Справа № 509/4155/15-а
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2016-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2016 р.м.ОдесаСправа № 509/4155/15-а

Категорія: 5.6 Головуючий в 1 інстанції: Гандзій Д.М.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Домусчі С.Д.,

- Кравець О.О.,

за участю: секретар судового засідання - Курманова І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтоварний ринок» на постанову Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 квітня 2016 року по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітоле» до Виконавчого комітету Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, за участю: третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, - Товариства з обмеженою відповідальністю «Імеджінейшн», Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтоварний ринок», Комунального підприємства «Авангардкомунсервіс», про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень та скасування дозволів на розміщення зовнішньої реклами, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вітоле» звернулось до суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, за участю: третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, - Товариства з обмеженою відповідальністю «Імеджінейшн», Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтоварний ринок», Комунального підприємства «Авангардкомунсервіс», в якому позивач просив: визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, яка полягає у невисуванні вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтоварний ринок» про погодження дозволів № 258 від 01.07.2014 року та № 271 від 08.04.2015 року на розміщення зовнішньої реклами в межах смт. Авангард, Овідіопольський район, Одеська область, з Управлінням Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Одеській області; визнати протиправними і скасувати дозволи № 258 від 01.07.2014 року та № 271 від 08.04.2015 року на розміщення зовнішньої реклами в межах населеного пункту смт. Авангард, Овідіопольський район, Одеська область, виданих Виконавчим комітетом Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області; визнати протиправними і скасувати рішення Виконавчого комітету Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 27.05.2014 року № 36 «Про надання дозволу на розміщення зовнішньої реклами ТОВ «Промтоварний ринок» та від 08.04.2015 року № 23 «Про надання дозволу на розміщення зовнішньої реклами ТОВ «Промтоварний ринок».

Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 квітня 2016 року заявлений позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Промтоварний ринок» подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заявлених позивачем вимог, наголошуючи, зокрема, на порушенні судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, 27.05.2014 року Виконавчим комітетом Авангардівської селищної ради було прийнято рішення № 36 «Про надання дозволу на розміщення зовнішньої реклами ТОВ «Промтоварний ринок», а саме у п. 1 вказаного рішення визначено: вважати продовженим дію пріоритету на розміщення реклами та надати дозвіл ТОВ «Промтоварний ринок» на розміщення зовнішньої реклами терміном на п'ять років, а саме однієї рекламної конструкції розміром 12,9м.*30,0м. за адресою: Одеса - Б - Дністровський - Монаші (Р-70) - км 10+050 праворуч.

Також, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Виконавчого комітету Авангардівської селищної ради від 08.04.2015 року № 23 було надано дозвіл ТОВ «Промтоварний ринок» на розміщення зовнішньої реклами - спеціального одностороннього рекламного засобу в кількості 1 (одна) штука, терміном дії п'ять років, за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, 20 Р.

01.07.2014 року та 08.04.2015 року відповідно, на підставі вказаний рішень Виконавчого комітету Авангардівської селищної ради, ТОВ «Промтоварний ринок» були видані дозволи на розміщення зовнішньої реклами в межах населеного пункту смт. Авангард, Овідіопольський район, Одеська область, №№ 258, 271.

Не погодившись із вказаними рішеннями відповідача та виданими на їх підставі дозволами на розміщення зовнішньої реклами, позивач звернувся до суду з позовом про визнання їх протиправними та скасування, посилаючись на те, що такі дозволи на розміщення зовнішньої реклами видані із порушенням процедури в частині їх погодження з УДАІ ГУМВС в Одеській області, санкціоноване такими дозволами розміщення рекламних засобів здійснено з порушенням норм чинного законодавства України в галузі розміщення зовнішньої реклами і безпеки дорожнього руху, приписів ДСТУ і ДБН України, та порушує права ТОВ «Вітоле», як землекористувача. На думку позивача, в оскаржуваному випадку наявні ознаки самочинного будівництва споруд під виглядом розміщення зовнішньої реклами.

Скасовуючи за заявленим у даній справі позовом ТОВ «Вітоле» рішення відповідача від 27.05.2014 року № 36 та від 08.04.2015 року № 23 про надання третій особі дозволів на розміщення зовнішньої реклами і самі дозволи на розміщення зовнішньої реклами, суд першої інстанції повністю погодився з наведеними доводами позивача.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заявлених ТОВ «Вітоле» вимог та скасування за його позовом наведених рішень та дозволів на розміщення зовнішньої реклами, виданих ТОВ «Промтоварний ринок», з огляду на викладене.

Відповідно до абз. 6 ст. 1 Закону України «Про рекламу» від 03.07.1996 року № 270/96-В зовнішня реклама - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 цього ж Закону розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

За змістом пп. 2.1.7 п. 2.1 р. 2, п. 4.1 р. 4, п. 6.2 р. 6 Правил розміщення зовнішньої реклами в смт. Авангард, затверджених рішенням Авангардівської селищної ради VІІІ сесії V скликання № 75-V від 17.02.2011 року (чинних та в редакції на момент прийняття оскаржуваного рішення від 27.05.2014 року № 36) рішення щодо надання дозволів на розміщення зовнішньої реклами приймається Виконавчим комітетом Авангардівської селищної ради, як робочим органом, на підставі поданої у встановленій формі заяви про надання такого дозволу з доданими до неї документами, вичерпний перелік яких визначають ці Правила.

В свою чергу, згідно розділів 4, 8 Правил розміщення зовнішньої реклами в смт. Авангард (нова редакція), затверджених рішенням Авангардівської селищної ради № 990-V від 25.07.2014 року (чинних та в редакції на момент прийняття оскаржуваного рішення від 08.04.2015 року № 23) рішення щодо надання дозволів на розміщення зовнішньої реклами приймається Виконавчим комітетом Авангардівської селищної ради на підставі поданої у встановленій формі заяви про надання такого дозволу з доданими до неї документами, вичерпний перелік яких визначають ці Правила, а також за пропозицією та проектом відповідного рішення КП «Авангардкомунсервіс».

Крім того, Правила розміщення зовнішньої реклами в смт. Авангард, як в редакції рішення № 75-V від 17.02.2011 року, так і в новій редакції, визначають вичерпний перелік випадків та обставин, за наявності яких, дозвіл на розміщення зовнішньої реклами підлягає погодження з відповідними органами та особи, також, вичерпний перелік, яких визначається у цих Правилах.

Так, зокрема, згідно Правил розміщення зовнішньої реклами в смт. Авангард, як в редакції рішення № 75-V від 17.02.2011 року, так і в новій редакції, у разі розміщення РЗ на перехрестях, біля дорожніх знаків, пішохідних переходів та зупинок транспорту загального користування на вимогу відповідного робочого органу дозвіл погоджується з Державтоінспекцією.

Тобто, з наведеного вбачається, що погодження дозволів на розміщення зовнішньої реклами носить обов'язків характер лише у випадках, вичерпний перелік, яких визначається у правилах розміщення зовнішньо реклами.

Погоджуючись із доводами позивача про порушення відповідачем при прийнятті оскаржуваних рішень порядку надання дозволів на розміщення зовнішньої реклами та скасовуючи такі рішення відповідача з цих підстав, суд першої інстанції послався лише на те, що висування вимоги про погодження дозволу із Державтоінспекцією є обов'язковим у випадку розміщення рекламоносіїв поруч з пішохідними переходами, знаками дорожнього руху, а не висування такої вимоги є протиправною бездіяльністю, і видача дозволів без такого погодження є порушенням правил розміщення зовнішньої реклами.

Проте, в рішенні суду першої інстанції не визначено на підставі яких доказів, наявних в матеріалах справи, останній дійшов висновку про те, що оскаржуваними рішеннями відповідача булу надані дозволи третій особі на розміщення зовнішньої реклами саме на перехресті, біля дорожніх знаків, пішохідних переходів та зупинок транспорту загального користування та відповідно про необхідність погодження таких дозволів із Державтоінспекцією.

Листи УДАІ ГУ МВС України в Одеській області від 07.05.2015 року № 7/65-аз та від 05.06.2015 року № 7/78-аз (а.с.20-21 т.1), на які посилається суд першої інстанції у своєму рішення, не містять висновків про те, що при прийнятті оскаржуваних рішень про надання третій особі дозволів на розміщення зовнішньої реклами відповідачем були допущенні наведені вимоги правил розміщення зовнішньої реклами та про необхідність погодження наданих цими рішеннями дозволів із Державтоінспекцією.

Зокрема, як зазначає сам суд першої інстанції, у листі УДАІ ГУ МВС України в Одеській області від 05.06.2015 року № 7/78-аз зазначено, що вплив на стан безпеки дорожнього руху під час розміщення рекламної арочної конструкції над проїжджою частиною при виїзді (заїзді) на промтоварний ринок 7 км з боку автомобільної дороги Р 70 «Одеса - Б.Дністровський - Монаші» км 10+050, в межах смт. Авангард відповідно до вимог Закону України «Про рекламу» може виникнути внаслідок розміщення рекламоносіїв, які перешкоджають оцінці дорожньо-транспортної ситуації.

Однак, у наведеному листі не визначено, що в даному випадку рекламоносії, дозвіл на розміщення яких наданий оскаржуваними рішеннями, перешкоджають оцінці безпеки дорожнього руху.

Не містить таких відомостей і лист УДАІ ГУ МВС України в Одеській області від 07.05.2015 року № 7/65-аз.

В той же час, як встановлено судом апеляційної інстанції з матеріалів справи та додатково наданих на вимогу суду документів, що стали підставою для прийняття оскаржуваних рішень та дозволів, рішення відповідача від 27.05.2014 року № 36 та від 08.04.2015 року № 23 про надання ТОВ «Промтоварний ринок» дозволів на розміщення зовнішньої реклами були прийняті на підставі поданих третьою особою заяв з доданими до них, зокрема, схемою розміщення рекламних конструкцій над проїжджою частиною при в'їзді на Промтоварний ринок 7 км з боку автомобільної дороги Р70 «Одеса - Б.Дністровський - Монаші» км 10+050 в межах смт. Авангард та схемою розміщення рекламної конструкції вздовж проїжджої частини при в'їзді на територію «Промтоварний ринок», на яких наявні відповідні відмітки про узгодження з УДАІ ГУМВС України в Одеській області листами від 02.04.2014 року № 10044вх та від 30.03.2015 року № 826.

В свою чергу, зокрема, з листа УДАІ ГУМВС України в Одеській області від 02.04.2014 року № 10044вх судом апеляційної інстанції встановлено, що Державтоінспекцією було розглянуто та погоджено саме схему розміщення рекламної арочної конструкції над проїжджою частиною при в'їзді (заїзді) на промтоварний ринок 7 км з боку автомобільної дороги Р70 «Одеса - Б.Дністровський - Монаші» км 10+050 в межах смт. Авангард, що повністю спростовує доводи позивача, з якими погодився суд першої інстанції, про відсутність такого погодження та відповідно наявність порушень правил розміщення зовнішньої реклами при прийнятті оскаржуваних рішень, які судом першої інстанції визначені, як підставу для їх скасування.

Колегія суддів вважає, що відповідні відмітки на схемах розміщення рекламоносіїв про узгодження з УДАІ ГУМВС України в Одеській області листами від 02.04.2014 року № 10044вх, від 30.03.2015 року № 826 та самі листи УДАІ ГУМВС України в Одеській області підтверджують відсутність будь-яких зауважень з боку Державтоінспекції щодо розміщення таких рекламоносіїв.

Більш того, колегія суддів зазначає, що посилаючись, як на підставу для скасування оскаржуваних рішень та дозволів на розміщення зовнішньої реклами, на те, що розміщення на їх підставі рекламоносіїв здійснено ТОВ «Промтоварний ринок» з порушенням безпеки дорожнього руху, приписів ДСТУ і ДБН України, дотримання яких визначається, в тому числі, правилами розміщення зовнішньої реклами, суд першої інстанції не визначив, якими належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи підтверджується допущення таких порушень.

На думку колегії суддів, доходячи такого висновку, суд першої інстанції безпідставно не врахував, що контроль за дотриманням суб'єктами господарювання правил безпеки дорожнього руху, архітектурно - будівельних норм, в тому числі, при розміщенні зовнішньої реклами, покладається на відповідні органи Державтоінспекції та Держархбудінспекції.

В той же час, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що уповноваженими органами були проведені відповідні перевірки дотримання ТОВ «Промтоварний ринок» при розміщенні оскаржуваної зовнішньої реклами правил безпеки дорожнього руху, архітектурно - будівельних норм та встановлено їх порушення.

Навпаки, наявним в матеріалах справи листом від 08.06.2015 року № 7/2846 підтверджується, що УДАІ ГУМВС України в Одеській області з виїздом на місце, де розміщені вказані рекламні засоби, було розглянуто питання безпеки дорожнього руху, проте не встановлено їх недотримання та будь-яких рішень щодо притягнення до відповідальності відповідних посадових осіб УДАІ ГУМВС України в Одеській області прийнято не було.

Колегія суддів вважає, що скасовуючи оскаржувані рішення відповідача та видані на їх підставі дозволи на розміщення зовнішньої реклами за відсутності проведення вказаних перевірок та встановлення відповідних порушень, суд першої інстанції фактично підмінив собою відповідних суб'єктів владних повноважень щодо реалізації ними власних повноважень, наданих законодавством. Проте, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не повинен втручатись у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, без порушень принципу розподілу влади.

Що стосується посилань позивача та третьої особи, як на підставу для задоволення заявлених вимог позивача, на порушення оскаржуваними рішеннями та виданими на їх підстави дозволами прав останнього, як землекористувача, колегія суддів зазначає, що ТОВ «Вітоле» вже звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом про зобов'язання ТОВ «Промтоварний ринок» усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка розташована на території Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, масив № 41, ділянка 210/2, та саме в рамках розгляду вказаної справи може бути встановлено порушення прав ТОВ «Вітоле», як землекористувача наведеної земельної ділянки та обставини, що призвели до таких порушень.

Колегія суддів наголошує, що судом першої інстанції не враховано, що завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Як випливає зі змісту статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Звідси, поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення саме суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 15.12.2015 року у справі № 800/206/15, який згідно ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає врахування має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Наведеним положенням чинного законодавства та встановленим судом апеляційної інстанції обставинам судом першої інстанції безпідставно не дано належної оцінки, що призвело, в свою чергу, до неправильного вирішення спору та задоволення заявлених вимог позивача за відсутності на то підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Враховуючи викладене, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до її неправильного вирішення по суті, колегія суддів вважає, що судове рішення, відповідно до вимог ст. 202 КАС України, підлягає скасуванню з прийняттям по справі нової постанови про відмову у задоволенні заявлених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтоварний ринок» на постанову Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 квітня 2016 року - задовольнити.

Постанову Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 квітня 2016 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітоле» до Виконавчого комітету Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, за участю: третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, - Товариства з обмеженою відповідальністю «Імеджінейшн», Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтоварний ринок», Комунального підприємства «Авангардкомунсервіс», про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень та скасування дозволів на розміщення зовнішньої реклами.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О.О. Кравець