Справа № 813/3546/15
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2016-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2016 року № 813/3546/15

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Потабенко В.А.,

за участю секретаря судового засідання Щура В.Р.,

за участі:

позивача: не прибув,

представника відповідача: ОСОБА_1, згідно довіреності,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області про стягнення заробітної плати за час відпустки та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2, позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області (далі ТУ ДСА України у Львівській області, відповідач) про стягнення заробітної плати за 4 календарні дні відпустки за попереднім місцем роботи за період з 06.10.2012 року по 06.10.2013 року в розмірі 3177,40 грн. та про відшкодування моральної шкоди в розмірі 500,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що право на отримання заробітної плати за невикористану частину щорічної основної відпустки за попереднім місцем роботи гарантоване йому ч.4 ст.115 КЗпП України. Відтак, оскільки заробітна плата за 4 календарних дні невикористаної частини основної відпустки за період з 06.10.2012 року по 06.10.2013 року в сумі 3177,40 грн. не виплачена, змушений зв'язку з цим звернутись до суду з даним позовом.

В судове засідання позивач не прибув. У позовній заяві просив проводити розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила. Свою позицію виклала у письмових запереченнях на адміністративний позов від 01.06.2016 року, суть яких полягає в наступному. Представник зазначила, що ОСОБА_2 є виключеним із штату Сніжнянського міського суду Донецької області 23.02.2015 року, тому, залишаючи без виконання наказ Галицького районного суду м. Львова "Про надання частини невикористаної щорічної основної відпустки судді Радченку В.Є." від 19.06.2015 року № 75/В, ТУ ДСА України у Львівській області роз'яснило позивачу у листі від 10.07.2015 року № 056-4288/15 про те, що нарахування та виплата позивачу за період роботи в Сніжнянському міському суді Донецької області з 06.10.2012 року по 06.10.2013 року тривалістю 4 календарні дні є неправомірним, адже немає для цього достатніх, достовірних даних. Щодо стягнення моральної шкоди представник зазначила, що ТУ ДСА України у Львівській області діяло виключно на підставі чинного законодавства та в межах своїх повноважень, відтак, відсутній факт протиправного діяння, яке б могло заподіяти позивачу моральну шкоду. Тому, представник відповідача вважає позовні вимоги безпідставними та просила відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

Додатково представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що ТУ ДСА у Львівській області 12.02.2016 року платіжним дорученням № 23 ОСОБА_2 здійснено виплату заробітної плати за попереднім місцем праці за період з 06.10.2012 року по 06.10.2013 року тривалістю 4 календарні дні в розмірі 3937,16 грн., на підтвердження чого подала суду довідку № 1389 від 14.07.2016 року.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю, з огляд на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював на посаді судді Сніжнянського міського суду Донецької області.

Указом Президента України № 82/2015 від 14.02.2015 року "Про переведення суддів" позивач був переведений на посаду судді Галицького районного суду м. Львова.

Наказом голови Галицького районного суду м. Львова від 24.02.2015 року № 12/к, зарахований до штату цього суду з 24.02.2015 року.

Наказом голови Галицького районного суду м. Львова від 19.06.2015 року за №75/В позивачу надано не використану частину щорічної основної відпустки за попереднім місцем роботи за період роботи з 06.10.2012 року по 06.10.2013 року тривалістю 4 календарні дні починаючи з 21.07.2015 року по 24.07.2015 року включно.

Підставою для прийняття вказаного наказу були заява позивача та довідка Сніжнянського міського суду Донецької області від 17.10.2014 року за №22.

З розрахункового листа за червень 2015 року позивачу стало відомо, що йому не виплачено заробітної плати за невикористану частину щорічної основної відпустки за попереднім місцем роботи, гарантовану ч.4 ст.115 КЗпП України.

Підставою для невиплати заробітної плати стало повернення ТУ ДСА у Львівській області наказу від 19.06.2015 року за №75/В без виконання в звязку з відсутністю документів в підтвердження наявності у позивача невикористаних днів відпустки.

Не погоджуючись з вказаним, позивач звернувся з зданим позовом до суду.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду у справі № 813/3546/15 від 17.09.2015 року, адміністративний позов було задоволено частково. Зобовязано ТУ ДСА України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 заробітну плату на підставі наказу голови Галицького районного суду м. Львова від 19.06.2015 року за №75/В "Про надання частини не використаної щорічної основної відпустки судді Радченку В.Є.". В решті вимог було відмовлено.

В подальшому, вищевказана постанова була залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01.12.2015 року.

Вищий адміністративний суд України своєю ухвалою від 06.04.2016 року касаційні скарги ОСОБА_2 та ТУ ДСА України у Львівській області задовольнив частково. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17.09.2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 01.12.2015 року скасував та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вищий адміністративний суд України, скасовуючи рішення попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд зазначив, що вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про те, що повертаючи без виконання наказ голови суду відповідач діяв всупереч нормам чинного законодавства. Разом з тим, прийшовши до вказаного висновку, суд першої інстанції, а з ним погодився і суд апеляційної інстанції, встановивши, що суму заробітної плати, яку позивач просив стягнути, розраховано помилково, та зазначивши, що суд не може втручатись у внутрішню компетенцію органу державної влади, вирішив захистити порушене право позивача шляхом зобовязання відповідача вчинити певні дії. Таким чином, судам необхідно було застосувати положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, яким регулюється обчислення заробітної плати при наданні працівникам щорічної відпустки.

Відповідно до ч. 5 ст. 227 КАС України, висновки і мотиви, з яких скасовано рішення, є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

Враховуючи наведено, суд виходив з наступного.

Частиною 2 статті 24 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року №2453-VI, з наступними змінами та доповненнями, голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.

Пунктом 3.11 Розділу 3 Методичних рекомендацій щодо ведення обліку кадрів і кадрового діловодства в місцевих та апеляційних судах загальної юрисдикції, затверджених наказом Державної судової адміністрації України від 20 березня 2007 року №24, заяви про призначення, переведення на іншу посаду, звільнення з посади, про надання відпусток тощо оформляються працівником власноручно і підписуються із зазначенням дати.

За змістом заяви, продовжується у згаданому пункті, головою суду приймається відповідне рішення, яке відображається в резолюції, що накладається на заяву, на підставі якої працівник апарату суду, відповідальний за ведення кадрового діловодства, готує проект відповідного наказу.

Наказ "Про надання частини невикористаної щорічної основної відпустки судді Радченку В.Є." прийнято у відповідності до наведених норм, ніким не оспорено та не визнано протиправним.

Як передбачено ч. 4 ст.115 КЗпП України та ч.1 ст.21 Закону України "Про відпустки" заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку. Таким чином, щорічна основна відпустка є оплачуваною.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 148 цього ж Закону, Державна судова адміністрація України є органом у системі судової влади, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Згідно з ч. 1 ст.151 згаданого Закону, територіальними органами Державної судової адміністрації України є територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Як вбачається зі змісту наведених норм органи Державної судової адміністрації України здійснюють фінансове забезпечення судів.

Згідно долученої до матеріалів справи довідки ТУ ДСА України в Донецькій області № 07-933-16 від 07.07.2016 року, компенсація за невикористану частину відпустки за період роботи ОСОБА_2 на посаді судді Сніжнянського міського суду Донецької області була виплачена в лютому 2016 року, в тому числі за 27 календарних дні невикористаної відпустки за період роботи з 06.10.2012 року по 06.10.2013 року.

Вказане підтверджується копією розрахункового листа за лютий 2016 року, наданого до матеріалів справи ТУ ДСА України в Донецькій області.

Крім того, згідно довідки ТУ ДСА у Львівській області № 1389 від 14.07.2016 року, на підставі постанови Львівського окружного адміністративного суду у справі № 813/3546/15 від 17.09.2015 року, здійснено нарахування та виплату заробітної плати за попереднім місцем праці за період роботи з 06.10.2012 року по 06.10.2013 року тривалістю 4 календарні дні в розмірі 3937,16 грн. судді Галицького районного суду Радченку В.Є.

Таким чином, суд зазначає, що враховуючи виплату позивачу заробітної плати за невикористану відпустку попереднім місцем праці за період роботи з 06.10.2012 року по 06.10.2013 року тривалістю 4 календарні дні, жодних підстав для задоволення вказаної вимогу в суду немає.

Щодо вимоги позивача про стягнення в його користь моральної шкоди в розмірі 500,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до положень Конституції України, зокрема статті 56 і чинного законодавства, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.

Згідно положень ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 21.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п. 4 цієї постанови, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до п. 5 вищевказаної постанови, до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пункт 9 постанови вказує на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Щодо покликання ОСОБА_2 на порушення відповідачем його конституційного права на оплату праці, у зв'язку з чим, позивач змушений був змінити сталий спосіб життя та замість відпочинку затрачати додаткові зусилля на відновлення свого порушеного право на оплату праці, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь які докази існування вищенаведених позивачем обставин.

Також суд зазначає, що ст. 2371 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, оскільки відповідач здійснює лише організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади, він не може вважатись уповноваженим органом, з якого слід стягувати моральну шкоду.

Підсумовуючи вищенаведене, враховуючи всі обставини справи, суд дійшов висновку, що жодних підстав для задоволення позовних вимог немає.

Відповідно до вимог ст. 94 КАС України, судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 18, 19, 69-71, 86, 94, 128, 158-163, 167 КАС України, суд,-

постановив:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст.ст. 186, 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлений 01.08.2016 року

Суддя Потабенко В.А.