Справа № 819/3211/15
Суддя: Ходачкевич Н.І.
Дата ухвалення: 2016-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/3211/15

27 липня 2016 р.м.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі:

головуючого судді Ходачкевич Н.І.

при секретарі судового засідання Косюк О.П.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Ганджа Л.С., Бомка А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської кардіо-офтальмологічної міжрайонної спеціалізованої медико-соціальної експертної комісії про визнання недійсним висновку про час настання інвалідності, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, Позивач) до Тернопільської кардіо-офтальмологічної міжрайонної спеціалізованої медико-соціальної експертної комісії (далі - Тернопільська МСЕК, Відповідач) про визнання недійсним висновку про час настання інвалідності № 79 від 05 червня 2014 року..

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує наступними обставинами:

15 травня 2014р. ОСОБА_1 оглянутий відповідачем, де його було визнано інвалідом другої групи з дитинства і видано відповідну довідку про це серії АВ № 0330269, однак 05 червня 2014р. відповідачем на підставі розгляду медичної документації позивача прийнято висновок про час настання інвалідності у відповідності до якого позивач не міг би бути визнаним інвалідом до 18-річного віку.

Відтак, позивач вважає висновок про час настання інвалідності таким, що не відповідають чинному законодавству України та дійсним обставинам справи, оскільки в результаті дослідження медичної документації ОСОБА_1 відповідачем не прийнято до уваги той факт, що з приводу вродженої вади серця ( недостатність митрального клапану та стеноз устя аорти) ОСОБА_1 проходив лікування як до 18 річного віку так і після настання повноліття.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позовній заяві, та просив задовольнити в повному обсязі.

В своїх запереченнях відповідач вказує, що відповідно до Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої Наказом МОЗ України від 05.09.2011р. №561, "Положення про медико-соціальну експертизу", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009р.№1317 відсутні дані, які б вказували про настання інвалідності у ОСОБА_1 до 18-ти років.

В судовому засідання представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представників сторін, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити, з наступних підстав:

15 травня 2014р. ОСОБА_1 визнано інвалідом другої групи з дитинства і видано відповідну довідку про це серії АВ № 0330269. Окрім цього, 05 червня 2014р. відповідачем на підставі розгляду медичної документації позивача прийнято висновок про час настання інвалідності, № 79 від 05 червня 2014 року, у відповідності до якого позивач не міг би бути визнаним інвалідом до 18-річного віку.

Не погоджуючись із висновками відповідача ОСОБА_1 оскаржив до Департаменту охорони здоров'я Тернопільської обласної державної адміністрації, за результатами розгляду яких йому листами від 14.07.2014р. та від 31.03.2015р. було повідомлено про неможливість надання висновку щодо визнання його інвалідом до 18-річного віку.

Також, позивач звернувся із зверненням до комітету ВРУ з питань охорони здоров'я, в якому оскаржував рішення відповідача, однак дане звернення було надіслане до розгляду у Департамент охорони здоров'я Тернопільської обласної державної адміністрації та залишене без задоволення.

Позивач, вважає такий висновок відповідача про недостатність підстав для визнання його інвалідом до 18-річного віку є недостовірним і таким, що порушує його права як інваліда, відтак звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з даним адміністративним позовом.

Враховуючи вище викладене та дослідивши обставини справи суд звертає увагу на наступне:

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року із змінами і доповненнями внесеними ПВСУ від 25.05.1998 року №15, не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов'язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому главою 31-А ЦПК.

Таким чином, суд враховуючи, що оскаржується рішення суб'єкта владних повноважень з дотриманням вимог ст.2 КАС України надає правову оцінку самій процедурі прийняття висновку, тобто діям Тернопільської кардіо-офтальмологічної міжрайонної спеціалізованої медико-соціальної експертної комісії під час прийняття оскаржуваного рішення № 79 від 05 червня 2014 року.

У розумінні статті 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» від 6 жовтня 2005 року № 2961-IV медико-соціальна експертиза - це визначення на основі комплексного обстеження усіх систем організму конкретної особи міри втрати здоров'я, ступеня обмеження її життєдіяльності, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності, причини і часу її настання, а також рекомендацій щодо можливих для особи за станом здоров'я видів трудової діяльності та умов праці, потреби у сторонньому догляді, відповідних видів санаторно-курортного лікування і соціального захисту для найповнішого відновлення усіх функцій життєдіяльності особи.

Статтею 3 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року №875-XII інвалідність, як міра втрати здоров'я, визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Відповідно до підпункту 6.13 пункту 6 та абзацу двадцять третього підпункту 8.8 пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров'я України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №467, Міністерство охорони здоров'я відповідно до покладених на нього завдань проводить медико-соціальну експертизу з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності особи та затверджує порядок її проведення.

Медико - соціальну експертизу відповідно до абзацу першого пункту 4 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року №1317, проводять медико-соціальні експертні комісії (далі - комісії), з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров'я при Міністерстві охорони здоров'я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров'я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.

Відповідно до частини третьої статті 8 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» від 6 жовтня 2005 року №2961-IV рішення медико-соціальних експертних комісій є обов'язковими для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, реабілітаційними установами незалежно від типу і форми власності.

Основними нормативно-правовими актами, що регламентують діяльність МСЕК є Наказ Міністерства Охорони Здоров'я України № 561 від 05.09.2011 року яким затверджено Інструкцію про встановлення груп інвалідності та постанова Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317.

Постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317 затверджено Положення про медико-соціальну експертизу (далі - Положення), яке визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, інвалідам (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Відповідно до п. 11 Положення міські, міжрайонні, районні комісії визначають: ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов'язане ушкодження здоров'я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням ними трудових обов'язків; потребу інвалідів у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв; потребу інвалідів, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування; ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування; причини смерті інваліда або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім'ї померлого; медичні показання на право одержання інвалідами спеціального автотранспорту і протипоказання до керування ним.

Пунктом 23 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, передбачено, що у разі незгоди з рішенням районної, міжрайонної, міської комісії хворий, потерпілий від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання або інвалід має право подати протягом місяця після одержання висновку комісії письмову заяву до Кримської республіканської, обласної, Київської та Севастопольської центральних міських комісій або до комісії, в якій він проходив огляд, чи до відповідного управління охорони здоров'я. Комісія, що проводила огляд, або управління охорони здоров'я надсилає у триденний строк після надходження відповідного запиту всі наявні документи на розгляд Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії, яка протягом місяця з дня подання зазначених документів проводить повторний огляд заявника і приймає відповідне рішення.

Судом встановлено, що Тернопільською МСЕК визнано ОСОБА_1 інвалідом другої групи з дитинства довічно по діагнозу: "Вроджена вада серця: бікуспідальний аортальний клапан із стенозом IV ступеня. Аневризма висхідного відділу аорти. Протезування аортального клапану та ендопротезування висхідної аорти. Постійна форма фібриляції передсердь, нормо-тахісистолія шлуночків. Гіпертонічна хвороба II ст. АГ-3 ст. СН II Аст.", про що свідчить довідка до акту огляду МСЕК серії АВ № 0330269 від 15.05.2014 року. Згідно висновку про час настання інвалідності від 05.06.2014 року встановлено, що позивач не міг бути визнаний інвалідом до 18-річного віку.

Не погоджуючись з таким рішенням Тернопільської МСЕК позивач звертався із зверненнями до Департаменту охорони здоров'я Тернопільської обласної державної адміністрації та комітету ВРУ з питань охорони здоров'я.

Згідно з п.14 Постанови Кабінету Міністрів від 03.12.2009р. № 1317 зазначено, що "причинний зв'язок інвалідності з хворобами, перенесеними в дитинстві встановлюється за наявності документів, що свідчать про початок захворювання до 18-ти річного віку". Проте, в матеріалах адміністративної справи наявна виписка з Тернопільської обласної клінічної лікарні, де він лікувався з 07.02. по 13.02.1974р. з діагнозом : «Ревматизм. Недостатність мітрального клапана. СН (серцева недостатність) 0 ст.». Відтак, у відповідача відсутні підстави для надання висновку про час настання інвалідності громадянину ОСОБА_1 до 18-ти років.

Крім того, відповідно до роз'яснення, викладеного в листі Начальника відділу МСЕ МОЗ України до керівництва Пенсійного Фонду України від 12.02.2007р. № 16.02-19/111 причина інвалідності з дитинства не підтверджує те, що особа була інвалідом до 18-ти років, а вказує лише на те що особа захворіла на дану хворобу до досягнення нею 18-ти річного віку.

Також в матеріалах справи наявний висновок Українського державного науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України, відповідно до якого, керуючись Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженої Наказом МОЗ України від 05.09.2011р. №561, "Положення про медико-соціальну експертизу", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009р.№1317 видано заочне рішення про відсутність даних про настання у ОСОБА_1 інвалідності до 18-ти років.

Таким чином, враховуючи наведені норми законодавства суд дійшов висновку про обґрунтованість висновку про час настання інвалідності № 79 від 05.06.2014 року.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Статтею 86 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з вищенаведеного, та з аналізу норм чинного законодавства України суд дійшов висновку, в позові відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 94, 158-167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд в порядку і строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлено 02.08.2016р.

Головуючий суддя Ходачкевич Н.І.

копія вірна

Суддя Ходачкевич Н.І.