1 статті 9 Бюджетного кодексу України встановлено, що доходами бюджету є податкові надходження.

Таким чином, податкове законодавство є похідним від бюджетного.

Частиною 3 статті 27 Бюджетного кодексу України передбачено, що закони України або окремі їх положення, які впливають на показники бюджету і приймаються: не пізніше 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку планового бюджетного періоду; після 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що при оподаткуванні пенсії ОСОБА_1 податком на доходи фізичних осіб та військовим збором УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва керувалося нормами, які підлягають застосуванню не раніше 2016 року у відповідності до засад бюджетного та податкового законодавства.

При вирішенні спору суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини, що призвело до неправильного вирішення спору.

Поряд з цим, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 щодо зобов'язання УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва повернути пенсію в розмірі утриманих податків з 01 січня 2016 року по дату винесення судового рішення, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Таким чином, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а також порушив норми матеріального права, тому відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.202 КАС України, це є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскарженої постанови та ухвалення нової постанови про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 2, 11, 69-72, 195, п. 1 ч.1 ст. 197, п. 3 ч.1 ст. 198, п.1, п.4 ч.1 ст. 202, ст.ст. 207, 211, 212, ч. 5 ст. 254 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2016 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконними дії управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва щодо утримання податків з пенсії ОСОБА_1 в період з 01 лютого по 31 грудня 2015 року.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва виплатити ОСОБА_1 розмір утриманих податків з пенсії ОСОБА_1 в період з 01 лютого по 31 грудня 2015 року.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконними дій щодо утримання податків з пенсії з 01 січня 2016 року, про визнання незаконними дій щодо скорочення розміру пенсії, про зобов'язання повернути пенсію в розмірі утриманих податків з 01 січня 2016 року, та в розмірі на якій скорочена пенсія з 01 квітня 2015 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя М.П.Коваль

суддя О.О.Кравець