Справа № 815/2560/16
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2016-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2560/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Бойко О.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 Асеф до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу від 23.05.2016 року № 96 та зобовязання прийняти рішення,-

СУТЬ СПОРУ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 Асеф до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в якому просив суд:

-визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграцій служби України в Одеській області від 23.05.2016 року № 96;

-зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти стосовно ОСОБА_1 ОСОБА_2 Асеф рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є громадянином ОСОБА_1, який побоюється насильно бути рекрутований військовим угрупуванням - талібан. Позивач змушений був рятуватися втечею.

У травні 2016 році позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

Наказом № 96 ГУ ДМС України в Одеській області від 23.05.2016 року позивачу відмовлено в прийняті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23.05.2016 року позивач отримав повідомлення видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМСУ в Одеській області за № 203 від 23.05.2016 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві (а.с.3-7).

Представник відповідача у судове засідання не зявився, про день час слухання справи повідомлявся належним чином та завчасно. Надав суду письмові заперечення на позов в яких просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

08.04.2008 року позивач вперше звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту до ГУ ДМСУ в Одеській області. Причиною звернення позивач зазначив бажання отримати освіту, так як на Батьківщині не було такої можливості. Батьки позивача відправили його до Англії до родичів, але посередник привіз його до України.

На підставі наказу управління від 06.05.2008 року № 33 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Зазначене рішення позивач оскаржив в судових інстанціях Одеського регіону, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.06.2012 року по судовій справі К/9991/36189/11 касаційну скаргу шукача захисту задоволено частково, постанову Одеського апеляційного суду від 01.03.2011 року та постанову Одеського окружного адміністративного суду від 08.11.2010 року скасовано.

Адміністративну справу за позовом громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Асеф направлено до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16.07.2012 року за судовою справою № 2а-13358/09/1570 залишено позовну заяву без розгляду.

24.09.2012 року позивач вдруге звернувся до управління з приводу набуття міжнародного захисту.

За результатами розгляду матеріалів особової справи позивача ГУ ДМС України в Одеській області прийняло рішення від 19.12.2014 року № 733-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене рішення позивач оскаржив в судових інстанціях Одеського регіону, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.10.2015 року по судовій справі К/800/35819/15 касаційну справу позивача відхилено.

Із вказаного періоду по теперішній час позивач перебуває на території України нелегально.

Чергове звернення від 16.05.2016 року до ГУДМС У в Одеській області є очевидно необґрунтованим та відсутні посилання на ново виявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до своєї країни походження.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Учасники процесу після надання своїх усних пояснень не заперечували проти подальшого розгляду справи в поряду письмового провадження.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не належить до задоволення. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Мір ОСОБА_2 Асеф ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином ОСОБА_1, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_2, за національністю таджик, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова дарі, також володіє англійською, розуміє пушту, урду, хінді, англійську та українську. За сімейним станом одружений з 2013 року . Позивачі має середню освіту, яку він здобув на Батьківщині протягом 1999-2008 років.

Позивач не був членом жодних політичних, молодіжних, громадських, військових чи релігійних організацій.

На початку 2008 р. ОСОБА_1 ОСОБА_2 Асеф вибув з ОСОБА_1 на територію Російської Федерації авіарейсом Кабул (ОСОБА_1) Баку (Азербайджан) Москва (Російська Федерація), де пробув 12 годин, після чого виїхав маршрутним таксі в напрямку російсько-українського кордону. Державний кордон перетнув нелегально - пішки поза пунктом пропуску. По прибуттю до м. Києва за допомогою посередника намагався потрапити до країни ЄС, проте через відмову посередника та грошові суперечки залишився в Україні. В березні 2008 р. виїхав до м. Одеси, де 08.04.2008 р. звернувся за захистом до міграційної служби.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 ОСОБА_2 Асеф міграційна служба відмовила йому у визнанні біженцем, після чого позивач ініціював процедуру судового оскарження, в результаті чого ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16.07.2012 р. позовну заяву залишено без розгляду.

24 вересня 2012 р. ОСОБА_1 ОСОБА_2 Асеф повторно звернувся за захистом до управління ДМС України в Одеській області в порядку Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Суд встановив, що в якості підстави для отримання захисту ОСОБА_1 ОСОБА_2 Асеф під час його першого звернення (08.04.2008 р.) зазначив нестабільну соціально-політичну ситуацію в ОСОБА_1 та бажання дістатися країни ЄС. В заяві від 08.04.2008 р. позивач вказав, що був введений в оману посередником та вимушено залишився в Україні.

У своєму зверненні від 24 вересня 2012 р. позивач повідомив кардинально інші причини виїзду з ОСОБА_1, зазначивши про факт його навчання в релігійній школі ОСОБА_3, де вчителя намагалися навчити дітей терористичним актам із застосуванням вибухівок та поясів шахідів проти невірних. Після розповіді про дані обставини його батькові, останній звернувся до поліції та заборонив позивачу відвідувати навчальний заклад, а пізніше відправив на територію України з метою продовження навчання у безпечній країні.

Відповідач 19.12.2014 року прийняв рішення № 733-14 яким відмовив позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене рішення позивач оскаржив в судових інстанціях, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.10.2015 року по судовій справі К/800/35819/15 касаційну скаргу позивача відхилено.

16.05.2016 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

23.05.2016 року відповідач прийняв наказ № 96, яким відмовив позивачу в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі п.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та приймаючи до уваги висновок в.о. заступника начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції (а.с.32).

Зазначений висновок обґрунтованим тим, що відсутні умови, передбачені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту на підставі», на п. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с.30-31).

23.05.2016 року позивач отримав повідомлення № 203 від 23.05.2016 року ГУ ДМС України в Одеській області про відмову в прийняті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.33-34).

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 ст. 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_4 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Суд встановив, що під час всіх звернень за захистом позивача, виявлені розбіжності, що дозволяють вважати клопотання заяви позивача необґрунтованими та цілком вигаданими, так наприклад: під час першого звернення позивач повідомив, що протягом 2005-2008 року він проходив навчання в ліцеї «Махмуд Газнаві», у м. Кабул, паралельно з навчанням відвідував компютерні курси та курси англійської. Під час повторного звернення він зазначив, що навчався в релігійній установі «ОСОБА_3 Джума», в якій представники радикального руху «Талібан» навчали молодь підривній діяльності.

Зазначений елемент вбачається ключовим при розгляді даної справи, вся подальша історія позивача під час повторного звернення побудована саме на твердженнях про навчання в релігійній установі з метою подальшого здійснення терористичних актів, що вважається вигаданою позивачем інформацією.

Відповідно до поданої відповідачем інформації випадки примусового вербування молоді представниками радикального руху «Талібан» являють собою рідке явище, подібна ситуація може статись у віддалених районах країни без ефективного контролю уряду, однак не в столиці ОСОБА_1, де проживає позивач.

ОСОБА_4 європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання всіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник не заслуговує на довіру.

Таким чином, суд погоджується з твердженнями відповідача, та вважає рішення Головного управління ДМС України в Одеській області від 23.05.2016 року № 203 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийняте з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно з ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 Асеф не належить до задоволення.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору в порядку п.23 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», питання про їх розподіл судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст. 69-71, 86, 128, 159-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити.

2. Копії постанови направити сторонам.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст. 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Відповідно до частини першої статті 185, частини першої-другої, четвертої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, сторони які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку дану постанову повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя О.Я. Бойко