Справа № 800/482/15
Суддя: Самсін І.Л.
Дата ухвалення: 2016-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

12 липня 2016 року м. Київ
судді Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України Самсіна І.Л. стосовно постанови Верховного Суду України від 12 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ) про визнання незаконним та скасування рішення.
Верховний Суд України, розглянувши у відкритому судовому засіданні зазначену вище справу, постанову Вищого адміністративного суду України (далі - ВАСУ) від 19 травня 2016 року скасував і постановив нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовив.
На мій погляд, ухвалюючи рішення, Верховний Суд України мав урахувати нижченаведене стосовно наявності в діях судді ОСОБА_1 ознак порушення присяги.
У міжнародних правових документах, які регулюють питання статусу судді і діяльності судової системи (Основні принципи незалежності судових органів, схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року; Європейська хартія про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року; Магни карти суддів (основоположні принципи); Рекомендації Комітету міністрів Ради Європи щодо суддів: незалежність ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року; Висновок № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності та інші), досить докладно та чітко визначені питання відповідальності судді.
Серед Європейських стандартів незалежної діяльності судді при розгляді справ на особливу увагу заслуговують такі:
1) тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які
здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом
для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком
випадків злочинного наміру або грубої недбалості;
2) тлумачення закону, оцінювання фактів або доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для кримінальної відповідальності, крім випадків злочинного наміру;
3) дисциплінарне провадження може бути ініційоване, якщо суддя не виконав свої обов'язки ефективно та належним чином. Такі провадження повинен проводити незалежний орган влади або суд із наданням гарантій справедливого судового розгляду і права на оскарження рішення та покарання. Дисциплінарні санкції мають бути пропорційними;
4) судді не повинні нести особисту відповідальність за випадки, коли їхні рішення були скасовані або змінені в процесі апеляційного розгляду.
Про підстави дисциплінарної відповідальності, зокрема, йдеться в пункті 25 Рекомендацій Київської конференції з питань незалежності судової влади в країнах Східної Європи, Південного Кавказу та Центральної Азії «Судове управління, відбір і підзвітність суддів»: «Дисциплінарні провадження проти суддів повинні стосуватися випадків грубої та непростимої непрофесійної поведінки, які завдають шкоди репутації всього суддівського корпусу. Дисциплінарна відповідальність не повинна поширюватися на зміст рішень або вироків, в тому числі у випадках розбіжності юридичних тлумачень між судами, а також на випадки судових помилок або критики судової системи».
Відповідно до частин першої та п'ятої статті 126 Конституції України (далі - Конституція) незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України. Суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, зокрема, у разі порушення суддею присяги.
Зміст присяги судді визначений у частині першій статті 55 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2453-VI), в якій зазначено, що, вступаючи на посаду, суддя урочисто присягає об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади.
Зазначений у статті 55 Закону № 2453-VI зміст присяги судді повністю узгоджується зі статтею 32 Закону України від 15 січня 1998 року
№ 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 22/98-ВР).
Згідно з частиною другою та третьою статті 32 Закону № 22/98-ВР порушенням суддею присяги є: вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів; недотримання суддею вимог та обмежень, встановлених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції»; умисне затягування суддею строків розгляду справи понад терміни, встановлені законом; порушення морально-етичних принципів поведінки судді. Порушенням присяги судді, що обіймає адміністративну посаду в суді, є також невиконання ним посадових обов'язків, встановлених для відповідної адміністративної посади, пов'язаних з процесуальними діями.
Слід наголосити на тому, що Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 9 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» (далі - Рішення ЄСПЛ) зазначив, що положення статті 32 Закону № 22/98-ВР залишає дисциплінарному органу широку свободу розсуду з питання щодо змісту поняття «порушення присяги» (пункт 174 Рішення ЄСПЛ). Згадане правове регулювання такій вимозі до якості закону, як його передбачуваність, можливе лише за умови напрацювання національним дисциплінарним органом та судами конкретної та послідовної практики із застосування відповідних широко сформульованих положень закону (пункти 175-179 Рішення ЄСПЛ).
Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначив, що «у контексті дисциплінарного права при оцінці чіткості законодавчих актів має існувати розумний підхід, оскільки загальне формулювання actus reus таких правопорушень є питанням об'єктивної необхідності. У протилежному разі законодавчий акт не буде всебічно охоплювати питання та вимагатиме постійного перегляду та внесення змін, щоб відповідати новим обставинам, що виникають у практиці. Отже, опис правопорушення у законодавчому акті, який ґрунтується на переліку конкретних видів поведінки, але має загальне та необмежене кількісно застосування, не забезпечує гарантії належного вирішення питання передбачуваності закону. Повинні бути визначені та вивчені інші фактори, що впливають на якість правового регулювання та адекватність юридичного захисту від свавілля» (пункт 178 Рішення ЄСПЛ).
Мотивуючи своє рішення, Вищий адміністративний суд України зазначив, що з матеріалів справи та оскаржуваного рішення вбачається, що ВРЮ чітко не кваліфікувала дії судді ОСОБА_1, але висновки, викладені в рішенні, свідчать про те, що ВРЮ порушенням присяги цього судді вважає ряд діянь, що встановлені абзацом другим частини другої статті 32 Закону № 22/98-ВР, тобто вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів.
Ознайомившись з матеріалами справи, вважаю обґрунтованим висновок ВАСУ про те, що, приймаючи оскаржуване рішення від 17 листопада 2015 року № 869/0/15-15 та встановлюючи, що суддя ОСОБА_1 порушила присягу, ВРЮ не визначила всіх ознак складу порушення присяги, зокрема у чому полягали дії слідчої судді, які викликали сумнів у чесності та непідкупності судових органів.
Суддя Верховного Суду
України І.Л. Самсін