Справа № 711/7286/12, 2а-307/8/14
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2016-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2016 року Справа № СК-3830/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Іщук Л.П., Кузьмича С.М.,

за участю секретаря судового засідання Федчук М.Р.,

представника третьої особи ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Тячівського районного суду Закарпатської області від 18.03.2014 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Вільховецької сільської ради Тячівського району Закарпатської області третя особа ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3, ОСОБА_4 23.04.2012 року звернулися до суду із позовом до Вільховецької сільської ради Тячівського району Закарпатської області щодо визнання протиправними та скасування рішення 6-ої сесії 23-го скликання Вільховецької сільської ради від 23.04.1999 року «Про передачу земельних ділянок у власність» та рішення 6-ої сесії 23-го скликання Вільховецької сільської ради від 24.04.1999 року «Про виділення земельних ділянок під будівництво житлових будинків громадянам, які постраждали від стихійного лиха».

Постановою Тячівського районного суду Закарпатської області від 18.03.2014 року позов задоволено повністю.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. В якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить постанову скасувати та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задоволено частково. Постанову Тячівського районного суду Закарпатської області від 18.03.2014 року у справі №301/82/14-а - скасовано, а позовну заяву ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Вільховецької сільської ради Тячівського району Закарпатської області третя особа ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення залишено без розгляду.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.03.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_3 задоволено. Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2015 року скасовано. Справу № 876/3830/14 направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. Яка мотивована тим, що позивачі дізналися про порушення своїх прав та інтересів у березні 2012 року, коли звернулися до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Тячівської районної державної адміністрації, третя особа - ОСОБА_2, про визнання протиправним та скасування пункту 1 розпорядження голови Тячівської районної державної адміністрації від 02 березня 2009 року № 158 «Про надання дозволу на збір матеріалів», згідно якого ОСОБА_2 надано дозвіл на збір матеріалів щодо передачі земельної ділянки у власність.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням виконавчого комітету Вільховецької сільської ради від 13.11.1998 року №39 «Про виділення земельної ділянки під індивідуальну забудову» ОСОБА_3 та ОСОБА_4 жителям АДРЕСА_1, виділено земельну ділянку розміром 0,07 га в ур. Лужани перший ряд забудови для будівництва житлового будинку.

Актом про перенесення в натуру меж земельної ділянки наданої для індивідуального будівництва ОСОБА_3 від 11.02.1999 року визначено її межі на підставі сформованої схеми складеною землевпорядником Вільховецької сільської ради з погодженням суміжних землекористувачів. Комунальним проектним підприємством «Тячів-проект» видано будівельний паспорт ОСОБА_3, ОСОБА_4 в с. Вільхівці на вулиці Лужани.

Рішенням Вільховецької сільської ради від 20.12.1998 року «Про надання дозволу на індивідуальну забудову» розглянувши заяви громадян, які постраждали внаслідок стихійного лиха про виділення їм земельних ділянок під індивідуальну забудову, виділено земельну ділянку розміром 0,07 га в урочищі «Лужани» для будівництва житлового будинку. Однак в подальшому рішенням Вільховецької сільської ради від 18.04.1999 року «Про виділення земельних ділянок» в зв'язку з конфліктною ситуацією, що склалася внаслідок вирішення питання виділення земельних ділянок під індивідуальну забудову громадянам, які постраждали від стихійного лиха призупинено дію рішення від 20.12.1998 року «Про надання дозволу на індивідуальну забудову».

Рішенням Вільховецької сільської ради від 23.04.1999 року «Про передачу земельних ділянок в приватну власність» в п.2 визначено, що у зв'язку з відміною пункту 1 рішення від 20.12.1998 року «Про надання дозволу на індивідуальну забудову», відмовлено у передачу земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_3

Рішенням Вільховецької сільської ради від 23.04.1999 року «Про виділення земельних ділянок під забудову громадянам, які постраждали від стихійного лиха» в пункті 1 рішення Вільховецької сільської ради від 20.12.1998 року «Про виділення земельних ділянок під будівництво житлових будинків громадянам, які постраждали від стихійного лиха» та рішення «Про надання дозволу на індивідуальну забудову» відмінено.

Відділ містобудування та архітектури Тячівської РДА за № 27 від 22.02.2012 року підтверджує, що земельна ділянка, яка першочергово була надана ОСОБА_3 для будівництва житлового будинку в ур. Лужани та земельна ділянка ОСОБА_2 в ур. Лужани являються різними земельними ділянками, однак позивачі вважають, що це та ж ділянка, однак ОСОБА_2 є власником земельної ділянки в урочищі Лужани згідно Державного акту на право власності на землю серія НОМЕР_1 від 01.02.2010 року.

12.12.2013 року Закарпатський окружний адміністративний суд закрив провадження у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Тячівської РДА третя особа ОСОБА_2 про скасування розпорядження щодо виділення земельної ділянки, яка є спірною.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно до п.1 ч.1 ст.3 КАС України справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно ч.2 ст.4 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Згідно зі статтями 13 і 14 Конституції України, статтями 177, 181, 324 і главою 30 ЦК земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава і територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. Отже, суд має з'ясувати, є спір приватноправовим або публічно-правовим; чи виник спір із відносин, урегульованих нормами цивільного права, чи пов'язані ці відносини зі здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності; чи виник спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин.

Земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК України, статті 2, 5 Земельного кодексу України; далі - ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 17 названого КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. При цьому вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» слід розуміти як орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини 1 статті 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з «…» питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів «…». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

На думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції про те, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів - не ґрунтується на правильному застосуванні статті 6 Конвенції стосовно «суду, встановленого законом».

Судом встановлено, що спір щодо захисту цивільних прав, що виникають із земельних відносин, має не публічний, а приватно-правовий характер, а тому вирішення такого спору не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Частиною першою статті 125 ЗК передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Такий висновок суду узгоджуються з практикою Верховного суду України, висловлений в постанові від 16.12.2014 року у справі № 21-544а14, від 01.10.2013 року у справі № 21-228а13, які в силу положень частини 1 статті 244-2 КАС України є обов'язковими для врахування.

Колегія суддів дійшла висновку, що оскільки ОСОБА_2 є власником земельної ділянки в урочищі Лужани згідно Державного акту на право власності на землю серія НОМЕР_1 від 01.02.2010 року та отримала відповідний державний акт на право власності на земельну ділянку, тобто зазначене рішення, яке є актом індивідуальної дії, вичерпало свою юридичну силу після реалізації, а саме: після одержання власниками земельної ділянки документів, що посвідчують право власності та його державної реєстрації, а тому провадження у справі підлягає закриттю відповідно до постанови Верховного суду України, який ухвалив свою позицію після прийняття ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.08.2013 року, яким скасовано ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 03.04.2013 року про закриття провадження, з врахуванням вищенаведеної позиції суду вказаний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

А відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Згідно п.1 ч.1 ст.157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ст. ст. 198, 202 КАС України - підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, зокрема, є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 203, 205, 206, 254 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Тячівського районного суду Закарпатської області від 18.03.2014 року у справі №711/7286/2012 провадження №2-а/307/8/14 - скасувати та прийняти нову ухвалу, якою провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, а у разі складення такої в порядку ч. 3 ст. 160 КАС України, протягом того ж строку з часу складення в повному обсязі.

Головуючий Н.В. Ільчишин

Судді Л.П. Іщук

С.М. Кузьмич

Повний текст ухвали виготовлено 02.08.2016 року