Справа № 826/118/16
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2016-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 липня 2016 року 16:50 №826/118/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кобилянського К.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «АКБ»
до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «АКБ» (далі по тексту - ТОВ «Компанія «АКБ») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві), в якій просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 15.09.2015 № та №.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що висновки відповідача про порушення ТОВ «Компанія «АКБ» податкового законодавства в ході здійснення господарських операцій з його контрагентами: товариством з обмеженою відповідальністю «СБ «Ягуар» та товариством з обмеженою відповідальністю «Охорона ратник - схід», не відповідають дійсності. Посилався на наявність належним чином складених первинних документів, що підтверджують реальність господарських операцій з даними контрагентами у періоді, що перевірявся. За наведених обставин позивач вважає оскаржувані податкові повідомлення-рішення протиправними та просить їх скасувати.

Відповідач проти позову заперечив посилаючись на обґрунтованість висновків акта перевірки від 03.09.2015 №5068/26-51-22-04/38916249 та, відповідно, податкових повідомлень-рішень від 15.09.2015 № та № з огляду на відсутність реальності господарських операцій між позивачем та його контрагентами.

Відповідача про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник відповідача до суду не прибув.

Частиною 4 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи положення частин 4 та 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, в судовому засіданні 18.05.2016 року суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Посадовими особами ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві проведено документальну позапланову перевірку ТОВ «Компанія «АКБ» з питань фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «СБ «Ягуар» та ТОВ «Охорона ратник - схід» за період з 01.01.2014 по 31.07.2015.

Перевіркою встановлено порушення ТОВ «Компанія «АКБ»:

- пунктів 138.1, 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток за 2014 рік на загальну суму 260163,00 грн.;

- пункту 185.1 статті 185, пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 343402,00 грн.

За наслідками перевірки ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві складено акт від 03.09.2015 №5068/26-51-22-04/38916249 та 15.09.2015 прийнято податкові повідомлення-рішення:

№, яким позивачеві визначено грошове зобов'язання із податку на додану вартість у розмірі 429252,50 грн., у тому числі: 343402,00 грн. - основний платіж, 85850,5 грн. - штрафні (фінансові) санкції;

№, яким позивачеві визначено грошове зобов'язання із податку на прибуток у розмірі 325203,75 грн., у тому числі: 260163,00 грн. - основний платіж, 65040,75 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

ТОВ «Компанія «АКБ» не погоджуючись з податковими повідомленнями-рішеннями від 15.09.2015 № та №, оскаржило їх до суду.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з акта перевірки від 03.09.2015 №5068/26-51-22-04/38916249 висновки щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства зроблено з огляду на відсутність факту реальності господарських операцій між ТОВ «Компанія «АКБ» та його контрагентами:

ТОВ «СБ «Ягуар» за договорами від 15.10.2014 №006/ПС, від 01.12.2014 №010/ПФ;

ТОВ «Охорона ратник - схід» за договором від 01.05.2014 №004/ПФ.

З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Компанія «АКБ» (замовник) та ТОВ «СБ «Ягуар» (виконавець) укладено договір про надання послуг з охорони і супроводження від 15.10.2014 №006/ПС, відповідно до якого виконавець надає послуги з охорони й супроводження об'єкту, що переміщується автомобільним транспортом територією України з пункту відправлення до пункту призначення.

На підтвердження реальності здійснення вказаного правочину позивач надав копію договору від 15.10.2014 №006/ПС (т. 1 а.с. 80-82) та акта надання послуг (т. 1, а.с. 83).

Також, між ТОВ «Компанія «АКБ» (замовник) та ТОВ «СБ «Ягуар» (виконавець) укладено договір про надання послуг з охорони від 01.12.2014 №010/ПФ, відповідно до якого замовник замовляє, а виконавець надає послуги із охорони об'єктів, згідно з дислокацією розташування об'єктів /Додаток №1 до Договору/.

На підтвердження реальності здійснення вказаного правочину позивач надав копію договору від 01.12.2014 №010/ПФ (т.1 а.с. 84-86), додатку №1 до договору про дислокації розташування об'єктів (т. 1 а.с. 87), актів надання послуг (т. 1 а.с. 88-89).

Також з матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Компанія «АКБ» (замовник) та ТОВ «Охорона ратник - схід» (виконавець) укладено договір про надання послуг з охорони від 01.05.2014 №004/ПФ, відповідно до якого замовник доручає, а виконавець бере під охорону об'єкт за допомогою постів фізичної охорони, згідно з дислокацією розташування об'єктів /Додаток №1 до Договору/.

На підтвердження реальності здійснення вказаного правочину позивач надав копію договору від 01.05.2014 №004/ПФ (т. 1 а.с. 72-73), додатку №1 до договору про дислокацію розташування об'єктів (т. 1 а.с. 74), додатку №3 інструкція по забезпеченню охорони приміщення замовника (т. 1 а.с. 75), додаток №1 від 07.05.2014 про дислокацію розташування об'єктів (т. 1 а.с. 76), актів надання послуг (т. 1 а.с. 77-79).

На спростування тверджень позивача про реальне виконання зазначених договорів, ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві надала лист слідчого управління ГУ МВС України в Київській області від 05.06.2015 №14/75-847 з додатками:

постановою старшого слідчого ОВС СУ ГУ МВС України в Київській області капітана міліції ОСОБА_1 від 05.06.2015 в рамках кримінального провадження №0000096 про призначення позапланової документальної перевірки ТОВ «Компанія «АКБ» з питань дотримання фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «СБ «Ягуар» та ТОВ «Охорона ратник - схід»;

протоколом допиту свідка - директора та засновника ТОВ «СБ «Ягуар» ОСОБА_2;

письмовими поясненнями громадян, які згідно звітів 1-ДФ перебували у штаті ТОВ «СБ «Ягуар» та ТОВ «Охорона ратник - схід».

З протоколу допиту свідка - директора та засновника ТОВ «СБ «Ягуар» ОСОБА_2 вбачається, що ОСОБА_2, будучи повідомлений про кримінальну відповідальність за надання завідомо не правдивих свідчень, повідомив, що він приймав участь в перереєстрації ТОВ «СБ «Ягуар» без мети зайняття фінансово-господарською діяльністю. Зазначив, що особисто договорів щодо працевлаштування осіб на товариство не підписував і не укладав, не підписував документів, які стосуються фінансово-господарської діяльності, не складав і не підписував податкові накладні і декларації, розрахунковими рахунками не користувався. Також зазначив, що ТОВ «СБ «Ягуар» за адресами: Київська область, місто Ірпінь, вулиця Жовтнева, 9, кв. 3 та місто Київ, вулиця Генерала Наумова, 3 - ніколи не знаходилось.

З метою з'ясування фактичних обставин справи, Окружний адміністративний суд міста Києва судовими повістками викликав у судове засідання ОСОБА_2 для дачі пояснень по суті спірних господарських операцій з позивачем. Однак, конверти з судовими повістками повернулися до суду не врученими, що унеможливило допит ОСОБА_2 як свідка в даній справі.

Також, ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві на спростування реальності господарських операцій, здійснених між ТОВ «Компанія «АКБ» та ТОВ «Охорона ратник - схід» посилалась на акт від 10.09.2014 №2771/26-55-22-09/38987084 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Охорона ратник - схід» щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за січень - серпень 2014 року.

З метою з'ясування фактичних обставин справи, Окружний адміністративний суд міста Києва судовими повістками викликав у судове засідання ОСОБА_3 - директора ТОВ «Охорона ратник - схід», для дачі пояснень по суті спірних господарських операцій з позивачем. Однак, конверти з судовими повістками повернулися до суду не врученими, що унеможливило допит ОСОБА_3 як свідка в даній справі.

Також відповідачем надано копії листів Департаменту громадської безпеки Міністерства внутрішніх справ України від 03.03.2015 №10/9-1485 (т. 2 а.с. 238) та від 19.03.2015 №10/9-1874 (т. 2 а.с. 240), згідно з якими, контрагенти позивача змінили своє місцезнаходження. Однак, інформацію про це, у встановленому Законом України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» порядку та строки, не надали. У зв'язку з викладеним, ліцензії не переоформлені у встановлений строк є недійсними.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам, суд приходить до наступного.

В розумінні підпункту 14.1.27 пункту 14.1. статті 14 ПК України витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Одночасно, згідно підпункту 14.1.36 названої статті господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 138.1. статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

- інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (підпункт 138.1.1. пункту 138.1. статті 138 ПК України).

Згідно абзацу 1 пункту 138.2. статті 138 названого Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

У той же час, підпунктом 139.1.9. пункту 139.1. статті 139 ПК України закріплено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, валові витрати. При цьому неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Підпунктом 14.1.181. пункту 14.1. статті 14 ПК України закріплено, що податковим кредитом визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1. статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

В силу пункту 198.2. названої статті датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3. статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6. статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Відповідні висновки судів узгоджуються з позицією Верховного суду України, викладеною в постановах від 22 вересня 2015 року у справах №810/5645/14 та №2а-2717/11/2670. Зокрема, Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України було зазначено, що податкова накладна, яка видається платником податку, що поставляє послуги, на вимогу їх отримувача, є підставою для нарахування податкового кредиту останнього лише за умови здійснення самої господарської операції.

Однак, надані позивачем докази виконання його контрагентами робіт, є не повними, а тому недостатніми для висновку, щодо реальності господарських операцій по вище зазначеним договорам.

Суд оцінюючи значимість наданих позивачем первинних документів на обґрунтування реальності господарських операцій з його контрагентами, в контексті вищезгаданих положень законодавства з питань бухгалтерського обліку, звертає увагу на наступну правову позицію Вищого адміністративного суду України. Так, Вищий адміністративний суд України у постанові від 07.07.2011 (№ К-25801/08; номер рішення в ЄДРСР 18257561) зазначив, що, згідно з частиною першою статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Правило належності доказів, як зазначає Вищий адміністративний суд України, не підміняє вимоги щодо достовірності та достатності доказів.

Суд також звертає увагу, що позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог не надано суду всіх достатніх доказів на підтвердження реального надання вказаних послуг, незважаючи на те, що суд витребовував ці докази.

Додатково суд вважає за необхідне звернути уваги, що наявними у справі доказами, а саме протоколом допиту директора ТОВ «СБ «Ягуар» ОСОБА_2, підтверджено проведення реєстрації зазначеного суб'єкта господарської діяльності без мети здійснення підприємницької діяльності. Крім того, названою особою надані пояснення, згідно з якими він спростовує підписання будь-яких первинних документів, у тому числі податкових накладних, на підставі яких позивачем віднесено до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість, сплачені ТОВ «СБ «Ягуар».

Викладене виключає правомірність формування витрат та податкового кредиту на підставі документів, підписаних зазначеними особами.

Вказана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду України, викладеними, зокрема, в його постановах від 01.12.2015 у справі № 826/15034/14 (21-3788а15), від 17.11.2015 у справі № 2а/3264/11/1070 (21-277а15), від 15.12.2015 у справі № 826/467/14 (21-5206а15), від 13.10.2015 у справі № 825/4143/13-а (21-1200а15), від 02.12.2015 у справі № 814/116/14 (32-3849а15), від 17.11.2015 у справі № 826/6391/13-а (21-1497а15).

Згідно з частиною 1 статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, відповідно до витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, ТОВ «СБ «Ягуар» на момент підписання договору від 15.10.2014 №006/ПС мало місце знаходження - м. Київ, вул. Рогнідинська, 4-а (т. 3 а.с. 99), а станом на 31.12.2014, тобто на момент підписання договору від 01.12.2014 №010/ПФ мало місцезнаходження - Київська обл., м. Ірпінь, вул. Жовтнева, 9, кв. 3 (т. 3 а.с. 100, 101).

Тим часом у ліцензії на право зайняття охоронною діяльністю зазначено адресу м. Київ, вул. Генерала Наумова, 3.

Так само, відповідно до витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, ТОВ «Охорона ратник - схід» на момент підписання договору від 01.05.2014 №004/ПФ мало місце знаходження - м. Київ, вул. Рибальська, 2 (т. 3 а.с. 104).

Тим часом у ліцензії на право зайняття охоронною діяльністю зазначено адресу м. Київ, вул. Лєскова, 3.

Тобто на час укладання спірних договорів відповідні ліцензії в силу положень Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» від 01.06.2000 №1775-ІІІ, який був чинний на той час, є недійсними.

Враховуючи відсутність доведеної позивачем наявності ділової мети та економічної доцільності здійснених правочинів, відсутність обґрунтування можливості надання послуг, руху активів в процесі здійснення господарських взаємовідносин, суд погоджується із доводами контролюючого органу та вважає їх доведеними щодо створення позивачем уявності господарських операцій з метою штучного формування валових витрат, а відтак порушення фіскальних інтересів держави.

Надані директором ТОВ «Компанія «АКБ» покази у судовому засіданні про реальне виконання договорів з названими вище контрагентами суд до уваги не приймає, оскільки такі покази спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що податкові повідомлення-рішення від 15.09.2015 № та № є правомірними та скасуванню не підлягають.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2-7, 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «АКБ» до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 15.09.2015 № та № відмовити.

2. Судові витрати присудженню не підлягають.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя К.М. Кобилянський