Справа № 825/165/16
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2016-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2016 року м. Чернігів Справа № 825/165/16

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.

за участі секретаря - Гайдука С.В.,

представника відповідача та третьої особи - Хряпи А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Прокуратури Чернігівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, - Генеральна прокуратура України про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Прокуратури Чернігівської області та просить суд:

- зобов'язати відповідача нараховувати йому заробітну плату з 01.07.2015 у відповідності до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», а саме як суму наступних складових:

посадового окладу розміром 10 мінімальних заробітних плат з подальшим поетапним запровадженням з 01 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат;

премії розміром не менше 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці;

надбавки за вислугу років розміром 15 відсотків посадового окладу з подальшим збільшенням відповідно до наявного стажу роботи;

- стягнути з відповідача на його користь суму недонарахованої заробітної плати за період з 01.07.2015 до останнього числа місяця, який передує місяцю постановлення рішення суду.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що з набранням чинності з 16.07.2015 змін до Закону України «Про прокуратуру» змінилася умови оплати праці прокурорів (ст. 81 вказаного Закону). Однак, ігноруючи вказані вимоги законодавства щодо порядку оплати праці прокурорів, відповідач продовжує нарахування та виплату йому заробітної палати на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012 № 505.

Проте, до спірних взаємовідносини, на його думку, не може застосовуватись вищевказана постанова, оскільки оплата праці прокурорів має здійснюватись виключно відповідно до вимог Закону України «Про прокуратуру», а саме ч. 1 ст. 81 цього Закону. Постанова № 505 є підзаконним нормативно-правовим актом, а тому згідно листа Міністерства юстиції України від 30.01.2009 № Н-35267-18 у випадку суперечності її положень з вимогами законів, застосуванню підлягають норми законів, оскільки вони мають вищу юридичну силу.

В обґрунтування своєї позиції посилався на рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 «Кечко проти України» та Конституційного Суду України від 08.07.2016 № 5-рп/16.

Позивач в судове засідання не прибув, в письмових поясненнях від 22.07.2016 просив розгляд справи здійснювати без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Ухвалою суду від 20.04.2016, за обґрунтованим клопотанням представника Прокуратури, до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучено Генеральну прокуратуру України.

Представник відповідача та третьої особи позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, надав письмові заперечення та пояснив, що дійсно ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» визначено розмір заробітної плати прокурора.

У зв'язку з тим, що фінансування органів прокуратури України відповідно до ст. 89 Закону України «Про прокуратуру» здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет на 2015 рік» було передбачено, що норми та положення ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.

Враховуючи обмежені фінансові ресурси державного бюджету у 2015 році нарахування та виплата заробітної плати позивачу, здійснювалася згідно затвердженого Генеральною прокуратурою України штатного розпису, враховуючи можливості бюджету, встановлені кошторисом на поточний рік та у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505.

Таким чином, Генеральна прокуратура України як головний розпорядник бюджетних коштів не має правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівникам прокуратури поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

В обґрунтування своєї позиції посилався на рішення Верховного Суду України від 12.07.2016 по справі № 820/4648/15.

Заслухавши пояснення представника відповідача та третьої особи, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позову має бути відмовлено з таких підстав.

Судом встановлено, що наказом Прокуратури Чернігівської області від 05.06.2012 № 172к ОСОБА_2 було призначено на посаду прокурора Ніжинської міжрайонної прокуратури Чернігівської області та встановлено оклад згідно із штатним розписом (а.с. 6).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 11, пп. 1 п. 5-1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» Прокуратурою Чернігівської області було прийнято наказ від 14.12.2015 № 63-к, яким позивача призначено на вакантну посаду прокурора Ніжинської місцевої прокуратури з 15.12.2015, звільнивши його з посади прокурора Ніжинської міжрайонної прокуратури. Одночасно вказаним наказом ОСОБА_2 встановлено оклад згідно із штатним розписом.

Як вбачається з копій розрахункових листів, за період липень - грудень 2015 року, Прокуратурою Чернігівської області ОСОБА_2 нараховувалась заробітна плата виходячи з посадового окладу, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012 № 505 (а.с. 8-9).

Вважаючи вищевказані дії відповідача протиправними, ОСОБА_2 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Заробітна плата прокурорів регулюється Законом України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 81) (далі - Закон № 1697-VII).

Відповідно до ч. 2 ст. 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов'язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат (ч. 3 ст. 81 Закону № 1697-VII).

У свою чергу, ч. 9 ст. 81 Закону № 1697-VII передбачено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з нормами частин 1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

При цьому, порушення учасником бюджетного процесу встановлених цим Кодексом чи іншим бюджетним законодавством норм щодо складання, розгляду, затвердження, внесення змін, виконання бюджету ч. 1 ст. 166 Бюджетного кодексу України визнається бюджетним правопорушенням, за що ст. 121 цього Кодексу передбачена відповідальність.

Частиною 1 ст. 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Згідно із ст. 89 Закону № 1697-VII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

У свою чергу, у відповідності до частин 1, 2 ст. 47 Бюджетного кодексу України, відповідно до затвердженого розпису бюджету розпорядники бюджетних коштів одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Порядок складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ встановлюється Кабінетом Міністрів України. Казначейство України здійснює контроль за відповідністю кошторисів розпорядників бюджетних коштів розпису бюджету.

Відповідно до п. 1 Порядку складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228 (далі - Порядок № 228), кошторис бюджетної установи основний плановий фінансовий документ бюджетної установи, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання надходжень і розподіл бюджетних асигнувань на взяття бюджетних зобов'язань та здійснення платежів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення результатів, визначених відповідно до бюджетних призначень.

Абзац перший п. 5 Порядку № 228 встановлює, що установам можуть виділятися бюджетні кошти тільки за наявності затверджених кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду.

Установи мають право брати бюджетні зобов'язання витрачати бюджетні кошти на цілі та в межах, установлених затвердженими кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду (абзац другий п. 5 Порядку № 228).

У свою чергу, фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (ст. 90 Закону № 1697-VII).

Відповідно до п. 9 Прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014 № 80-VIII «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та п. 11 Прикінцевих положень Закону України від 25.12.2015 № 928-VIII «Про Державний бюджет України на 2016 рік» норми і положення ч. 2 ст. 33, ст. 81 Закону № 1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів. Вказані норми, на момент розгляду справи у суді, є чинними.

Отже, Закони України від 28.12.2014 № 80-VIII «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та від 25.12.2015 № 928-VIII «Про Державний бюджет України на 2016 рік», як спеціальні Закони, які регулюють бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, як таких, що фінансуються з державного бюджету, надають повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012 № 505 (із внесеними до неї змінами, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 № 763), затверджено схему посадових окладів працівників органів прокуратури.

Таким чином, за наявності декількох законів, норми яких по різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди застосовують положення закону, з урахуванням дії закону у часі, за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент існування відповідних правовідносин.

Так, Законом України від 28.12.2014 № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» внесено зміни до Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 № 2456-VI, зокрема, розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено п. 26, яким серед іншого встановлено, що норми і положення ст. 81, пунктів 13, 14 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України від 14.10.2014 «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

У свою чергу, Закон №1697-VII прийнято 14.10.2014, у той час, як Закон України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» прийнято 28.12.2014, а Закон України «Про Державний бюджет на 2016 рік» прийнято 25.12.2015, тобто пізніше.

Відтак, саме положення Законів України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та «Про Державний бюджет України на 2016 рік» слід застосовувати в даному випадку - щодо застосування норм і положень ст. 81 Закону №1697-VII у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Ураховуючи наведене, оскільки з 01.07.2015 по 31.12.2015 Кабінетом Міністрів України зміни до постанови від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» не внесено, а законами України від 28.12.2014 № 80-VIII «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та від 28.12.2014 № 80-VIII «Про Державний бюджет України на 2016 рік» видатки на реалізацію положень ст. 81 Закону № 1697-VII не передбачено, Прокуратура Чернігівської області не мала правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати позивачу у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права міститься і у постановах Верховного Суду України від 12.07.2016 (справа № 21-1726а16) та від 13.07.2016 (справа № 21-1488а16).

При цьому, суд враховує, що закон має бути достатньо доступним та передбачуваним щодо наслідків його застосовування, тобто бути сформульованим у спосіб, який дає змогу кожній особі регулювати свою поведінку (принцип юридичної визначеності). В даному випадку суд погоджується з тим, що застосоване національне законодавство відповідало вимозі щодо передбачуваності на момент його правозастосування.

Крім того, судом при розгляді даної справи також було враховано рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України, згідно з яким однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави.

У свою чергу, згідно рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII Прикінцеві положення Закону України Про Державний бюджет України на 2011 рік, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Вирішуючи спір суд врахував також положення актів міжнародного права. Так, згідно зі ст. 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 по справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004.

За наведених вище обставин, суд дійшов висновку, що позиція позивача про зобов'язання Прокуратури Чернігівської області нараховувати йому заробітну плату з 01.07.2015 та в подальшому відповідно до положень ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для задоволення позовних ОСОБА_2.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Керуючись статтями 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя С.В. Бородавкіна