Справа № 815/2233/16
Суддя: Стеценко О. О.
Дата ухвалення: 2016-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа № 815/2233/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2016 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Стеценко О.О.,

судді - Бжассо Н.В.,

судді - Танцюри К.О.,

розглянувши в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду, в порядку письмового провадження, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 Джамаль до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 Джамаль (далі Позивач) з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі Відповідач, або - ДМС України) про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 227-16 від 19.04.2016 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 Джамаль біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту неправомірним, зобовязання прийняти рішення відносно ОСОБА_1 Джамаль про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що в 2014 році він звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням ДМС України № 149-14 від 19.12.2014 року, йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи вказане рішення ДМС України неправомірним, позивач оскаржив його в судовому порядку. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 05.03.2015 року рішення ДМС України № 749-14 від 19.12.2014 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 Джамаль біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту скасовано та зобовязано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 Джамаль про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.06.2015 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05.03.2015 року залишено без змін.

За результатом повторного розгляду заяви ОСОБА_1 Джамаль, 12.05.2016 року Позивач отримав повідомлення № 189 від 06.05.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, в обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що він є громадянином ОСОБА_2 Арабської Республіки. Навесні 2011 року в ОСОБА_3 почався внутрішній озброєний конфлікт. На сьогоднішній день внутрішній конфлікт в ОСОБА_3 значно загострився, в країні гуманітарна криза. Жертвами військового конфлікту, як правило стає цивільне населення країни. Побоюючись примусового призову до служби в армії країни або бути примусово рекрутованим з боку повстанців, Позивач разом зі старшим братом змушені були покинути країну. Позивач не бажає приймати участь у бойових діях проти власного народу, так як є людиною миролюбною та вважає, що конфлікти треба вирішувати мирним шляхом. Позивач не може повернутися до країни своєї громадянської належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії.

Зважаючи на викладені обставини, Позивач звернувся до влади України за захистом із заявою, яка відповідає критеріям для визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак рішенням ДМС України № 227-16 від 19.04.2016 року, Позивачу було відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення Позивач вважає неправомірним та необґрунтованим, у звязку з чим звернувся до суду.

В судове засідання, призначене на 21.07.2016 року, Позивач та його представник не зявились, надали до канцелярії суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, в якій просили суд задовольнити адміністративний позов з підстав, викладених в адміністративному позові (т.1 а.с.3-7) та письмових поясненнях (т.2 а.с.3-12).

Представник Відповідача в судовому засіданні проти задоволення адміністративного позову заперечував, просив суд відмовити в задоволенні адміністративного позову з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов (т.1 а.с.24-30).

Так, в письмових запереченнях проти адміністративного позову представник Відповідача зазначив, що під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена Позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками. Крім того, Представником Відповідача зазначено, що Позивач перебував в третій безпечній країні до виїзду в Україну, а саме проживав в Саудівській Аравії на підставі робочої візи. Проте за міжнародним захистом до влади Саудівської Аравії Позивач не звернувся та транзитом через Туреччину прибув до України.

Представник Відповідача вважає, що рішення ДМС України прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, є правомірним та обґрунтованим. Заява Позивача не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Під час проведення перевірки заяви Позивача встановлено, що не має підстав вважати, що Позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відповідач також встановив відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. З огляду на зазначене, Відповідач вважає, що підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справ, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи викладене, а саме не прибуття Позивача та його представника в судове засідання та відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив про розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи у їх сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 Джамаль, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_2 Арабської Республіки, місце народження Саудівська Аравія, м. Альджоф, адреса проживання на період вибуття - ОСОБА_3. За національністю курд, за віросповіданням ісламіст, має вищу освіту, неодружений, військовозобовязаний. Службу в армії не проходив, але зробив офіційний внесок за строкову службу в армії. У Саудівській Аравії проживав до 1993 року, потім разом із родиною повернувся до ОСОБА_3. В 2002 році близькі родичі Позивача батько, мати та сестра повернулись до Саудівської Аравії де на даний час й проживають. Вперше на територію України прибув у 2002 році легально, на підставі національного паспорту та візи № 000724050, № 005474507, авіарейсом м. Жадда-Стамбул-Донецьк, пункт перетину кордону міжнародний аеропорт м. Донецьк, звідки рейсовим автобусом дістався до м. Запоріжжя. В 2003 році вступив на підготовчий факультет міжнародних відносин Державного університету ім. І.І. Мечникова, м. Одеса. З 2004 року навчався у Харківському державному медичному університеті. У період з 2005 року по 2009 рік навчався у Одеському державному університеті на лікувальному факультеті. Після закінчення університету повернувся додому до ОСОБА_3, у звязку із фінансовими труднощами не зміг вступити до ординатури. В 2010 році, як зазначає Позивач, його призвали до лав армії, щоб не потрапити до якої, ОСОБА_1 Джаміль був змушений поїхати до Саудівської Аравії, оформивши робочу візу. Щоб не потрапити до армії позивач оплатив 6500 доларів США, про що у військовому квитку було проставлено відмітку про офіційну сплату за строкову службу в армії. В листопаді 2011 року легально, на підставі національного паспорту № 005474507 та візи Y05337666 повернувся до України на продовження навчання, вступив до Запорізького медичного університету, з якого згодом перевівся до м. Одеси до Інституту очних хвороб ім. Філатова. На даний час не може повернутись до країни походження через військові дії.

28.01.2014 року Позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. При зверненні до органу міграції позивач зазначив, що є громадянином ОСОБА_3, та в його країні йде війна, аеропорти закриті. Батьки разом із сестрою виїхали до Саудівської Аравії, оскільки у ОСОБА_3 не має заробітку. Брати та дідько були викрадені у 2012-2013 роках та до даного часу від них не має повідомлень. Дім, в якому проживав Позивач зруйнований, як і весь район Хараста м. Дамаск (т.1 а.с.107-111).

За результатами розгляду документів, щодо надання Позивачу статусу біженця в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 24.11.2014 року № 2014OD0017 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи його тим, що аналіз особової справи заявника вказує на те, що йому в країні громадського походження нічого не погрожувало та не погрожує, будь-які катування його не очікують, крім того, особисто заявникові ніхто не погрожував та не переслідував. За результатами розгляду особової справи працівниками ГУ ДМС України в Одеській області встановлено, що виїзд заявника обумовлений здобуттям вищої освіти на території України та встановлено відсутність підстав, за якими особа може бути визнана біженцем та заявник не може довести існування загроз життю, безпеці чи свободи, передбачених п. 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», для надання додаткової форми захисту. Крім цього, за цим висновком, заявник мав усі можливості перебування в Саудівській Аравії, де на той час перебували його родичі (т.1 а.с.156-163).

19 грудня 2014 року ДМС України своїми рішеннями № 5749-14 підтримала висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовила Позивачу визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.100).

05 лютого 2015 року Позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.99). Зазначене рішення Позивач оскаржив до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 05.03.2016 року по справі № 815/989/15 адміністративний позов ОСОБА_1 Джамаль до Державної міграційної служби України про визнання рішення № 749-14 від 19.12.2014 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - задоволено частково. Скасовано Рішення ДМС України № 749-14 від 19.12.2014 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 Джамаль біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням суду зобовязано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 Джамаль про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.58-62).

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.06.2015 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05.03.2015 року залишено без змін (т.1 а.с.63-66).

На виконання постанови суду від 05.03.2015 року, ДМС України було прийнято рішення № 31-15 від 29.07.2016 року, яким зобовязало ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 Джамаль про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України № 749-14 від 19.12.2014 року (т.1. а.с.57).

За результатами повторного розгляду особової справи заявника, ГУ ДМС України в Одеській області дійшло до висновку за доцільне відмовити громадянину ОСОБА_2 Арабської Республіки ОСОБА_1 Джамаль у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту на підставі ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено висновком від 04.04.2016 року (т.1 а.с.41-54).

Вказане рішення ГУ ДМС України в Одеській області обґрунтовано тим, що повідомлені Позивачем факти щодо побоювання бути призваним до армії, в разі повернення до країни громадського походження, в час коли у ОСОБА_3 розгорнулися активні бойові дії, не відповідають критеріям статусу біженця та додаткового захисту, а отримана інформація щодо причини виїзду з країни походження має низку суперечностей.

Також на думку ГУ ДМС України в Одеській області, аналіз наданих матеріалів із наявною інформацією по країні походження заявника підтверджують відсутність умов, які можуть буди розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні. Загальновідома наявна ситуація в ОСОБА_3 не може бути розглянута як причина для набуття захисту в Україні. Заявником не надано обґрунтованих доказів загрози життю, здоровю або свободі у разі добровільного повернення на батьківщину. Відповідно до висновку ГУ ДМС України в Одеській області, Позивач прибув до України з метою здобуття вищої освіти, та на момент виїзду до України він проживав у Саудівській Аравії та не зазнавав жодних переслідувань. Мотивами звернення за захистом вбачаються фінансові проблеми особи та бажання легалізації після закінчення легального строку перебування в Україні. 19 квітня 2016 року ДМС України своїми рішеннями № 227-16 підтримала висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовила Позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.40).

Дослідивши матеріали адміністративної справи, зокрема позовну заяву, письмові пояснення представника Позивача, письмові заперечення Відповідача, матеріали особової справи Позивача, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, враховуючи обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідач - ДМС України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України № 405/2011 від 06.04.2011 року (далі Положення), є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні Управління (Управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст. 1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Частина 5 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлює, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Оцінюючи обставини вїзду позивача до України, Відповідач надав перевагу фактам його офіційного перетину кордону, тривалого часу перебування в Україні без відповідного звернення за захистом, відсутності доказів переслідувань позивача у ОСОБА_3. При цьому, Відповідачем досліджено ситуацію по країні походження позивача Арабській ОСОБА_2 Республіці та достовірно встановлено нестабільну ситуацію в країні.

З цих підстав, посилання ГУ ДМС України в Одеській області у висновку, що Позивач прибув на територію України до початку військового конфлікту в ОСОБА_3 не ґрунтується на вищезазначених положеннях закону та не може бути прийняте до уваги як підстава для відмови у задоволенні заяви.

Перевіряючи законність рішення Відповідача про відмову у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Відповідачу необхідно було зясувати, чи має Позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обовязково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визначенні статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що субєктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються обєктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Відповідно до п. 6.1 та п. 6.2 Розділу VІ «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (далі Привила), У разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право: а) вимагати подання додаткової інформації від територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою; в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів; г) повертати справу на доопрацювання до територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за умови наявності недостатніх відомостей для розгляду справи і прийняття обґрунтованого та неупередженого рішення, неналежного оформлення особової справи.

Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Інформація ж про країни походження, розміщена на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях є загальновідомою, такою, яку не потрібно доказувати.

Висновки ГУ ДМС України в Одеській області, на підставі якого прийняте рішення, ґрунтуються на тому, що відсутні доведені заявником факти серйозності та не вибірковості загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадського походження; не встановлення фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину з посиланням, зокрема, на те, що: заявник в останнє в ОСОБА_3 був у 2011 році; не був членом жодних політичних, громадських, молодіжних чи військових організацій на Батьківщині; заявник не надає жодних доказів щодо примусового призову до збройних сил у разі повернення до ОСОБА_3, а припущення про можливі проблеми, повязані зі службою в армії не є підставою для визнання вказаного елемента цілком правдоподібним.

Проте, на думку суду ці обставини не можуть бути прийняті до уваги, оскільки Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (ч.5 ст.5) передбачено право особи, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону. Крім того, у висновку Управлінні у повному обсязі не відображені та не враховані загальновідомі відомості щодо подій у ОСОБА_3, не приведені доводи щодо неврахування цих загальновідомих відомостей.

В Рекомендаціях УВКБ ООН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають ОСОБА_2 Арабську Республіку (Редакція IV) від 01.11.2015 року зазначено, що після випуску УВКБ ООН в жовтні 2014 року документу «Аспекти захисту» військовий конфлікт в ОСОБА_3 продовжує загострюватися в результаті чого розпочалася масштабна гуманітарна криза, яка визвала проблеми в плані захисту. Кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту з його початку в 2011 році, оцінюється від 145 до більш ніж 250 тис. чол. Найбільшу кількість постраждалих зареєстровано в провінції ОСОБА_4, далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дераа і Хама.

Також в Рекомендаціях УВКБ ООН від 01.11.2015 року зазначено, що становище в галузі прав людини в ОСОБА_3 продовжує погіршуватися «сторони конфлікту продовжують діяти безкарно, повністю ігноруючи основні принципи гуманності і норми міжнародного гуманітарного права», а Незалежна міжнародна комісія з розслідування у своєму доповіді за серпень 2015 року назвала поведінку ворогуючих сторін по відношенню до цивільному населенню як «живе свідчення розгулу військових злочинів і злочинів проти людяності, що вимагає правосуддя, відповідальності і світу».

В п.16 Рекомендацій зазначено, що Незалежна міжнародна комісія з розслідування і правозахисні організації повідомляють, що ОНБ та «Асайиш» військове крило і поліцейський підрозділ партії «Демократичний союз» (PYD) відповідно причетні до порушень прав людини, включаючи довільні арешти і затримання, жорстоке поводження в слідчих ізоляторах, порушення належної правової процедури і невжиття заходів з розслідування нерозкритих вбивств і зникнень.

Відповідно до п. 31 Рекомендацій УВКБ ООН характеризує втечу цивільних осіб з ОСОБА_3 як переміщення біженців. Сирійці, а також біженці з Палестини, колишнім постійним місцем проживання яких була ОСОБА_3, потребують міжнародного захисту до тих пір, поки ситуація з безпекою і дотриманням прав людини в ОСОБА_3 не покращиться і не будуть створені умови для добровільного повернення з дотриманням безпеки і повагою до людської достоїнству.

Також у Рекомендацій УВКБ ООН зазначено, що у тих випадках, все більш виключних де критерії включення в міжнародний захист згідно Конвенції 1951 р. не будуть дотримані, слід розглядати більш широкі критерії відповідності поняття «біженець», сформульовані в регіональних нормативно-правових актах, що стосуються біженців, або інші форми міжнародної захисту, в тому числі додатковий захист або захист від висилки, засновані на міжнародних або регіональних норми в області прав людини або базуються на нормах національного законодавства.

Суд вважає не обґрунтованими доводи Відповідача викладені у Висновку від 04.04.2016 року та запереченнях на адміністративний позов стосовно відсутності доказів можливості примусового призову Позивача до лав збройних сил або можливості бути рекрутованим з боку повстанців, оскільки судом встановлено, що якщо клопотання, подані особами, які шукають притулку, які покинули ОСОБА_3, розглядаються в індивідуальному порядку відповідно за встановленими процедурами надання притулку або визначення статусу біженця, то відповідно до п. 38 Рекомендацій УВКБ ООН вважає, що особи, зокрема, які ухиляються від призову, і дезертири із збройних сил, в залежності від конкретних обставин індивідуальності справи можуть потребувати міжнародного захисту в значенні Конвенції 1951 року.

Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби. Отже, ситуації в ОСОБА_3 за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення. Суд зазначає, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що прийняте Відповідачем рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає міжнародним принципам, та підлягає скасуванню. Суд вважає, що з урахуванням аналізу інформації про країну походження заявника, суб'єктивні побоювання Позивача стати жертвою переслідувань, є цілком обґрунтованими, та він є особою, яка потребує додаткового захисту.

Діючим законодавством передбачена виключна компетенція Відповідача у прийнятті рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму ВАСУ від 25.06.2009 року № 1 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що Відповідач вдруге за результатами повторного розгляду, після скасування судом попереднього рішення, прийняв рішення про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, суд вважає за необхідне зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 Джамаль особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки за результатами розгляду справи судом достовірно встановлено, що Позивач відповідає критеріям які визначені в п.13 ч.1 ст.1 Закону України, та які свідчать про потребу особи в додатковому захисті.

Відповідно до ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 Джамаль шляхом визнання протиправним та скасування рішення № 227-16 від 19.04.2016 року та зобовязання Відповідача прийняти рішення про визнання Позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 128, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 Джамаль до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 227-16 від 19.04.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту, про зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 227-16 від 19.04.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту.

Зобовязати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 Джамаль особою, яка потребує додаткового захисту.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання в десятиденний строк з дня її проголошення апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо субєкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Стеценко О.О.

Суддя Бжассо Н.В.

Суддя Танцюра К.О.