Справа № 804/2206/16
Суддя: Гончарова Ірина Анатоліївна
Дата ухвалення: 2016-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 липня 2016 р. Справа № 804/2206/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Гончарової Ірини Анатоліївни, розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг» до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м.Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління ДФС про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі посилаючись на доводи, викладені в адміністративному позові.
Суд, за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, відповідно до частин 4, 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив здійснити розгляд справи за наявними у ній доказами в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Судом встановлено, що Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг» знаходиться на обліку в Спеціалізованій державній податковій інспекції з обслуговування великих платників у м.Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління ДФС.
Порушення виявлені під час перевірки знайшли своє відображення в акті № 29/28-01-51-03/24432974 від 10.12.2015 р.
Судом також встановлено, що у січні 2016 року відповідач провів камеральну перевірку даних, задекларованих позивачем у податковій звітності з податку на додану вартість (надалі ПДВ) за листопад 2015 року. За результатами цієї перевірки відповідач склав акт № 5/28-01-51-03/24432974 від 06.01.2016 р. (надалі «Акт камеральної перевірки»).
На підставі акту камеральної перевірки відповідач прийняв податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 20.01.2016 р., яким позивачеві було зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ на 137 252 грн., а також застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 68 626 грн., а всього: 205 878 грн.
Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного.
Пунктом 198.1 ст.198 ПК України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у звязку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких, є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
За змістом п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
За приписами п.198.3. статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з:
- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;
- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість, є факт придбання товарів та послуг з метою їх використання в господарській діяльності.
Пунктом 198.6. ст.198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у звязку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу. У разі, коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Згідно з п.44.1. ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобовязані вести облік доходів, витрат та інших показників, повязаних з визначенням обєктів оподаткування та/або податкових зобовязань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, повязаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Як встановлено абз.5 ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 р. № 996-ХІV (далі - Закон № 996-ХІV), господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобовязань, власному капіталі підприємства. Отже, господарська операція повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Відповідно до ч.2 ст.3 Закону № 996-ХІV, бухгалтерський облік, є обовязковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
За змістом ч.1 ст.9 вищезазначеного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Частиною 2 ст.9 Закону № 996-ХІV передбачені обовязкові реквізити, які мають містити первинні та зведені облікові документи.
Відповідно до п.2.15 та 2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 (далі - Положення), первинні документи підлягають обовязковій перевірці працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обовязкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству, логічна увязка окремих показників. Забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать нормативно-правовим актам, встановленому порядку приймання, зберігання і витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, власникам, іншим юридичним і фізичним особам. Такі документи повинні бути передані керівнику підприємства, установи для прийняття рішення.
Пунктом 2.4 Положення визначено, що первинні документи повинні мати такі обовязкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Так, на думку відповідача, позивач не мав права відносити суми ПДВ за відповідними господарськими операціями у загальному розмірі 33 478 760 грн. до складу свого податкового кредиту.
Формування позивачем кредиту за відповідними операціями, як вважає відповідач, призвело до завищення суми податкового кредиту, що, в свою чергу мало наслідком завищення розміру відємного значення з ПДВ на 137 252 грн., а також завищення суми заявленого бюджетного відшкодування з ПДВ на 33 341 508 грн.
Зокрема, на думку відповідача, позивач неправомірно відніс до складу свого податкового кредиту наступні суми ПДВ:
- за операціями з ТОВ «ТОРУН», код за ЄРДПОУ 39730187 (постачало позивачу концентрат вугілля марки Ж крупності 0-100) у розмірі 6 446 216,69 грн.;
Підставою для висновків акту перевірки слугують доводи посадових осіб відповідача про, начебто, дефектність наявних первинних документів і відсутність певних інших документів, які б давали право позивачу на формування податкового кредиту за такими операціями. Зокрема, відповідач посилається на те, що до перевірки не надано: жодного із документів, що підтверджують факт проходження через контрольно-пропускні пункти позивача працівників його контрагентів для здійснення будівельно-монтажних робіт, реконструкції та перевлаштування на обєктах позивача, документального підтвердження транспортування (автомобільним або будь-яким іншим транспортом) на територію позивача будівельних механізмів, технічних засобів, матеріалів чи обладнання, відомостей щодо наявності чи відсутності ліцензій, сертифікатів якості і дозволів у контрагентів позивача на виконання робіт та якості обладнання.
За відсутності таких документів, посадові особи відповідача стверджують про неможливість підтвердити ні фізичне переміщення обладнання в просторі, ні відповідність придбаного обладнання нормам ГОСТу, ТУ, як це викладено в умовах укладених договорів, що свідчить, на думку відповідача, про формальне складання первинних документів по вказаним операціям, та, відповідно, про їхню юридичну дефектність.
Усі недоліки в оформленні документів, на які посилається відповідач в акті перевірки, мають виключно формальний характер. Так, відповідач акцентує увагу на відсутності в окремих документах печаток того чи іншого підрозділу позивача (хоча навіть печатка юридичної особи не є обовязковим реквізитом первинного документа), недостатньо повному зазначенні реквізитів сторін в окремих актах, відсутності повної розшифровки окремих підписів із зазначенням повного ПІБ, посади підписанта, візуальної несхожості підписів посадових осіб у документах тощо.
Так, під час проведення податкової перевірки позивач надав відповідачу всі передбачені законом первинні документи та пояснення щодо своїх господарських операцій з контрагентами (ці документи перелічені й описані самим відповідачем в акті перевірки). Хоча відповідач мав можливість переконатися у фактичній наявності та використанні на підприємстві позивача придбаних у контрагентів товарно-матеріальних цінностей та результатів виконаних контрагентами робіт/наданих послуг, усі вказані документи й обставини відповідач залишив поза увагою.
На підтвердження правомірності формування сум податкового кредиту, які в подальшому трансформувались у спірні суми відємного значення та бюджетного відшкодування, а також реальності господарських операцій з контрагентами, за взаємовідносинами з якими сформовані такі суми податкового кредиту, позивач надав: договори, рахунки-фактури, акти виконаних робіт/надання послуг, довідки про вартість виконаних будівельних робіт і витрати, акти на передачу основних і допоміжних матеріалів, акти на використані при ремонті матеріали, видаткові накладні, прибуткові ордери, товарно-транспортні накладні, переліки перевізних документів за перевезеннями замовника, реєстри, повідомлення про відвантаження, податкові накладні, посвідчення якості та інші первинні документи.
Вимога відповідача про надання документів, що підтверджують переміщення на території позивача робітників підприємств-підрядників чи механізмів для виконання робіт є безпідставною, оскільки чинне законодавство України не передбачає обовязкове встановлення пропускного режиму на такого роду підприємствах, яким є підприємство позивача.
Відомості щодо наявності чи відсутності ліцензій і дозволів у контрагентів-підрядників не є документами бухгалтерського обліку, такі ліцензії є документами державного зразка, які засвідчують право ліцензіата на провадження зазначеного в них виду господарської діяльності протягом визначеного строку за умови виконання ліцензійних умов.
З приводу відсутності товарно-транспортних накладних, слід зазначити, що за змістом Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 р., товарно-транспортна накладна є обовязковим документом обліку господарської операції з перевезення вантажу перевізником субєктом господарювання, який надає послуги з перевезень вантажів. У випадку коли перевезення вантажу здійснюється власним транспортом продавця (вантажовідправника) чи покупця (вантажоодержувача), товарно-транспортні накладні не оформлюються. Отже, товарно-транспортна накладна є обовязковим документом обліку господарської операції з перевезення вантажу перевізником субєктом господарювання, який надає послуги з перевезень вантажів, а не покупцем у разі придбання товару.
Також, хибними є доводи відповідача про відсутність у позивача документів, які підтверджують проходження атестації працівників контрагентів на знання корпоративних стандартів позивача, надання контрагентами результатів виконаних робіт, а саме: карток обслуговування, звітів, технічних проектів, які визначають зміст, обсяги, трудові витрати, кошторисну вартість, основні технічні умови, строки і організацію виконання робіт. Ані договорами з контрагентами, ані нормативно-правовими актами не встановлено обовязковості підтвердження факту виконання робіт чи надання послуг вищезазначеними документами, у тому числі, - журналами реєстрації інструктажів, нарядами-допусками на проведення робіт, картками обслуговування, звітами, технічними проектами, які визначають зміст, обсяги, трудові витрати, кошторисну вартість, основні технічні умови, строки і організацію виконання робіт. Дані документи стосуються забезпечення продуктивності та якості роботи, планування й звітності в галузі будівництва, та не є бухгалтерськими документами, на підставі яких формуються дані бухгалтерського і податкового обліку. Факт виконання робіт/послуг підтверджується підписаним сторонами актом приймання-передачі робіт/послуг.
Таким чином, усі надані позивачем в ході перевірки первинні документи, в тому числі податкові накладні, які складені за взаємовідносинами позивача з його контрагентами, в своїй сукупності підтверджують факт виконання контрагентами робіт та надання послуг, постачання товарів, та спростувати сумніви щодо їхньої реальності.
Що стосується доводів співробітників відповідача стосовно неправомірної діяльності контрагента позивача, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.
Так, на момент здійснення спірних правовідносин контрагенти позивача та позивач були зареєстровані як юридичні особи та платники податку на додану вартість. Тобто, на момент здійснення господарських правовідносин контрагенти мали повну господарську дієздатність.
Питання податкового кредиту поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб, а також наявності та змісту правових взаємовідносин цих осіб між собою. На сторону цивільно-правової угоди, яка є платником податків, не покладено обов'язку з перевірки дотримання усіма постачальниками товару у ланцюгу постачання вимог цивільного, господарського, податкового та іншого законодавства.
За таких обставин, позивач не зобовязаний нести юридичну відповідальність за дії своїх контрагентів, з урахуванням того, що вона має індивідуальний характер.
З врахуванням того, що позивач надав первинні документи, що стосуються господарських операцій за участю наведених контрагентів, які фактично підтверджують реальне здійснення правочинів і досягнення позивачем законної мети їх здійснення придбання товарів/послуг для здійснення господарської статутної діяльності, направленої на отримання прибутку, висновки відповідача про безтоварність цих господарських операцій з мотивів не спрямованості правочинів на реальне настання наслідків, є надуманими та такими, що ґрунтуються на припущеннях. В акті перевірки відповідач не навів належних і достатніх доказів на підтвердження висновку про порушення позивачем податкового законодавства.
Податковий орган не надав жодних доказів на підтвердження того, що позивач як платник податку діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускали його контрагенти, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даними субєктами господарювання було одержання позивачем податкової вигоди.
Відповідач не навів жодних обставин та доказів, які б свідчили про незвичність цін за спірними операціями, або про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності сторін цих операцій, незвичності цих операцій для цих осіб, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б в сукупності могли свідчити про фіктивність вчинених операцій, відсутність факту поставки робіт/послуг, а також того, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру), а дії позивача та його контрагентів були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди.
Як вбачається з акту перевірки, вказані обставини під час проведення перевірки відповідачем взагалі не досліджувалися та жодні обґрунтовані доводи з цього приводу в акті перевірки не наведено.
Таким чином, податковий орган безпідставно дійшов висновку про безтоварність оподатковуваних угод та протиправно поставив під сумнів розмір податкового кредиту з ПДВ, задекларованого позивачем по взаємовідносинам з наведеними вище контрагентами.
Що стосується податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 20.01.2016 р. суд зазначає наступне.
Як вбачається із самого акту камеральної перевірки, висновок відповідача щодо завищення позивачем суми бюджетного відшкодування з ПДВ на 137 252 грн. (і, відповідно, податкове-повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 20.01.2016 р.) стосується тих самих операцій (між позивачем і ПП «ВБК «НІКОНС» та ТОВ «ГІР-ІНТЕРНЕШНЛ»), за якими відповідач попередньо вже зменшив позивачеві розмір відємного значення суми ПДВ за результатами позапланової податкової перевірки позивача, оформленої актом перевірки від 10.12.2015 р. (шляхом винесення податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_3 від 18.12.2015 р.).
Тобто, відповідач двічі застосував до позивача негативні наслідки стосовно оподаткування одних і тих самих господарських операцій: вперше шляхом винесення податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_3 від 18.12.2015 р. за результатами позапланової документальної перевірки позивача, а вдруге шляхом винесення податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 20.01.2016 р. за результатами камеральної перевірки позивача.
В силу ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
У відповідності до ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною 2 цієї статті визначено, що у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи, що судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, судові витрати слід розподілити відповідно до ч.1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10, 11, 69, 71, 94, 122, 128, 158 - 163, 167 КАС України, суд, -
Адміністративний позов Публічного акціонерного товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг» до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м.Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління ДФС про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.
Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 18.12.2015 р. Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м.Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління ДФС.
Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_3 від 18.12.2015 р. Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м.Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління ДФС.
Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 20.01.2016 р. Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м.Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління ДФС.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м.Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління ДФС на користь Публічного акціонерного товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг» сплачений судовий збір у розмірі 755330,88 грн. (пятдесят сімсот пятдесят пять тисяч триста тридцять гривень 88 коп.).
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд в порядку та строки, передбачені ст.186 КАС України.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_1