Справа № 817/609/16
Суддя: Гломб Ю.О.
Дата ухвалення: 2016-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 липня 2016 р.Р і в н е 817/609/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Гломба Ю.О. за участю секретаря судового засідання Маринич В.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1

відповідача: представник ОСОБА_2

третіх осіб: представники не прибули

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації в Рівненській області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 управління Державної казначейської служби України в Рівненській області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Острозький районний суд Рівненської області
про визнання протиправними дій та бездіяльності та зобов'язання вчинення певних дій , -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації в Рівненській області про:

- визнання протиправними дій відповідача щодо виплати позивачу посадового окладу у розмірі, меншому аніж 10 мінімальних заробітних плат посадового окладу у січні, лютому, березні, вересні 2015 року;

- визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу, починаючи з 01.01.2015;

- зобов'язання відповідача донарахувати та виплатити позивачу посадовий оклад до розміру 10 мінімальних заробітних плат за січень, лютий, березень, вересень 2015 року, з урахуванням індексації;

- зобов'язання відповідача провести нарахування і виплату позивачу щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу, починаючи з 01.01.2015, з урахуванням індексації.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 22.06.2014 закінчився пятирічний термін перебування його на посаді судді, тому у відповідності до положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» позивачем було подану у встановленому порядку відповідну заяву про обрання суддею безстроково, однак до цього часу питання про його обрання суддею Верховною Радою України не вирішено. Тому, як зазначив позивач, після закінчення відповідного 5-річного терміну перебування на посаді судді позивач продовжує перебувати у штатному розписі Острозького районного суду Рівненської області та йому нараховувалася і виплачувалася суддівська винагорода у такому ж розмірі, як і на час закінчення повноважень судді. Проте, позивач стверджував, що на даний час, в порушення положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідач здійснює нарахування суддівської винагороди у меншому розмірі. Так, у січні, лютому, березні, вересні 2015 року посадовий оклад було нараховано позивачу у меншому розмірі, аніж це передбачено Законом України «Про судоустрій та статус суддів», а саме менше 10 мінімальних заробітних плат, а суддівська винагорода була нарахована без урахування доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу як такому, стаж роботи якого на посаді судді становить більше 5 років. В подальшому, як стверджував позивач, у 2016 році відповідач продовжує нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди без урахування щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу. Будучи переконаним, що встановлення обмежень на отримання доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя, є неправомірним, оскільки звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, позивач звернувся з даним позовом до суду.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та з урахуванням вищевикладеного просив позов задовольнити повністю.

Відповідач проти позову заперечив. Представник відповідача подала письмові заперечення проти позову (а.с.33-36), у яких зазначила, що позивач помилково стверджує про встановлення посадового окладу судді у січні-березні 2015 року на рівні 10 мінімальних заробітних плат, оскільки абз.1 п.10 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VІІІ, який набрав чинності з 01.01.2015, встановлено максимальний місячний розмір заробітної плати (грошового забезпечення), у тому числі суддів, на рівні 7 розмірів мінімальних заробітних плат. Дана норма втратила чинність з 01.04.2015, відтак починаючи з цього часу суддівський оклад знову становив 10 мінімальних заробітних плат. Щодо виплати суддівської винагороди позивачу за вислугу років, то представником відповідача зазначено, що 12.02.2015 Верховною Радою України прийнято Закон України №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», який набрав чинності 28.03.2015, пункт 10 статті 133 якого чітко вказує, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу. Тому, враховуючи закінчення терміну повноважень судді відповідачем правомірно припинено виплату позивачу щомісячної доплати за вислугу років з 01.04.2015. При цьому представник відповідача підкреслила, що на даний час положення Закону України від 12.02.2015 №192-УІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд» щодо отримання доплат до посадового окладу судді, що не здійснює правосуддя, не визнані неконституційними, а також стосовно них відсутнє тлумачення Конституційного Суду України. За таких обставин представник відповідача переконана, що дії відповідача ґрунтуються на законі та є цілком правомірними, тому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю.

У судовому засіданні представник відповідача викладені заперечення підтримала, просила суд відмовити у задоволені позову.

Ухвалою суду від 22.04.2016 до участі у справі було залучено ОСОБА_3 управління Державної казначейської служби України в Рівненській області у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Третя особа явку свого представника до суду не забезпечила, причини неявки суду не повідомила, про дату час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, що підтверджується доказами в матеріалах справи.

Ухвалою суду від 25.05.2016 до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача було залучено Острозький районний суд Рівненської області. Представник третьої особи у судове засідання не прибув, 04.07.2016 подав через відділ документального забезпечення Рівненського окружного адміністративного суду (канцелярію) клопотання про здійснення розгляду справи без участі представника третьої особи (вх.№8724/16 а.с.66).

Оскільки судом явка представників третіх осіб обовязковою не визнавалась, зважаючи на відсутність заперечень з боку позивача та представника відповідача, суд вирішив здійснити судовий розгляд справи за відсутності представників третіх осіб.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши представлені документи та інші зібрані по справі матеріали, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено судом, Указом Президента України від 22 червня 2009 року №465/2009 позивача призначено на посаду судді Острозького районного суду Рівненської області строком на п'ять років (а.с.8-9).

Наказом голови Острозького районного суду Рівненської області від 07 серпня 2009 року №29/к позивача зараховано у штат Острозького районного суду Рівненської області в межах пятирічного строку з 10.08.2009 з посадовим окладом згідно з штатним розписом (а.с.10).

22.06.2014 закінчився 5-річний термін повноважень судді Острозького районного суду Рівненської області Василевича О.В.

Наказом голови Острозького районного суду Рівненської області від 18.08.2014 №43-К позивачу встановлено з 10.08.2014 щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу, як такому, стаж роботи якого становить більше 5 років (а.с.19).

Наказом голови Острозького районного суду Рівненської області від 16.04.2015 №12-К, з урахуванням внесених змін наказом голови Острозького районного суду Рівненської області від 10.06.2015 №16-К, позивачу скасовано з 30.03.2015 щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу, встановлену наказом голови суду від 18.08.2014 №43-К (а.с.40-41).

За поданням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 14.05.2015 (а.с.11-12) до Верховної Ради України було внесено рекомендацію про обрання позивача на посаду судді безстроково, яке було розглянуто на засіданні Комітету з питань правової політики та правосуддя Верховної Ради України згідно з протоколом засідання від 13.05.2015 №18, відповідно до якого ухвалено внести на розгляд Верховної Ради України питання про обрання позивача на посаду судді Острозького районного суду Рівненської області безстроково (а.с.13-18).

Станом на момент розгляду справи у суді питання обрання позивача на посаду судді безстроково залишається не вирішеним.

Згідно з копією розрахункових листів за 2015 рік суддівська винагорода позивачу за січень-березень 2015 року нарахована не з розрахунку посадового окладу судді у 10 мінімальних заробітних плат, а у меншому розмірі, доплата за вислугу років судді за період січень-березень 2015 року нарахована, проте залишилась не виплаченою через проведення перерахувань, а починаючи з квітня 2015 року доплата за вислугу років взагалі не нарахована (а.с.39).

Судом встановлено, що спірним у даній справі є питання обмеження прав позивача на отримання суддівської винагороди за посадовим окладом у 10 мінімальних заробітних плат з 01.01.2015 по 30.03.2015 та доплати за вислугу років у розмірі 20% посадового окладу, як судді, що має стаж роботи понад 5 років, яку позивач отримував до набуття чинності Законом України від 12.02.2015 №192-УІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд».

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд враховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 126 Конституції України Конституція й закони України повинні гарантувати незалежність і недоторканність суддів. До таких конституційних гарантій, серед іншого, віднесено обов'язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. Здійснення державою фінансування судів має відбуватися тільки через Державний бюджет України шляхом окремого визначення в ньому видатків на утримання судів (частина перша статті 130 Конституції України).

Конституційний Суд України в Рішенні від 11 жовтня 2005 року N 8-рп/2005 установив, що особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності й спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя. Особливий статус судді, гарантії його незалежності визначаються Конституцією України і законами, зокрема Законом України "Про статус суддів", що виключає в процесі його конкретизації та розвитку обмеження законодавчо встановлених гарантій статусу судді або зниження їх рівня. Будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя і права громадян на захист прав і свобод незалежним судом (абзац дев'ятий пункту 7, абзац п'ятий пункту 8 мотивувальної частини Рішення).

У Рішенні від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 Конституційний Суд України зазначив: "Відповідно до частини першої статті 126 Конституції України Конституція і закони України повинні гарантувати незалежність і недоторканність суддів. До таких конституційних гарантій віднесено обов'язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. Матеріальне та соціально-побутове забезпечення, в тому числі і заробітна плата суддів, є елементами статусу судді (статті 42 - 45 Закону України "Про статус суддів"). Збереження існуючого статусу судді, недопущення його скасування або звуження його змісту та обсягу є однією з основоположних гарантій незалежності судді" (абзац другий підпункту 7.1, абзац другий підпункту 7.2 мотивувальної частини Рішення).

Отже, Конституційний Суд України в наведених рішеннях сформував правову позицію, відповідно до якої гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Такими гарантіями є надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення, зокрема суддівської винагороди. Будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права громадян на захист прав і свобод незалежним судом.

Відповідно до статті 129 "Суддівська винагорода" Закону № 2453-VI у редакції, яка діяла до 1 січня 2015 року, посадовий оклад судді місцевого суду встановлювався в розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджувався поетапно:

з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2013 року -10 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат (абзац виключено на підставі Закону України від 19 грудня 2013 року № 716-VII "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів");

з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

Законом України від 28 грудня 2014 року 76-VIII "Про внесення змін та визначення такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" внесено зміни до Закону України № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" щодо розміру посадового окладу судді до спеціального закону. Цими змінами встановлено максимальний розмір посадового окладу судді місцевого суду на рівні 10 мінімальних заробітних плат замість 12. Водночас згідно із цим Законом залишилося чинним положення щодо розміру посадового окладу судді з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат (принцип поетапного підвищення).

Законом № 76-VIII з метою стабілізації фінансового стану держави та вдосконалення окремих положень соціальної політики обмежено розмір заробітної плати, пенсійного, соціального та іншого грошового забезпечення певним категоріям осіб, у тому числі суддям. Серед іншого, цим Законом було внесено зміни до чинної на той час статті 129 Закону N 2453-VI, а саме: 1) у частині першій виключено слова "та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами"; 2) в абзаці першому частини третьої цифри "15" замінено цифрами "10".

Також пунктом 10 Прикінцевих положень Закону N 76-VIII було додатково обмежено максимальний розмір суддівської винагороди 7 розмірами мінімальної заробітної плати, а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати (виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, оплата часу щорічної відпустки не враховується в зазначеному максимальному розмірі).

Як з'ясовано судом, враховуючи, що в Острозькому районному суді Рівненської області скорочення чисельності працівників не проводилось, суддям Острозького районного суду, в тому числі і позивачу, з 01.01.2015 до 01.04.2015 виплата суддівської винагороди здійснювалась у розмірі 7 мінімальних заробітних плат.

Пункт 10 Прикінцевих положень Закону № 76-VIII втратив чинність з 01.04.2015 відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII.

Оскільки вказані вище норми не визнані неконституційними, також, відносно них відсутнє офіційне тлумачення Конституційного Суду України, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу посадового окладу у розмірі 7 мінімальних заробітних плат за період 01.01.2015 по 30.03.2015 здійснені правомірно у відповідності до положень законодавства, чинного на момент проведення відповідних нарахувань.

Суд також зазначає, що Верховний Суд України у конституційному поданні від 28.12.2015 № 20-4413/0/8-15 щодо відповідності (конституційності) частин третьої та десятої статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року №N 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд" (Голос України, 26.02.2015 № 54) частині першій статті 8, частині першій статті 126 Конституції України зазначив таке: "...викладене вказувало на тимчасовий характер обмеження розміру суддівської винагороди виходячи з окладу в розмірі 10 мінімальних заробітних плат та максимального розміру суддівської винагороди 7 - 10 мінімальних заробітних плат. У зв'язку із зазначеним Верховний Суд України не звертався з відповідним поданням щодо конституційності положень Закону N 76-VIII, зважаючи на їх тимчасову дію...".

Таким чином, дії відповідача щодо нарахування та виплату позивачу посадового окладу у розмірі 7 мінімальних заробітних плат за період 01.01.2015 по 30.03.2015 здійснені правомірно у відповідності до положень законодавства, чинного на момент проведення нарахування спірного розміру посадового окладу позивача, що був обмежений 7 розмірами заробітної плати. Відтак позовні вимоги у цій частині суд визнає безпідставними.

Щодо виплати суддівської винагороди позивачу у вересні 2015 року, слід зазначити, що позивач помилково вважає, що вона була здійснена у розмірі, меншому, ніж 10 мінімальних заробітних плат з огляду на наступне.

Відповідно до наказу Острозького районного суду Рівненської області від 30.07.2015 №31-КВ позивачу відповідно до його заяви була надана частина основної щорічної відпустки тривалістю 32 календарних дні з 03.08.2015 по 04.09.2015 включно (а.с.42).

Як пояснила суду представник відповідача, з урахуванням того, що нарахування та виплата відпускних, в тому числі і за 4 календарних дні вересня 2015 року, була здійснена у серпні 2015 року, то суддівська винагорода у вересні 2015 року була менша на суму за 4 календарних дні, що були оплачені у серпні 2015 року. Таким чином, розрахунок суддівської винагороди позивача у вересні 2015 року здійснювався з розрахунку 10 мінімальних заробітних плат, яка станом на 01.09.2015 відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» становила 1378 грн., що підтверджується розрахунковим листом за вересень 2015 року. Відтак твердження позивача про виплату суддівської винагороди у меншому, ніж це визначено Законом, розмірі, свого підтвердження не знайшли.

Щодо нарахування та виплати позивачу щомісячної доплати за вислугу років суд зазначає наступне.

28.03.2015 набув чинності Закон України від 12.02.2015 №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», яким Закон України «Про судоустрій і статус суддів» викладено у новій редакції.

Згідно з абз.1 ч.5 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Відповідно до ч. 10 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Попередня редакція Закону України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» не містила норми щодо обмеження суддів, які не здійснюють правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), на отримання доплат до посадового окладу.

З вищевикладеного вбачається, що внесенням змін до чинного законодавства змінено умови виплати щомісячної доплати за вислугу років суддям, які не здійснюють правосуддя.

При цьому, слід зазначити, що прикінцеві та перехідні положення Закону №192-VIII не містять положення стосовно збереження за суддями, які були призначені чи обрані на посаду судді до набрання чинності цим Законом, та не здійснюють правосуддя права на отримання щомісячної доплати за вислугу років відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності Законом.

Статтею 8 Конституції України визначено, що Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно зі статтею 147 Конституції України, єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні є Конституційний Суд України, який вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції України та законів України.

На даний час положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів», в редакції Закону України від 12.02.2015 №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», щодо визначення суддівської винагороди, у тому числі доплати за вислугу років, як складової частини суддівської винагороди, умов виплати такої доплати не визнані неконституційними, також, відносно них відсутнє офіційне тлумачення Конституційного Суду України.

Враховуючи, що суддівська винагорода регулюється Законом України «Про судоустрій і статус суддів», Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, щомісячна доплата за вислугу років є складовою частиною суддівської винагороди, розмір та підстави виплати якої визначаються відповідно до стажу роботи на посади судді, а також здійснення ним правосуддя, а позивач з 22 червня 2014 року не здійснює правосуддя, судом встановлено, що відповідачем правомірно невиплачено позивачу щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу з 30.03.2015 року.

Щодо невиплати позивачу доплати за вислугу років в період з 01.01.2015 по 30.03.2015, то позивач помилково вважає, що та таке нарахування не здійснювалось.

Згідно з розрахунковими листами за 2015 рік про нарахування та виплату заробітної плати позивача за січень-березень 2015 року слідує, що позивачу були нараховані відповідні суми в якості доплати за вислугу років у розмірі 20% посадового окладу. Однак, з врахуванням обмежень, встановлених абз.1 п.10 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-УІІІ виплата суддівської винагороди з 01.01.2015 до 29.03.2015 обмежувалась 7 розмірами мінімальної заробітної плати, про що вже зазначалось вище. Відтак, виплата позивачу суддівської винагороди за період 01.01.2015-30.03.2015 в обмеженому 7-ма розмірами мінімальних заробітних плат є правомірним.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26.12.2011 №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

При вирішення даної справи, з врахуванням принципу верховенства права, судом застосовуються положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та практика Європейського Суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (параграф 23) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчувати виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

З огляду на вищевикладене, з урахуванням того, що у відповідача відсутні підстави для виплати позивачу суддівської винагороди з урахуванням, зокрема, посадового окладу у 10 мінімальних заробітних плат за період 01.01.2015-01.04.2015 та за вересень 2015 року, а також щомісячної доплати за вислугу років з 30.03.2015 відповідно до ч.10 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», в редакції Закону України від 12.02.2015 № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», відповідно, у суду відсутні законні підстави для зобовязання відповідача нарахувати та виплатити позивачу посадовий оклад у розмірі 10 мінімальних заробітних плат за січень-березень 2015 року, а також щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу починаючи з 30.03.2015, у звязку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати на користь позивача не присуджуються.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову, - відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Гломб Ю.О.