Справа № 820/2665/16
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2016-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2016 р.Справа № 820/2665/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П., Перцової Т.С.

за участю: секретаря судового засідання - Мороз Є.В.

представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2016р. по справі № 820/2665/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАРНА"

до Головного управління ДФС у Харківській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ВАРНА", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Харківській області, в якому просив суд: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення від 29.04.2016: за формою «Р» № НОМЕР_1 від 29.04.2016 р., за формою «Р» № НОМЕР_2 від 29.04.2016 р., за формою «В4» № НОМЕР_3 від 29.04.2016 р.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16 червня 2016 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАРНА" - задоволено.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби України у Харківській області від 29.04.2016 року №, №, №, прийняті щодо товариства з обмеженою відповідальністю "ВАРНА".

Стягнуто з Державного бюджету України (УДКСУ в Червонозаводському районі міста Харкова, код: 37999628, р/р 4011, МФО 851011) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ВАРНА" (61161, м. Харків, вул. Тюрінська, 75, ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 37577,00 (тридцять сім тисяч п'ятсот сімдесят сім) грн.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваної постанови, норм матеріального та процесуального права, відповідачч просить постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16 червня 2016 року скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції приписів пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 135.1 ст. 135, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, ст. 201 Податкового кодексу України, ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, що 23.03.2016 року, у звязку із отриманням ухвали Печерського районного суду м. Києва від 05.02.2016 року справа № 757/3901/16-к про проведення перевірки, фахівцями ГУ ДФС у Харківській області було проведено позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 року по 31.12.2015 року, за результатами якої було складено Акт № 167/20-40-14-06-10/32436208 від 07.04.2016 р.

Згідно висновків акту перевірки податковим органом встановлено порушення позивачем вимог податкового законодавства, а саме:

- п.п. 134.1.1 п.134.1 ст.134, п.135.1 ст.135 ПКУ від 02.12.2010 року №2755-IV (з урахуванням змін та доповнень) в результаті чого підприємству донараховано податок на прибуток за 2015 рік на загальну суму 1 023 143 грн.;

- абз. «а» п.198.1, п.198.3, п. 198.6 ст.198, ст.201 ПКУ в результаті чого підприємству донараховано суму податку на додану вартість в сумі 799 163 грн., в т.ч. за березень 2015 року на суму 121 346 грн.; квітень 2015 року на суму 322 282 грн.; травень 2015 року на суму 278 746 грн.; червень 2015 року на суму 76 564 грн.; липень 2015 року на суму 225 грн., та зменшено відємного значення різниці між сумою податкових зобовязань та податкового кредиту за лютий 2015 року на суму 16 687 грн.; за липень 2015 року на суму 10 708 грн.;

- 3. ст.7 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» у результаті чого занижено суму єдиного соціального внеску на 158, 18 грн.

19.04.2016 р. позивачем до ГУ ДФС у Харківській області було подано заперечення на вищевказаний акт перевірки, в якому підприємство зазначило всі суттєві заперечення проти доводів акту перевірки.

Листом № 2479/10/20-40-14-06-10 від 26.04.2016 р., про розгляд заперечень ГУ ДФС у Харківській області відмовила позивачеві в задоволенні його вимог, що викладені в запереченні на акт перевірки.

04.05.2016 року позивачем від ГУ ДФС у Харківській області було отримано:

- податкове повідомлення-рішення форма «Р» № НОМЕР_1 від 29.04.2016 р., складеного ГУ ДФС у Харківській області в частині збільшення суми грошового зобовязання з податку на прибуток підприємств за податковими зобовязаннями у розмірі 1 023 143,00 грн. та за штрафними санкціями 255 785,75 грн. ;

- податкове повідомлення-рішення форма «Р» № НОМЕР_2 від 29.04.2016 р., складеного ГУ ДФС у Харківській області в частині збільшення суми грошового зобовязання з податку на додану вартість за податковими зобовязаннями у розмірі 799 163,00 грн. та за штрафними санкціями 399 581,50 грн.;

- податкове повідомлення-рішення форма «В4» № НОМЕР_3 від 29.04.2016 р., складеного ГУ ДФС у Харківській області в частині зменшення відємного значення суми податку на додану вартість по декларації № НОМЕР_4 від 18.01.2016р. на суму 10 708,00 грн., та декларації № НОМЕР_5 від 19.10.2015р. на суму 16 687,00 грн.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що податковим органом не було доведено належними і допустимими доказами обставин та фактів, на які він посилається в обґрунтування відповідності нормам чинного законодавства прийнятих ним оскаржуваних рішень.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до висновку, що податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 29.04.2016 року №, №, № винесено з порушенням норм чинного законодавства України, що стало підставою для їх скасування в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, з таких підстав.

Завданням адміністративного суду є перевірка правомірності (легальності) даних рішень з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу спірних рішень, а також відображених суб'єктом владних повноважень в акті перевірки суджень на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Судом встановлено, що фактичною підставою для прийняття спірних рішень слугували висновки контролюючого органу про те (сторінка 26 Акту), що є підстави вважати, що ТОВ «ВАРНА» не мала можливості здійснювати операції з придбання ТМЦ у ТОВ «ФІЛАКАС», ТОВ «ТЕХНОБУД УА», ТОВ «СЕНТРО-М», ТОВ «НЕО-ТЕКС», ТОВ «ФЕСАЛІЯ ЛТД», оскільки за результатами зібраної податкової інформації по них, отриманих по контрагентах цих підприємств актах та актах по самим цим підприємствам стверджується про нереальність здійснення господарських операцій, відсутність товарно-транспортних документів по доставці ТМЦ, про відсутність складських приміщень, виробничих потужностей для здійснення операцій в обємах, що декларуються, імпортних операцій, вбачається проведення нереальних господарських операцій, спрямованих на здійснення операцій для надання податкової вигоди третім особам, які не виконують свої податкові зобовязання, зокрема у випадках, коли операції здійснюються через посередників з метою штучного формування валових витрат та податкового кредиту та не мають реального товарного характеру.

При проведенні перевірки податковим органом були взяті до уваги ті факти, що ТМЦ, придбані у вище перелічених контрагентів, в наступних періодах в процесі проведення господарської діяльності були реалізовані таким контрагентам, як ТОВ «БУДМЕН ІНТЕР», ТОВ «ЕПІЦЕНТР К» тощо, досліджено в повному обсязі порядок проведення розрахунків як за придбані у контрагентів ТМЦ, так і за ті, що в подальшому були реалізовані.

Згідно п.137.1 ст.137 Податкового кодексу України, податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 цього Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 цього Кодексу.

Відповідно до п.п.134.1.1, п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України обєктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Статтею 135 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є грошове вираження обєкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Розділом V Податкового кодексу України врегульовані питання, пов'язані з обчисленням та сплатою податку на додану вартість.

Згідно з пп. "а" п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання товарів та послуг, які відповідно до п. 185.1 ст. 185 цього Кодексу є об'єктом оподаткування податком на додану вартість.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України, в редакції закону на час виникнення спірних правовідносин, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку (абз. 2).

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України, в редакції закону на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п.201.11 ст.201 цього Кодексу).

Пунктом 201.1 ст. 201 ПК України визначено, що платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, яка, як встановлено п. 201.10 цієї ж Статті, є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до п. 201.6 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Із системного аналізу вказаних правових норм, можливо дійти до висновку, що для отримання права на податковий кредит із сум податку на додану вартість, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), платник ПДВ повинен мати податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності.

Крім того, слід зазначити, що за змістом частини 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що господарська операція - це дія або подія, що викликає зміни у структурі активів і зобов'язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, юридичний аспект вчинених господарських дій або подій не входять до складу поняття "господарська операція" (бухгалтерський чи економічний ефект).

Із положень частин першої, третьої статті 9 вказаного Закону вбачається, що бухгалтерський облік полягає, зокрема, у складанні та прийнятті до обліку первинних документів, які фіксують факти здійснення господарських операцій, складені на їх підставі зведених облікових документів, систематизація інформації первинних документів на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку.

Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форму); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

Відносно господарської діяльності позивача та його взаємовідносини з контрагентами судом встановлено наступне.

25 грудня 2014 року між позивачем ТОВ «ВАРНА», в якості покупця, та ТОВ «Філакас», в якості продавця, було укладено письмовий правочин у формі Договору купівлі-продажу №251214 від 25.12.2014р., предметом якого є ТМЦ електронасоси.

В межах даного правочину були проведені господарські операції з поставки ТМЦ які оформлені первинними документами згідно вимог чинного законодавства України, а саме: видаткова накладна №30-1214 від 30.12.2014 р. на суму 265600,00 грн., податкова накладна №100 від 30.12.2014 р., видаткова накладна №19-0115 від 19.01.2015 р. на суму 906400,20 грн., податкова накладна №29 від 19.01.2015 р., видаткова накладна №27-0115 від 27.01.2015 р. на суму 389709,12 грн., податкова накладна №44 від 27.01.2015 р., видаткова накладна №02-0215 від 02.02.2015 р. на суму 102884,05 грн., податкова накладна№9 від 02.02.2015 р., видаткова накладна №09-0215 від 09.02.2015 р. на суму 145095,00 грн., податкова накладна № 6 від 09.02.2015 р., видаткова накладна№16-0215 від 16.02.2015 р. на суму 152566,22 грн., податкова накладна №5 від 16.02.2015 р., на загальну суму 1962254,59 грн. (в тому числі ПДВ 327042,43 грн).

Отриманий товар оприбутковано позивачем за даними рахунку 281 «Товари на складі».

Фізичне переміщення товару підтверджується товарно-транспортними накладними, а саме: товарно-транспортна накладна № Р ЗО-1214 від 30.12. 2014 р., товарно-транспортна накладна № Р 19-0115 від 19.01.2015 р., товарно-транспортна накладна № Р 27-0115 від 27.01.2015 р., товарно-транспортна накладна № Р 02-0215 від 02.02.2015 р., товарно-транспортна накладна № Р 09-0215 від 09.02.2015 р., товарно-транспортна накладна № Р 16-0215 від 16.02.2015 р.

Фактичне надходження товару в розпорядження позивача підтверджується даними складського та бухгалтерського обліку, а саме: даними рахунку 281 «Товари на складі» та 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» та довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей, а саме: №45 від 30.12.2014 р., №2 від 19.01.2015 р., №3 від 27.01.2015 р., №4 від 02.02.2015 р., №5 від 09.02.2015 р., №7 від 16.02.2015 р.

Зобов'язання по оплаті вартості придбаного товару були виконані позивачем шляхом перерахування на користь контрагента безготівкових коштів згідно з платіжним дорученням №1501 від 09.01.2015 р., №1528 від 28.01.2015 р., №1547 від 06.02.2015 р., №1558 від 13.02.2015 р., №1569 від 18.02.2015 р., №1581 від 25.022015 р., на загальну суму 1962254,59 грн. (в тому числі ПДВ 327042,43 грн).

В подальшому придбаний товар було реалізовано таким контрагентам, як ТОВ «БУДМЕН ІНТЕР», ТОВ «ЕПІЦЕНТР К» та іншим. Від проведення господарських операцій з придбання товару та подальшої реалізації придбаного товару позивачем отримано прибуток.

У бухгалтерському обліку вказана операція з отримання доходу відображена на рах. № 361 "Розрахунки з вітчизняними покупцями" та № 703 "Дохід від реалізації робіт, послуг", що підтверджується даними форми 2 балансу підприємства за 2015 рік та відображено у Податкової декларації з податку на прибуток підприємства за 2015 рік.

23 лютого 2015 року між позивачем ТОВ «ВАРНА» , в якості покупця, та ТОВ «ТЕХНОБУД УА», в якості продавця, було укладено письмовий правочин у формі Договору купівлі-продажу №230215 від 23.02.2015 р., предметом якого є ТМЦ електронасоси.

У межах даного правочину були проведені господарські операції з поставки ТМЦ які оформлені первинними документами згідно вимог чинного законодавства України, а саме: видаткова накладна №2310 від 23.02.2015 р. на суму 100120,00 грн., податкова накладна №2310 від 23.02.2015р., видаткова накладна №205 від 02.03.2015р. на суму 333838,20грн., податкова накладна №205 від 02.03.2015р., видаткова накладна №1009 від 10.03.2015р. на суму 109708,90грн., податкова накладна №1009 від 10.03.2015р., видаткова накладна №1612 від 16.03.2015р. на суму 28528,62 грн., податкова накладна №1612 від 16.03.2015р., на загальну суму 572195, 72 грн. (в тому числі ПДВ 95365,95 грн).

Отриманий товар оприбутковано позивачем за даними рахунку 281 «Товари на складі».

Фізичне переміщення товару підтверджується товарно-транспортними накладними, а саме: товарно-транспортна накладна № Р 2310 від 23.02.2015 р., товарно-транспортна накладна № Р 205 від 02.03.2015 р., товарно-транспортна накладна № Р 1009 від 10.03.2015 р., товарно-транспортна накладна № Р 1612 від 16.03.2015 р.,

Фактичне надходження товару в розпорядження позивача підтверджується даними складського та бухгалтерського обліку, а саме: даними рахунку 281 «Товари на складі» та 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» та довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей, а саме: №8 від 23.02.2015р., №9 від 02.03.2015р., №10 від 10.03.2015р., №50/1 від 16.03.2015р.

Зобов'язання по оплаті вартості придбаного товару були виконані позивачем шляхом перерахування на користь контрагента безготівкових коштів згідно з платіжним дорученням №1586 від 04,03.2015р., №1598 від 17.03.2015р., №1604 від 23.03.2015р., №1606 від 25.03.2015р., на загальну суму 572195, 72 грн. (в тому числі ПДВ 95365,95 грн).

В подальшому придбаний товар було реалізовано таким контрагентам, як ТОВ «БУДМЕН ІНТЕР», ТОВ «ЕПІЦЕНТР К» та іншим. Від проведення господарських операцій з придбання товару та подальшої реалізації придбаного товару позивачем отримано прибуток.

У бухгалтерському обліку вказана операція з отримання доходу відображена на рах. № 361 "Розрахунки з вітчизняними покупцями" та № 703 "Дохід від реалізації робіт, послуг", що підтверджується даними форми 2 Балансу підприємства за 2015 рік та відображено у Податкової декларації з податку на прибуток підприємства за 2015 рік.

27 березня 2015 року між позивачем ТОВ «ВАРНА» , в якості покупця, та ТОВ «СЕНТРО-М», в якості продавця, було укладено письмовий правочин у формі Договору купівлі-продажу №270315 від 27.03.2015р., предметом якого є ТМЦ електронасоси.

В межах згаданого правочину були проведені господарські операції з поставки ТМЦ які оформлені первинними документами згідно вимог чинного законодавства України, а саме: видаткова накладна №2306 від 23.03.2015р. на суму 110457,85грн., податкова накладна №2306 від 23.03.2015р., видаткова накладна№3009 від 30.03.2015р. на суму 320680,00грн., податкова накладна №3009 від 30.03.2015р., видаткова накладна №6 від 01.04.2015р. на суму 218170,00 грн., податкова накладна №6 від 01.04.2015р., видаткова накладна №602 від 06.04.2015р. на суму 1127700,00грн., податкова накладна №602 від 06.04.2015р., видаткова накладна №1408 від 14.04.2015р. на суму 42581,16 грн., податкова накладна №1408 від 14.04.2015р., видаткова накладна №2007 від 20.04.2015р. на суму 171528,72 грн., податкова накладна №2007 від 20.04.2015р., видаткова накладна №2713 від 27.04.2015р. на суму 98451,00 грн., податкова накладна №2713 від 27.04.2015р., на загальну суму 2089568,73 грн (в тому числі ПДВ 348261,45 грн).

Отриманий товар оприбутковано позивачем за даними рахунку 281 «Товари на складі».

Фізичне переміщення товару підтверджується товарно-транспортними накладними, а саме: товарно-транспортна накладна № Р 2306 від 23.03.2015 р., товарно-транспортна накладна № Р 3009 від 30.03.2015 р., товарно-транспортна накладна № Р 6 від 01.04.2015 р., товарно-транспортна накладна № Р 602 від 06.04.2015р., товарно-транспортна накладна № Р 1408 від 14.04.2015 р.,товарно-транспортна накладна № Р 2007 від 20.04.2015р., товарно-транспортна накладна № Р 2713 від 27.04.2015 р.

Фактичне надходження товару в розпорядження позивача підтверджується даними складського та бухгалтерського обліку, а саме: даними рахунку 281 «Товари на складі» та 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» та довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей, а саме: №51/2 від 23.03.2015р., №57 від 30.03.2015р., №58 від 01.04.2015р., №60 від 06.04.2015р., №60/1 від 14.04.2015р., №63/1 від 20.04.2015р., №65 від 27.04.2015р.

Зобов'язання по оплаті вартості придбаного товару були виконані позивачем шляхом перерахування на користь контрагента безготівкових коштів згідно з платіжним дорученням №1622 від 08.04.2015р., №1625 від 16.04.2015р., №1638 від 21.04.2015р., №3 від 24.04.2015р., №5 від 28.04.2015р., №1652 від 07.05.2015р., №1675 від 22.05.2015р., на загальну суму 2089568,73 грн (в тому числі ПДВ 348261,45 грн).

В подальшому придбаний товар було реалізовано таким контрагентам, як ТОВ «БУДМЕН ІНТЕР», ТОВ «ЕПІЦЕНТР К» та іншим. Від проведення господарських операцій з придбання товару та подальшої реалізації придбаного товару позивачем отримано прибуток.

У бухгалтерському обліку вказана операція з отримання доходу відображена на рах. № 361 "Розрахунки з вітчизняними покупцями" та № 703 "Дохід від реалізації робіт, послуг", що підтверджується даними форми 2 Балансу підприємства за 2015 рік та відображено у Податкової декларації з податку на прибуток підприємства за 2015 рік.

05 травня 2015 року між позивачем ТОВ «ВАРНА» , в якості покупця, та ТОВ «НЕО-ТЕКС», в якості продавця, було укладено письмовий правочин у формі Договору купівлі-продажу №050515 від 05.05.2015р., предметом якого є ТМЦ електронасоси.

В межах згаданого правочину були проведені господарські операції з поставки ТМЦ які оформлені первинними документами згідно вимог чинного законодавства України, а саме: видаткова накладна №503 від 05.05.2015р. на суму 122962,15грн., податкова накладна №503 від 05.05.2015р., видаткова накладна №1205 від 12.05.2015р. на суму 785995,00грн., податкова накладна №1205 від 12.05.2015р., видаткова накладна №1812 від 18.05.2015р. на суму 538517,70 грн., податкова накладна №1812 від 18.05.2015р., видаткова накладна №2512 від 25.05.2015р. на суму 225000,00грн., податкова накладна№2512 від 25.05.2015р., видаткова накладна №1 від 01.06.2015р. на суму 159500,00 грн., податкова накладна №1 від 01.06.2015р., видаткова накладна №811 від 08.06.2015р. на суму 96611,45 грн., податкова накладна №811 від 08.06.2015р., видаткова накладна №1506 від 15.06.2015р. на суму 203273,00 грн., податкова накладна №1506 від 15.06.2015р., на загальну суму 2131859,30 грн (в тому числі ПДВ 355309,88 грн).

Отриманий товар оприбутковано позивачем за даними рахунку 281 «Товари на складі».

Фізичне переміщення товару підтверджується товарно-транспортними накладними, а саме: товарно-транспортна накладна № Р 503 від 05.05.2015 р., товарно-транспортна накладна № Р 1205 від 12.05.2015 р., товарно-транспортна накладна № Р 1812 від 18.05.2015 р., товарно-транспортна накладна № Р 2512 від 25.05.2015 р., товарно-транспортна накладна № Р 1 від 01.06.2015 р.,товарно-транспортна накладна № Р 811 від 08.06.2015 р., товарно-транспортна накладна № Р 1506 від 15.06.2015 р.

Фактичне надходження товару в розпорядження позивача підтверджується даними складського та бухгалтерського обліку, а саме: даними рахунку 281 «Товари на складі» та 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» та довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей, а саме: №67 від 05.05.2015р., №69 від 12.05.2015р., №74 від 18,05.2015р., №77 від 25.05.2015р., №78 від 01.06.2015р., №81 від 08.06.2015р., №84 від 15.06.2015р.

Зобов'язання по оплаті вартості придбаного товару були виконані позивачем шляхом перерахування на користь контрагента безготівкових коштів згідно з платіжним дорученням №1665 від 19.05.2015р., №1676 від 22.05.2015р., №1680 від 28.05.2015р., №1686 від 03.06.2015р., №1698 від 11.06.2015р., №1710 від 18.06.2015р., №1717 від 23.06.2015р., на загальну суму 2131859,30 грн (в тому числі ПДВ 355309,88 грн).

В подальшому придбаний товар було реалізовано таким контрагентам, як ТОВ «БУДМЕН ІНТЕР», ТОВ «ЕПІЦЕНТР К» та іншим. Від проведення господарських операцій з придбання товару та подальшої реалізації придбаного товару позивачем отримано прибуток.

У бухгалтерському обліку вказана операція з отримання доходу відображена на рах. № 361 "Розрахунки з вітчизняними покупцями" та № 703 "Дохід від реалізації робіт, послуг", що підтверджується даними форми 2 Балансу підприємства за 2015 рік та відображено у Податкової декларації з податку на прибуток підприємства за 2015 рік.

13 липня 2015 року між позивачем ТОВ «ВАРНА» , в якості покупця, та ТОВ «ФЕСАЛІЯ ЛТД», в якості продавця, було укладено письмовий правочин у формі Договору купівлі-продажу №130715 від 13.07.2015р., предметом якого є ТМЦ електронасоси.

У межах даного правочину були проведені господарські операції з поставки ТМЦ які оформлені первинними документами згідно вимог чинного законодавства України, а саме: видаткова накладна№11 від 13.07.2015р. на суму 65600,00грн., податкова накладна№11 від 13.07.2015р, на загальну суму 65600,00 грн (в тому числі ПДВ 10933,33 грн).

Отриманий товар оприбутковано позивачем за даними рахунку 281 «Товари на складі».

Фізичне переміщення товару відбувалось шляхом доставки продавцем на склад покупця, транспортом продавця, згідно договору купівля-продажу.

Фактичне надходження товару в розпорядження позивача підтверджується даними складського та бухгалтерського обліку, а саме: даними рахунку 281 «Товари на складі» та 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» та довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей, а саме: №93/1 від 13.07.2015р.

Зобов'язання по оплаті вартості придбаного товару були виконані позивачем шляхом перерахування на користь контрагента безготівкових коштів згідно з платіжним дорученням №1764 від 22.07.2015р., №1787 від 11.08.2015р., на загальну суму 65600,00 грн (в тому числі ПДВ 10933,33 грн).

В подальшому придбаний товар було реалізовано таким контрагентам, як ТОВ «БУДМЕН ІНТЕР», ТОВ «ЕПІЦЕНТР К» та іншим. Від проведення господарських операцій з придбання товару та подальшої реалізації придбаного товару позивачем отримано прибуток.

У бухгалтерському обліку вказана операція з отримання доходу відображена на рах. № 361 "Розрахунки з вітчизняними покупцями" та № 703 "Дохід від реалізації робіт, послуг", що підтверджується даними форми 2 Балансу підприємства за 2015 рік та відображено у Податкової декларації з податку на прибуток підприємства за 2015 рік.

З доказів справи вбачається, що жодних зауважень чи претензій до правоздатності і дієздатності юридичних осіб, які є сторонами спірних правочинів, відповідності спірних правочинів вимогам закону відповідачем ані при проведенні перевірки, ані в ході судового розгляду не пред'являлось.

Окрім цього, відповідно до п. 201.8 ст. 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Як вбачається з акту перевірки № 167/20-40-14-06-10/32436208 від 07.04.2016 року відповідачем не спростовується, що на час здійснення фінансово-господарських операцій контрагенти позивача були зареєстровані як платники податку в податковому органі та яким присвоєно індивідуальні податкові номера платника податку на додану вартість.

Оформлені сторонами вищезазначених договорів первинні документи відповідають вимогами ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а податкові накладні - вимогам пп. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України.

Наведені вище документи первинного бухгалтерського обліку підтверджують здійснення руху активів та зміни у власному капіталі та зобов'язаннях позивача.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що господарські операції позивача з вищезазначеними контрагентами були направлені на реальне настання правових наслідків, що підтверджується доданими до матеріалів справи видатковими та податковими накладними, актами, договорами та іншими первинними документами, а саме: реальне понесення витрат у власній господарській діяльності та використання придбаних товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Порушень в діях позивача при формуванні валових витрат та податкового кредиту за перевіряємий період по взаємовідносинам з вищезазначеними контрагентами під час судового розгляду не встановлено.

Доказів фактичного нездійснення господарських операцій, суми по яких позивачем включено до складу валових витрат та податкового кредиту при обчисленні податку на прибуток та податку додану вартість за спірний період, відповідачем по справі не надано. Наявні в матеріалах судової справи та досліджені в ході судового розгляду первинні документи за змістом відповідають вимогам законодавства, що пред'являються до первинних документів, доказів недостовірності даних в цих документах відповідачем не надано.

За таких обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем правомірно віднесено до складу податкового кредиту відповідні суми ПДВ та до складу валових витрат відповідні суми без ПДВ по спірним господарським операціям, а отже, збільшення суми грошового зобовязання з податку на прибуток підприємств за податковими зобовязаннями у розмірі 1 023 143,00 грн. та за штрафними санкціями 255 785,75 грн., збільшення суми грошового зобовязання з податку на додану вартість за податковими зобовязаннями у розмірі 799 163,00 грн. та за штрафними санкціями 399 581,50 грн., зменшення відємного значення суми податку на додану вартість по декларації № НОМЕР_4 від 18.01.2016 року на суму 10 708,00 грн. та декларації № НОМЕР_5 від 19.10.2015 р. на суму 16 687,00 грн. за податковими повідомленнями рішеннями № НОМЕР_1 від 29.04.2016 р., № НОМЕР_2 від 29.04.2016 р., № НОМЕР_3 від 29.04.2016 р. є необґрунтованими та безпідставними.

З приводу посилання відповідача на отриману податкову інформацію відносно контрагентів позивача, внаслідок чого відповідачем зроблено висновки про відсутність реального характеру здійснених господарських операцій, колегія суддів зазначає, що Податковий кодекс України не ставить право на формування податку на додану вартість в залежність від факту підтвердження зустрічними перевірками сплати податку на додану вартість усіма попередніми постачальниками у ланцюгу постачання товару.

Несплата одним з постачальників товару у ланцюгу постачання податкових зобов'язань, порушення ним вимог податкового законодавства та правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту та заявлення бюджетного відшкодування.

Платник податку на додану вартість (покупець товару, послуг) не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням усіма постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит чи бюджетне відшкодування за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів. Отже, платник податків, який придбав товар та або/послуги в особи, що порушує вимоги податкового законодавства, не повинен притягуватися до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію та не знав про певні порушення правил ведення господарської діяльності та оподаткування своїм контрагентом або постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит та праві на отримання бюджетного відшкодування. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Колегія суддів також звертає увагу на приписи ч.2 ст.8 КАС України, яка зобов'язує суд застосовувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

В Рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Інтерсплав проти України» (2007 рік, заява № 803/02). «Булвес» АД проти Болгарії» (2009 рік, заява № 3991/03) і «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії» (2010 рік. заява № 6689/03) визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати. Якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду з прав людини від 09.01.2007 у справі "Інтерсплав проти України").

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч. 4 ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Предметом доказування у відповідній категорії спорів є реальність господарських операцій, що є підставою для виникнення права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування.

За змістом ст. 198 Податкового кодексу України, для декларування податкового кредиту з ПДВ платник податків має підтвердити нарахований постачальниками товарів (робіт, послуг) ПДВ належним чином складеними податковими накладними та довести зв'язок такого придбання з власною оподатковуваною господарською діяльністю.

Отже, в силу закону отримання контролюючим органом податкової інформації, в якій викладені висновки про наявність ознак фіктивної господарської діяльності, відсутність факту реального вчинення господарських операцій, вчинення контрагентом платника податків нікчемного правочину або відображення в звітності показників господарських операцій, які фактично не відбулись, не звільняє такий податковий орган від виконання обов'язку по самостійному встановленню та доведенню факту вчинення платником податків порушення закону.

При цьому, податковий орган не довів суду належними та достатніми доказами, що досліджені первинні документи, складені за наслідками здійснення господарських операцій, не відповідають дійсності, що укладення договорів не відповідало дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав і обов'язків, а також, що договори укладено з метою безпідставного формування податкового кредиту з податку на додану вартість. Таких доказів до суду першої та апеляційної інстанції відповідачем не надано, а колегією суддів при виконанні вимог ст.11 КАС України не виявлено.

Посилання відповідача на наявність зареєстрованих кримінальних проваджень по вищезазначеним підприємствам - контрагентам позивача колегією суддів також не приймаються до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

З урахуванням положень частини четвертої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою, належним доказом для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, є вирок суду в кримінальній справі ухвалений щодо цієї особи.

Відповідачем будь-яких доказів щодо винесення вироку відносно осіб, причетних до діяльності позивача або його контрагентів суду надано не було, як і не було зазначено про наявність відповідного факту.

Також колегією суддів не беруться до уваги посилання податкового органу на скановані копії сертифікатів відповідності, які містяться на сайті позивача, оскільки вказані посилання податкового органу не є належними та допустимими доказами, які містять інформацію щодо предмету доказування, в розумінні ст.ст. 69, 70 КАС України.

Колегія суддів звертає увагу на тому, що відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.".

В той же час, відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності, не надано доказів узгодженості дій позивача з недобросовісними платниками податків (постачальником) з метою незаконного отримання податкової вигоди, , як і не доведено правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог та наявність підстав для їх скасування.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2016р. по справі № 820/2665/16 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_4
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_5 ОСОБА_6
Повний текст ухвали виготовлений 02.08.2016 р.