Справа № 820/80/16
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2016-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 р.Справа № 820/80/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.

суддів - Калиновського В.А. , Філатова Ю.М.

за участю секретаря судового засідання Дорошенко Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21 березня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до прокуратури Харківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - прокурор Харківської області державний радник юстиції 3 класу ОСОБА_2, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення відшкодування за час вимушеного прогулу, -

В с т а н о в и л а:

13.01.2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 25.01.2016 року, а.с. 16), просить: визнати незаконним та скасувати наказ прокурора Харківської області № 3389к від 14.12.2015 року про його звільнення з посади прокурора прокуратури Жовтневого району м. Харкова та з органів прокуратури Харківської області; поновити його на роботі (службі) в органах прокуратури Харківської області; стягнути з прокуратури Харківської області суми середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогули з 15.012.2015 року по день винесення судового рішення.

Позивач зазначає про незаконність оскаржуваного наказу, оскільки про майбутнє звільнення він був попереджений відповідачем з підстав ліквідації прокуратури Жовтневого району м. Харкова. Разом з тим його звільнення відбулось з підстав реорганізації органу прокуратури, про що відповідач його не повідомив. На період прийняття оспорюваного наказу відповідно до вимог ст. 197 КЗпП України він мав статус молодого спеціаліста, а тому відповідач не мав законних підстав для його звільнення. При винесені наказу про звільнення відповідач безпідставно керувався положеннями ст. 11, п.п. 1, 4 п. 5-1 Перехідних положень Закону України від 14.10.2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі Закон № 1697-VII в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), оскільки вказані норми не передбачають порядку звільнення. Відповідачем проігнорована вимога ч. 2 ст. 40 КЗпП України стосовно обовязку працедавця працевлаштувати працівника, що звільняється.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 21 березня 2016 року в задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення вмотивовано правомірністю дій відповідача щодо вручення 10.10.2015 року позивачу попередження про майбутнє звільнення з 14.12.2015 року із займаної посади та органів прокуратури у звязку з ліквідацією органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII) у разі не проходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі. Установленням в штатному розкладі Харківської місцевої прокуратури № 2 станом на 15.12.2015 року 44 штатних посад прокурорів. Зайняттям позивачем за Рейтинговим списком цієї місцевої прокуратури 56 місця. Фактом не оскарження позивачем результатів його тестування. Відсутністю в прокуратурі Жовтневого району м. Харкова вакантних посад, які можна було б запропонувати позивачеві. Відсутністю підстав для застосування гарантій, встановлений ст. 197 КЗпП України.

Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21 березня 2016 року та прийняти нове судове рішення про задоволення його адміністративного позову.

Скаржник зазначає, що наказ Генеральної прокуратури України від 23.09.2015 року № 92ш не можна вважати достатньою підставою для його звільнення, оскільки зміни в організації виробництва і праці, у звязку із скороченням чисельності або штату працівників не мали жодного відношення до посади «прокурора», яку він обіймав, так як внаслідок прийняття наказу від 23.09.2015 року № 92ш змін зазнала лише назва структурного підрозділу у якому він працював.

Скаржник вважає, що такі зміни не можуть вважатися законною підставою для його звільнення, оскільки фактично змінився лише структурний підрозділ у якому він працював (із «прокуратура Жовтневого району м. Харкова» на «Харківська місцева прокуратура № 2»). При цьому правовий статус таких підрозділів не змінився, у штаті як ліквідованого так і новоутвореного управління існувала аналогічна посада «прокурор» яку він обіймав до звільнення.

Відповідно до наказу Генерального прокурора України від 23.09.2016 року № 92ш ліквідовано одне управління із усіма посадами, які до нього входили, і одночасно утворено інше управління із встановленням в ньому 57 одиниць вакантних посад.

Також скаржник зазначає, що доводи відповідача про те, що його звільнення згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відбувалось також з урахуванням неуспішного проходження тестування є необґрунтованими і субєктивними з огляду на те, що взагалі відсутній критерій успішного проходження тестування.

На думку скаржника, прокуратурою Харківської області залишено поза увагою приписи ч. 2 ст. 40 КЗпП України якими передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у п.п. 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. За загальним правилом, таке переведення повинно забезпечуватися переведенням на іншу посаду за цією ж трудовою функцією (спеціальність, кваліфікація, виконувані обовязки).

В повідомленні про його звільнення від 10.10.2015 року з поміж іншого не зазначено, що при наявності вакантної посади йому буде запропоновано працевлаштування, а у разі відмови у переведенні на іншу посаду звільнено за скороченням штатів згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Скаржник вважає, що відповідач одночасно із попередженням про його звільнення, тобто 10.10.2015 року, а не 14.12.2015 року, повинен був та міг запропонувати йому іншу посаду за цією ж трудовою функцією (спеціальність, кваліфікація, виконувані обовязки) чого зроблено не було.

Крім того, скаржник зазначає, що відповідачем не надано доказів, а судом не встановлено, що у звязку з прийняттям Генеральною прокуратурою України наказу від 23.09.2016 року № 92ш відбулась реорганізація прокуратури Харківської області.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги щодо дотримання правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга згідно положень ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) задоволенню не підлягає.

За приписами ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Судом установлено, що 08.02.2013 року студент 5-го курсу Національного університету «Юридична академія України ім. Я. Мудрого», підготовка якого здійснювалась за державні кошти, ОСОБА_1 звернувся до прокурора Харківської області із заявою, якою просив фактично вирішити питання щодо зміни державного замовника у звязку з бажанням працювати в органах прокуратури.

Листом на адресу начальника Головного управління кадрового забезпечення Генеральної прокуратури, ректора Національного університеті «Юридична академія України ім. Я. Мудрого», начальника ГУ МВС України в Харківській області прокуратура Харківської області повідомила адресатів про те, що не заперечує проти перерозподілу випускника інституту підготовки слідчих кадрів для МВС України Національного університету «Юридична академія України ім. Я. Мудрого» ОСОБА_1, який навчається в університеті за державним замовленням ГУ МВС України в Харківській області, для попереднього працевлаштування в органи прокуратури (а.с. 212, 213).

Наказом прокурора Харківської області від 10.07.2013 року № 1314к позивач ОСОБА_1 призначений стажистом на посаду прокурора Лозівської міжрайонної прокуратури Харківської області на умовах строкового трудового договору з 10.07.2013 року по 10.07.2014 року, наказом від 29.05.2014 року № 844к призначений на посаду прокурора Лозівської міжрайонної прокуратури Харківської області, а наказом від 28.11.2014 року № 2489к переведений на посаду прокурора прокуратури Жовтневого району м. Харкова (а.с. 6, 7).

15.07.2015 року набрав чинності Закон № 1697-VII частиною 1 ст. 12, п. 1 розділу VII якого встановлено, що з 15.12.2015 року у системі прокуратури України діють місцеві прокуратури, перелік та територіальна юрисдикція яких визначається в Додатку до цього Закону.

Розділом VIII ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ Закону № 1697-VII установлено, що до утворення місцевих прокуратур їх повноваження здійснюють міські, районні, міжрайонні, районні у містах прокуратури. На зазначений період за прокурорами та керівниками цих прокуратур зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури (п. 1-1).

До набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом 3 п. 1 розділу XII «ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ» цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються, зокрема, прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування (п.п. в, п. п.1, п. 5-1).

Проведення тестування, стажування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України (п. 5-1).

Порядок проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, який визначає умови і процедуру проведення тестування на посади прокурорів місцевих прокуратур, затверджений наказом Генеральної прокуратури України від 20.07.2015 року № 98, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 31.07.2015 року за № 928/27373.

Наказом Генеральної прокуратури України від 23.09.2015 року № 92ш у звязку з утворенням з 15.12.2015 року місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур внесені зміни до структури та штатного розпису прокуратури Харківської області, а саме виключені штатні розписи структурних підрозділів юридичної особи прокуратури Харківської області та включені штатні розписи 11 місцевих прокуратур, у тому числі Харківської місцевої прокуратури № 2 57 одиниць, з яких 44 одиниці «прокурор» (а.с. 28-35).

10.10.2015 року позивач ОСОБА_1 з підстав, встановлених ст. 49-2 КЗпП України та п. 5-1 (розділу VIII) ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ Закону № 1697-VII був попереджений прокурором Харківській області про можливе звільнення з 14.12.2015 року із займаної посади та органів прокуратури у звязку з ліквідацією органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII) у разі не проходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі (а.с. 90).

Відповідно Рейтингового списку (Додаток 2 до Порядку проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури (п. 3.16 розділу ІІІ) Харківської місцевої прокуратури № 2 за підсумковим балом результатів тестування на знання законодавчої бази (професійний тест) та тестування на загальні здібності кандидат на зайняття вакантної посади прокурора Харківської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_1 зайняв 56 місце (а.с. 88-89).

Наказом прокуратури Харківської області від 14.12.2015 року № 3389к з 14.12.2015 року юрист 3 класу ОСОБА_1 звільнений з посади прокурора прокуратури Жовтневого району м. Харкова та з органів прокуратури Харківської області у звязку із реорганізацією органу прокуратури та скороченням кількості прокурорів на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII та п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 8).

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо необгрунтованності позовних вимог ОСОБА_1, колегія суддів зазначає, що ст. 123 Конституції України установлено, що організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

Зазначеній нормі кореспондують положення ст. 222 КЗпП України, відповідно до яких особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюються законодавством.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII визначено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, як-от: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

При цьому вживані в цій нормі поняття: «ліквідація», «реорганізація», «скорочення чисельності або штату працівників» тощо - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Визначення юридичної особи, поняття ліквідації юридичної особи та порядок її ліквідації міститься в ст. ст. 80, 104, 110, 111 ЦК України, ст. ст. 62-66, 79-92 ГК України, ст. ст. 1-22 Закону України «Про господарські товариства».

Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Філії та представництва, як і інші структурні підрозділи підприємства, установи, організації не мають статусу юридичних осіб і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством (ст. 95 ЦК України, ч. 4 ст. 64 ГК України).

За таких обставин підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

Відповідно до ст. ст. 104, 105, 110 ЦК України ліквідація є такою формою припинення юридичної особи за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами у передбачених ними випадках, у результаті якої вона припиняє свою діяльність (справи і майно) без правонаступництва, тобто без переходу прав та обов'язків до інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 ЦК України юридична є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Ліквідація ж структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Зазначений висновок узгоджується також із нормою ч. 3 ст. 36 КЗпП України, відповідно до якої в разі реорганізації підприємства, установи, організації (злиття, приєднання, поділ чи перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Відповідно до штатного розкладу прокуратури Харківської області станом на 01.10.2015 року в штаті прокуратури Харківської області передбачено 788 одиниць, а відповідно до штатного розкладу прокуратури Харківської області станом на 15.12.2015 року 801 (а.с. 232-237, 238-244).

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що Конституцією України не встановлено пріоритету застосування того чи іншого закону і при вирішенні цього питання слід виходити з принципу дії закону в часі, відповідно до якого втрата юридичної сили акта (чи певної його норми) повязується, зокрема, з прийняттям нового акта, що встановлює інші правила, ніж ті, що були встановлені попереднім актом.

Судом встановлено, що діяльність прокуратури Жовтневого району м. Харкова припинилась в силу імперативності приписів ч. 1 ст. 12, п. 1 розділу VII Закону № 1697-VII про те, що з 15.12.2015 року в державі замість міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур розпочинають діяльність місцеві прокуратури, перелік та територіальна юрисдикція яких визначається в Додатку до цього Закону. Цим же Законом установлено, що можливості заняття посади прокурора у новоутвореній місцевій прокуратурі передує факт проходження кандидатом на заняття посади тестування (п.п. 1, п. 5-1, розділу VIII ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ Закону № 1697-VII).

Зазначені норми Закону № 1697-VII в установленому порядку не визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

За неврегульованістю Законом № 1697-VII суспільних відносин, пов'язаних з алгоритмом (процедурою) дій по попередженню осіб, що обіймають посаду прокурора міської, районної, районної у містах та міжрайонної прокуратури, про майбутнє звільнення та по їх звільненню, колегія суддів вважає, що відповідачем обґрунтовано застосовані до правовідносин, що виникли між ним та позивачем, відповідні норми КЗпП України.

Так, за приписами ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Як зазначено в ухвалі вище, судом установлено, що попередження про можливе майбутнє звільнення з 14.12.2015 року із займаної посади та органів прокуратури позивач ОСОБА_1 отримав 10.10.2015 року.

Абзацом 3 цього попередження чітко визначені підстави його вручення вимоги ст. 49-2 КЗпП України та п. 5-1 (розділу VIII) ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ Закону № 1697-VII, а також підстави можливого звільнення у разі не проходження ним або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі - п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII.

Оскільки імперативними приписами п.п. 1, п. 5-1 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону № 1697-VII визначається, що прокурорами місцевих прокуратур призначаються: а) особи, які не мають досвіду роботи в органах прокуратури, - за умови успішного проходження ними тестування та подальшого стажування строком до одного року. На таких осіб поширюються вимоги частин першої та п'ятої статті 27 цього Закону, крім вимоги щодо наявності стажу роботи в галузі права; б) особи, які мають досвід прокурорської діяльності, проте на день набрання чинності цим Законом не працюють в органах прокуратури, - за умови успішного проходження ними тестування; в) прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування, колегія суддів погоджується з доводами відповідача про відсутність підстав для пропонування позивачу ОСОБА_1 інших (вакантних) посад прокурора.

Статтею 15 Закону України 16.12.1993 року № 3723-XII «Про державну службу», в редакції що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що прийняття на державну службу на посади третьої - сьомої категорій, передбачених ст. 25 цього Закону, здійснюється на конкурсній основі, крім випадків, коли інше встановлено законами України. Порядок проведення конкурсу для вступу на державну службу регулюється Положенням, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Дані про вакансії посад державних службовців підлягають публікації та поширенню через засоби масової інформації не пізніш як за один місяць до проведення конкурсу.

Таким чином, до 01.05.2016 року прийняття на державну службу на посади третьої-сьомої категорій посад державних службовців здійснювалося відповідно до ст. 15 зазначеного Закону та Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2002 року № 169.

Зазначені норми права дають підстави колегії суддів погодитися з доводами відповідача щодо відсутності у нього підстав, виконуючи обовязок по працевлаштуванню працівника (ст. 49-2 КЗпП України), пропонувати позивачу ОСОБА_1 посади (вакантні) прокурора та державних службовців, оскільки передумовою можливості заняття позивачем таких посад є успішне проходження ним, відповідно, тестування та конкурсу.

Наявність посад водіїв та прибиральників службових приміщень, вакантних на момент повідомлення ОСОБА_1 про його можливе звільнення з 14.12.2015 року та на момент його звільнення судом не установлено і доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують.

Підпунктом 4.1 п. 4 Порядку проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури встановлено, що основними етапами відбору кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури є: прийом документів; тестування на знання законодавчої бази (професійний тест); тестування на загальні здібності; формування рейтингу кандидатів.

Відповідно до п.п. 8.1 п. 8 цього Порядку рішення щодо недопущення кандидата до тестування та результати тестування (кількість одержаних балів) можуть бути предметом оскарження.

Судом установлено, що результати тестування позивачем ОСОБА_1 не оскаржувалися.

Колегія суддів зазначає, що пільгова норма для молодих спеціалістів визначена ст. 197 КЗпП України та стосується гарантій щодо їх працевлаштування за фахом.

Так, згідно із ч. 2 ст. 197 КЗпП України молодим спеціалістам - випускникам державних навчальних закладів, потреба в яких раніше була заявлена підприємствами, установами, організаціями, надається робота за фахом на період не менше трьох років у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року N 992 затверджено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, пунктом 26 якого визначено, що звільнення молодого фахівця з ініціативи замовника до закінчення терміну угоди дозволяється у випадках, передбачених ст. 40 КЗпП України.

Як установлено судом підставою для звільнення з 14.12.2015 року позивача ОСОБА_1 з посади прокурора Жовтневого району м. Харкова та з прокуратури Харківської області послугували положення п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII та п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до положень ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 200). Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань (ч. 2 ст. 200).

З урахуванням наведеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 та скасування оскаржуваного ним судового рішення.

Інші доводи та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають.

Судовий збір він сплати якого позивач був звільнений приписами ст. 5 Закону України «Про судовий збір» відноситься на рахунок держави.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 7, 11, 35, 94, 195, 196, 198 ч. 1 п. 1, 200, 205, 2076 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21 березня 2016 року без змін.

Ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_3
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_4 ОСОБА_5

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 05 серпня 2016 року.