Справа № 810/4983/14
Суддя: Загородній А.Ф.
Дата ухвалення: 2015-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2015 року м. Київ К/800/19105/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді - Загороднього А.Ф.,

суддів: Веденяпіна О.А., Зайцева М.П.,

та секретаря Бруя О.Д.,

за участю:

представника позивача - Трофімова Є.Я.,

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Стандарт Плюс»

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2015 року

у справі № 810/4983/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Стандарт Плюс»

до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

встановив:

ТОВ «Торговий дім «Стандарт Плюс» звернулося до суду з адміністративним позовом до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 18 червня 2014 року №, №.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2014 року позовні вимоги задоволено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

ТОВ «Торговий дім «Стандарт Плюс» не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, подало касаційну скаргу в якій посилаючись на допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що посадовими особами Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТОВ «ТД «Стандарт Плюс» з питань дотримання вимог податкового законодавства щодо нарахування та сплати податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ «Алві Груп» за період з 01 грудня 2011 року по 31 грудня 2011 року та з 01 квітня 2012 року 31 березня 2013 року, за результатами якої складено акт від 03 червня 2013 року №532/22-4/36383092, в якому зафіксовано порушення позивачем вимог пунктів 138.1, 138.2 статті 138 та пунктів 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України.

Вказані висновки зроблено з огляду на відсутність факту реальності господарських операцій між ТОВ «ТД «Стандарт Плюс» та ТОВ «Алві Груп» за договорами купівлі-продажу, оскільки учасники (засновники) вказаного контрагента заперечують свою причетність до фінансово - господарської діяльності товариства з квітня 2011 року, ніяких документів після нібито продажу та перереєстрації товариства в квітні 2011 року не підписували, директор ОСОБА_2, їм не відомий та на посаду його не призначали. Також, на думку відповідача, господарські операції позивача з ТОВ «Алві Груп» не мають «ділової мети».

На підставі висновків акту перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення - рішення від 18 червня 2014 року:

- № , яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 7750,00 грн., у тому числі за основним платежем 6200,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 1550,00 грн.;

- № , яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 89000,00 грн. за березень 2013 року, а також, у зв'язку із тим, що заявлені до відшкодування суми податку на додану вартість на момент перевірки відшкодовано у розмірі 232384,00 грн., позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість та зобов'язано сплатити суму податку у розмірі 89000,00 грн. та штрафні (фінансові) санкції у розмірі 22250,00 грн.

Згідно з пунктом 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пункту 138.11 цієї статі, інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5; підпунктів 138.10.5; 138.10.6 пункту 138.10, пункт 138.11, 138.12 цієї статті, пункт 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статі та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат, згідно з положеннями підпунктів 139.1.1 та 139.1.9 пункту 139 статті 139 Податкового кодексу України, витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності та не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно зі статтею 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності) тощо.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

З наведених законодавчих положень випливає, що умовою виникнення у платника права на включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених в ціні товару (послуги) та зменшення суми оподаткованого доходу на суму понесених витрат є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг), а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, тобто з презумпції економічної виправданості дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що з метою підтвердження реальності здійснення господарських операцій позивачем були надані: укладений з ТОВ «Алві Груп» (постачальник) договір продажу від 12 грудня 2011 року №2011-12, та договір оренди від 01 січня 2011 року №1, укладений з ВАТ «Київський крохмально переробний комбінат» (орендодавець); рахунки - фактури видаткові накладні, податкові накладні, відповідно до яких позивач отримав товар на загальну суму 571197,60 грн., у тому числі ПДВ 95199,60 грн., а саме: круги чавунні, сталеві, порошок Колмной, прокат алюмінієвий, ротори абсорбційні; виписки по рахунку у банку на підтвердження сплати отриманого товару.

Також, під час апеляційного розгляду даної справи, у позивача було витребувано додаткові докази та пояснення щодо обставин спірних господарських операцій. На виконання яких, позивачем були надані замовлення до договору продажу від 12 грудня 2011 року №2011-12; лист від 14 березня 2014 року №12 на запит контролюючого органу від 28 лютого 2014 року №339/10/10-31/22-4; документи, які на його думку підтверджують отримання товару від ТОВ «Алві Груп», оплату та подальшу реалізацію; документи щодо оприбуткування товару на складі; на підтвердження наявності автомобіля та водія надано акт приймання - передачі автомобіля, технічний паспорт, наказ про призначення та звільнення водія - ОСОБА_3, а також розрахунки орендної плати, акт приймання передачі, акти про надані послуги, податкові накладні та виписки по рахунку у банку.

Разом з тим, відповідно до положень пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

Як досліджено судом апеляційної інстанції, на виконання листа Ірпінської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області від 28 лютого 2014 року №339/10/10-31/22-4, позивачем разом із супровідним листом від 14 березня 2014 року №12 було надано: договір продажу від 12 грудня 2011 року №2011-12; податкові накладні; рахунки - фактури, видаткові накладні; картки рахунку; оборотно-сальдові відомості; платіжні доручення; реєстр виданих та отриманих податкових накладних; додаток 5 до декларацій з податку на додану вартість.

Тоді як, інші документи, зокрема, замовлення згідно до пункту 2.2 договору продажу від 12 грудня 2011 року №2011-12; договір на перевезення вантажів автотранспортом від 12 грудня 2011 року №12/12/11 та додаткова угода до нього від 31 грудня 2011 року №1; договір оренди від 01 січня 2011 року та надані до нього розрахунки орендної плати, акт приймання передачі, акти про надані послуги, податкові накладні та виписки по рахунку у банку, документи, що підтверджують подальшу реалізацію, а також товарно-транспортні накладні, до закінчення та/або після закінчення перевірки і до винесення оскаржуваних податкових повідомлень - рішень, позивачем на вимогу Ірпінської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області надані не були.

Аналізуючи вимоги пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України, наведене свідчить про відсутність вказаних документів у позивача на час складення звітності.

Також, судом апеляційної інстанції досліджено, що майже весь товар, отриманий за договором продажу від 12 грудня 2011 року №2011-12, був проданий ТОВ «Київське виробниче об'єднання «Стандарт», яке, за поясненнями позивача наданим під час розгляду справи, є взаємопов'язаним з ТОВ «ТД «Стандарт Плюс», на підставі чого останнім були надані безоплатні послуги по перевезенню товару.

Вимога апеляційного суду щодо надання письмових пояснень стосовно надходження товару на склад та подальшої реалізації з розшифровкою руху товару, позивачем виконана не була.

Окрім формальних вимог щодо наявності у платника належним чином оформлених податкових накладних, визначальною умовою реалізації права платника на податковий кредит (який в подальшому бере участь в розрахунку суми бюджетного відшкодування), є реальність її здійснення в рамках провадження господарської діяльності платника.

Формальні недоліки первинних документах, а також недоліки, зумовлені дефектами правового статусу особи, що їх видала, повинні оцінюватися у сукупності з іншими обставинами справи. Перевагу варто надавати реальності здійснення господарської операції та її економічному змісту, а не оформленню такої операції. В свою чергу, реальність господарської операції визначається фактом руху активів та зміною стану зобов'язань суб'єкта господарювання, а не повноваженнями осіб із складання первинних документів, що засвідчують здійснення господарської операції.

Водночас, у разі встановлення відсутності факту господарської операції навіть формально належні документи не можуть слугувати підставою для формування податкового кредиту, сум бюджетного відшкодування або витрат для цілей податку на прибуток.

Суд апеляційної інстанції, оцінивши вказані обставини у сукупності та дослідивши наявні у справі документи, подані платником на підтвердження понесених витрат по взаємовідносинах з контрагентами, дійшов обґрунтованого висновку, що первинні документи не підтверджують реальність господарських операцій, за вказаних обставин самі по собі податкові накладні не є достатнім свідченням дійсного вчинення господарських операцій, і відповідно, оспорювані податкові повідомлення - рішення від 18 червня 2014 року № , № , є правомірними.

Отже, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло б призвести до невірного вирішення спору, а тому оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ухвалив:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Стандарт Плюс» залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2015 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.Ф. Загородній

Судді О.А. Веденяпін

М.П. Зайцев