Справа № 754/9213/16-а
Суддя: Грегуль О. В.
Дата ухвалення: 2016-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/478/16
Справа №754/9213/16-а
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 липня 2016 року суддя Деснянського районного суду м. Києва Грегуль О. В. розглянувши у скороченому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднання управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання призначити пенсію,

ВСТАНОВИВ:

20.07.2016 року до суду надійшов вищевказаний позов, вимоги якого неодноразово уточнювались у процесі розгляду справи і в якому позивачка, посилаючись на порушення своїх пенсійних прав, просить визнати неправомірними дії відповідача щодо призначення пенсії, відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року та зобов'язати відповідача призначити пенсію з 02.07.2016 року за вислугою років відповідно до статті Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року в розмірі 90 відсотків без обмеження граничного розміру пенсії згідно поданих довідок прокуратури міста Києва від 29.06.2016 року № 18/406 та № 18/407.

Відповідач, надіславши письмові заперечення проти позову, просив у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступне.

Позивачка працює в органах прокуратури з 1990 року.

02.07.2016 року позивачка звернулась до відповідача із заявою про призначення їй пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Листом відповідача від 11.07.2016 року, позивачці було відмовлено в призначенні пенсії.

Не погоджуючись із відмовою в призначенні пенсії, позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року, який набрав чинності та вступив в дію з 15.07.2015 року, гарантії незалежності прокурорів забезпечуються належним матеріальним, соціальним та пенсійним забезпеченням. Частиною 5 цієї статті передбачено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, інші державні органи, їх посадові та службові особи, а також фізичні та юридичні особи і їх об'єднання зобов'язані поважати незалежність прокурора та утримуватися від здійснення у будь-якій формі впливу на прокурора з метою перешкоджання у виконанні службових обов'язків або прийняття ним незаконного рішення.

На час прийняття Закону України «Про прокуратуру» № 213- VIII від 02.03.2015 та з 10.06.2015 року до 15.07.2015 року діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ, яким регулювались питання пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих органів прокуратури України (ст. 50-1).

З 15.07.2015 року введено в дію новий Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697 - VIII, положення ст. 86 якого дають право працівникам прокуратури України, за наявності на день звернення з 01.10.2014 року по 30.09.2015 року вислуги років не менше 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років звертатися до органів Пенсійного фонду України про призначення відповідної пенсії за вислугу років.

У рішенні Конституційного Суду України від 13.05.2015 року справа №1-9/2015 зазначено, що Україну проголошено соціальною, правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцією та законами України (стаття 1, частина перша, друга статті 8, частина друга статті 19 Конституції України). Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної часткової або тимчасової втрати працездатності, у старості та в інших випадках, передбачених законом (частина перша статті 46 Конституції України). В Україні на конституційному рівні гарантовано право громадян на соціальний захист, для забезпечення якого необхідне здійснення комплексу державно-правових заходів, одним із яких є законодавче визначення основ соціального захисту форм і видів пенсійного забезпечення (пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України). За Конституцією України Кабінет Міністрів України забезпечує виконання Конституції та законів України, в тому числі у сфері соціального захисту (пункт 1,3 статті 116).

На момент прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213- VIII від 02.03.2015 року та дії зазначених в ньому прикінцевих Положень, в Україні діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, який з 15.07.2015 року втратив свою чинність і з цього дня вступив в дію інший однопредметний Закон України «Про прокуратуру». Отже, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213- VIII від 02.03.2015 року не міг встановлювати чи вносити зміни до Закону України «Про прокуратуру», який вступив в дію тільки з 15.07.2015 року.

Крім того, Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014року, в частині регулювання питань пенсійного забезпечення працівників прокуратури України є спеціальний законом, який на сьогоднішній день повинен застосовуватися органами Пенсійного фонду України при призначенні пенсії, як за вислугу років так і за віком, відповідно до ст. 86 цього Закону та він введений в дію після прийнятого Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсії призначаються з дня звернення за пенсією, крім випадків коли пенсії призначаються з більш раннього строку.

Пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 року у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року, держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

У п.4 рішення від 11.10.2005 року у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію, що в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

У абз.14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року у справі № 1-21/2005 також вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція (254к/96-ВР) та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України (254к/96-ВР) не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N8-pn/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 , від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004.

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації (абз.5 п.6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005).

З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими.

За таких обставин, позов підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір судового збору в даному конкретному випадку, суд визначає за ставкою судового збору, яка була визначена на час подання позову.

Керуючись ст. ст. 4-16, 158-164 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати неправомірними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо призначення пенсії ОСОБА_1, відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року та зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію з 02.07.2016 року за вислугою років відповідно до статті Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року в розмірі 90 відсотків без обмеження граничного розміру пенсії згідно поданих довідок прокуратури міста Києва від 29.06.2016 року № 18/406 та № 18/407.

За рахунок бюджетних асигнувань Лівобережного об'єднання управління Пенсійного фонду України в м. Києві () відшкодувати ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1): 551 грн. 20 коп. - судового збору.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови.

СУДДЯ: