Справа № 826/12784/13-а
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2016-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Качура І.А., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРША ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ НЕРУХОМІСТЮ» до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення – рішення.

ВСТАНОВИВ:

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим по справі визначено суддю Качура І.А.

Скасовуючи рішення попередніх інстанцій, Вищий адміністративний суд України виходив із того, що задовольняючи вимоги позивача, суди попередніх інстанцій посилались виключно на факт декларування контрагентами позивача податкових зобов’язань за здійсненими з позивачем правочинами. При цьому, власне оцінка здійсненим господарським операціям, їх господарської мети, використання отриманих благ у господарській діяльності позивача судами попередніх інстанцій не надавалась, як і не досліджувались первинні документи за відповідними правочинами.

У зв’язку з вищевикладеним, колегія суддів Вищого адміністративного суду України зазначила, що під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід звернути увагу на дослідження доказів, які б підтверджували факт виконання господарських зобов’язань, з’ясувати їх економічний зміст та господарську мету, встановити рух активів при здійсненні господарських зобов’язань, а також використання отриманих благ у господарській діяльності позивача.

Позивач під час нового судового розгляду справи позовні вимоги підтримав повністю, зазначивши про протиправність спірного податкового повідомлення – рішення, з огляду на підтвердженість господарських операцій позивача з його контрагентами – ТОВ «Залізничний ринок» та ТОВ «Мега Мол Інвест», та як наслідок правомірність їх відображення у податковій звітності позивача.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням висновків суду касаційної інстанції, викладених в ухвалі від 23.09.2015 по справі, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з огляду про наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну невиїзну перевірку позивача з питань формування податкового кредиту з податку на додану вартість за січень, лютий, березень, квітень, травень, червень 2010 року, за результатами якої складено відповідний акт № 701/1-23-3-33831040 від 20 вересня 2010 року.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог пп. 7.2.3 п. 7.2, пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4, пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 року № 168/97-ВР (надалі – Закон № 168/97-ВР), п. 4 «Порядку заповнення податкової накладної», затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 30.05.1997 року № 165, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23.06.1997 року за № 233/2037, в результаті чого позивачем занижено суму податку на додану вартість на 7064133,00 грн.

Натомість, акт перевірки не містить належного дослідження первинної документації позивача, оформленої за наслідком спірних господарських операцій.

Однак, суд звертає увагу на те, що при встановленні факту здійснення господарської операції дослідженню підлягають усі первинні документи, які належать складати залежно від певного виду господарської операції - договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо. Перевірці підлягають фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, зокрема: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі засобів для перевезення, приміщень для зберігання товарів тощо, можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідності строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.

Разом з тим, вказані висновки контролюючого органу базуються виключно на аналізі даних, що містилась в комп'ютерних автоматизованих інформаційних систем ДПІ у Печерському районі за: БД НДС, БД АІС OP, БД АІС «Співставлення податкових зобов'язань і податкового у в розрізі контрагенті на рівні ДГІА України», а також Розшифровки податкових зобов’язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів.

Фактичні обставини справи свідчать, що позивачем з ТОВ «Будівельна компанія «Імпульс Інвест Буд» було укладено Договір № 24-06/2009 від 24.06.2009 року, відповідно до якого ТОВ «Будівельна компанія «Імпульс Інвест Буд» (Підрядник) по завданню Замовника зобов'язується в порядку та на умовах, обумовлених в договорі, на свій ризик, своїми силами і засобами виконати ремонтні загально будівельні і спеціальні роботи на об'єкті, а Замовник зобов'язується прийняти і оплатити виконані роботи.

Факт виконання робіт підтверджується належними первинними документами, а саме: Довідкою про вартість виконаних підрядних робіт по формі КБ-3 за січень 2010 року на суму 3 472 470,00 грн.; Актом №0129/29 за січень 2010 року по формі КБ-2в від 29.01.2010 року, податковою накладною від 29.01.2010 № 129034; Довідкою про вартість виконаних підрядних робіт по формі КБ-3 за лютий 2010 року на суму 3 436 020,00 грн.; Актом №0226/35 за лютий 2010 року по формі КБ-2в від 26.02.2010 року, податковою накладною від 26.02.2010 року № 226036; Довідкою про вартість виконаних підрядних робіт по формі КБ-3 за березень 2010 року на суму 3 965 286,00 грн.; Актом №0331/09 за березень 2010 року по формі КБ-2в від 31.03.2010 року, податковою накладною від 31.03.2010 року №331042; податкових накладних від 26.02.2010 №226036 на суму 3436020, 00грн., від 29.01.2010 №129034 на суму 3472470, 00грн., від 31.03.2010 №331042 на суму 3965286,00грн.; роздруківкою з банківського рахунку по ТОВ «Будівельна компанія «Імпульс Інвест Буд» (копії яких містяться у матеріалах справи).

При цьому, в ході судового розгляду справи встановлено, та не спростовано відповідачем, що станом на момент виконання робіт (з січня 2010 року по березень 2010 року) ТОВ «Будівельна компанія «Імпульс Інвест Буд» здійснювало фінансово - господарську діяльність та було платником ПДВ.

Також матеріали справи свідчать, що позивачем 15.11.2006 з ТОВ «Залізничний ринок» укладено договір оренди №АП3-06, за умовами якого ТОВ «Залізничний ринок» (Орендодавець) передає, а Орендар (ТОВ «ПІКУН») бере у тимчасове користування площі у нежитловому приміщенні для здійснення Орендарем торгівельної чи іншої статутної діяльності.

В подальшому, сторонами укладено ряд додаткових угод до договору №АП3-06, зокрема: 01.07.2008, №1 від 01.10.2008, №2 від 15.10.2018, від 30.12.2008, від 30.06.2009, від 01.07.2009 та укладено Біржовий контракт від 15.11.2006.

Фактичні обставини справи свідчать, що 01.04.2010 між позивачем та ТОВ «Мега Мол Інвест» укладено договір оренди №ММІ-П/10, за умовами якого ТОВ «Мега Мол Інвест» (Орендодавець) передає, а Орендар (ТОВ «ПІКУН») бере в тимчасове платне користування приміщення для здійснення торгівлі та іншої статутної діяльності.

В подальшому, сторонами були укладені додаткові угоди до договору №ММІ-П/10, зокрема: від 02.04.2010.

28.05.2010 між позивачем та ТОВ «Мега Мол Інвест» укладено договір купівлі - продажу обладнання №28М, за умовами якого продавець (ТОВ «Мега Мол Інвест») зобов’язується передати у власність покупця (ТОВ «ПІКУН») економмайзери, здійснити монтаж обладнання, а покупець зобов’язується прийняти і оплатити обладнання.

В подальшому, сторонами укладено попередній договір купівлі – продажу нерухомого майна №25/05, за умовами якого продавець та покупець зобов’язуються до 01 грудня 2010 включно укласти Попередній договір на умовах, передбачених цим попереднім договором; та до 01 грудня 2011 року укласти договір купівлі – продажу нерухомого майна, в порядку та на умовах, визначених цим договором.

В розрізі наведеного, суд зауважує, що відповідно до ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність» встановлено, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена пп.1.2 п.1, пп.2.1 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995р. за №168/704, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Статтею 9 Закону «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність» встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Разом з тим, доводи відповідача про невідповідність задекларованої суми податкового кредиту ТОВ «ПІКУН» не відповідає сумам податкового зобов'язання з ПДВ по контрагентах ТОВ «Залізничний ринок», ТОВ «Мега Мол Інвест», спростовані з огляду про наступне.

Водночас, судом встановлено, що в додатку № 5 до Декларації з ПДВ за квітень 2010 року, отриманою ДПІ у Печерському районі м. Києва 20.05.2010 року, були відображені у складі податкового кредиту податкові накладні, виписані ТОВ «Мега Мол Інвест» у квітні 2010 року на суму ПДВ 538 470,00 грн.; в додатку № 5 до Декларації з ПДВ за травень 2010 року, отриманою ДПІ у Печерському районі м. Києва 18.06.2010 року, були відображені у складі податкового кредиту податкові накладні, виписані ТОВ «Мега Мол Інвест» у травні 2010 року на суму ПДВ - 3 864 988,00 грн.; в додатку № 5 до Декларації з ПДВ за червень 2010 року, отриманою ДПІ у Печерському районі м. Києва 22.07.2010 року, були відображені у складі податкового кредиту податкові накладні, виписані ТОВ «Мега Мол Інвест» у червні 2010 року на суму ПДВ 841 694,00 грн.

Отже, суми ПДВ в розмірах 6 685,00 грн. та 5 245 152,00 грн. є відображеними у складі податкових зобов'язань, відповідно, ТОВ «Залізничний ринок» та ТОВ «Мега Мол Інвест» по взаємовідносинах з ТОВ «ПІКУН» у відповідних періодах 2010 року.

Разом з тим, твердження податкового органу про нереальний характер перевіряємих господарських правовідносин не носить правового підґрунтя, зважаючи на наступне.

Особливості виникнення, зміни та припинення договірних зобов’язань, вимоги до правочинів, умови та наслідки їх недійсності регламентовані нормами Цивільного кодексу України.

Згідно з абзацом 1 частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України, недійсним є лише правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до частини 1 статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності).

Крім того, відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, яке викладене у постанові від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - нікчемними є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Частиною першою ст. 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити, зокрема, моральним засадам суспільства. Отже, правочин, укладений з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства, суперечить і моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п'ята ст. 203 ЦК України). Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) цієї вимоги є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. При цьому вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Згідно з частиною третьою ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Таким чином, навіть за наявності ознак нікчемності правочину, податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що одним з основних завдань органів державної податкової служби є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях.

Крім того, суд звертає увагу на те, що спірні правовідносини станом на момент виникнення спірних правовідносин регламентувались приписами Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 року № 168/97-ВР (далі – Закон № 168/97-ВР), Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 р. № 2181-III (далі – Закон № 2181-III), Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Господарського кодексу України (далі - ГК України), Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» від 15.05.2003 р. № 755-IV (далі - Закон № 755-IV), Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року № 996-XIV (далі – Закон № 996-XIV).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону № 168/97-ВР (норми даного закону в редакції, що були чинними в момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Приписами пп. 7.2.3 п. 7.2 ст. 7 Закону № 168/97-ВР визначено, що податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надаються покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг).

Для операцій, що оподатковуються і звільнені від оподаткування, складаються окремі податкові накладні.

Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Податкова накладна виписується на кожну повну або часткову поставку товарів (робіт, послуг). У разі коли частка товару (робіт, послуг) не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом державної податкової служби України, та враховується у визначенні загальних податкових зобов'язань.

Платники податку повинні зберігати податкові накладні протягом строку, передбаченого законодавством для зобов'язань із сплати податків.

Згідно з пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Якщо у подальшому такі товари (послуги) починають використовуватися в операціях, які не є об'єктом оподаткування згідно зі статтею 3 цього Закону або звільняються від оподаткування згідно зі статтею 5 цього Закону, чи основні фонди переводяться до складу невиробничих фондів, то з метою оподаткування такі товари (послуги), основні фонди вважаються проданими за їх звичайною ціною у податковому періоді, на який припадає початок такого використання або переведення, але не нижче ціни їх придбання (виготовлення, будівництва, спорудження).

У відповідності до пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Також, суд зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, у разі, якщо дії платника податку свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту, для підтвердження права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування достатньо наявності належним чином оформлених документів, зокрема податкових накладних.

Разом з тим, не є підставою для відмови у праві на податковий кредит та бюджетне відшкодування з податку на додану вартість порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентом платника податку. Також не є підставою для визнання неправомірними операцій платника податків подальше припинення чи анулювання статусу платника податку на додану вартість його контрагента. Усі операції, вчинені контрагентом платника податку до припинення такого контрагента, не можуть автоматично розглядатися як нікчемні правочини в силу самого собою припинення юридичної особи або анулювання її податкового статусу. У такому разі достатньо встановити необізнаність платника податку, що заявляє право на податковий кредит чи бюджетне відшкодування з податку на додану вартість про факт припинення або недобросовісний характер діяльності контрагента (зокрема про несплату податків чи неподання податкової звітності).

Згідно частини 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем як суб’єктом владних повноважень не надано доказів на підтвердження правомірності податкового повідомлення – рішення

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163, 167, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур