Справа № 819/1337/15
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2016-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2016 року м. Київ К/800/52128/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Суддів Рецебуринського Ю.Й. (доповідача),

Ємельянової В.І.,

Швеця В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3 до Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,

за касаційною скаргою Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області (далі - ГТУЮ у Тернопільській області) на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 5 червня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністративним позовом, в подальшому уточненим, про: скасування наказу в.о. начальника ГТУЮ у Тернопільській області від 17 квітня 2015 року № 374/8; поновлення на посаді начальника відділу кадрової роботи та державної служби ГТУЮ у Тернопільській області; стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 5 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2015 року, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ в.о. начальника ГТУЮ у Тернопільській області від 17 квітня 2015 року № 374/8 «Про звільнення ОСОБА_3.». Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника відділу кадрової роботи та державної служби ГУЮ у Тернопільській області з 17 квітня 2015 року. Стягнуто з ГТУЮ у Тернопільській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 5268 гривень 45 копійок. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені ними судові рішення та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

З'ясувавши обставини справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права згідно статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги з врахуванням наступного.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 23 березня 2007 року була призначена на посаду начальника відділу кадрової роботи та державної служби ГУЮ у Тернопільській області.

Наказом в.о. начальника ГТУЮ у Тернопільській області від 17 квітня 2015 року № 374/8 ОСОБА_3, начальника відділу кадрової роботи державної служби ГУЮ у Тернопільській області, звільнено з роботи 17 квітня 2015 року у зв'язку із зміною організації праці, зміною структури та штатного розпису згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Наказом Міністерства юстиції України від 30 січня 2015 № 115/5 «Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 січня 2015 року за №100/26545, (далі - наказ №115/5), зобов'язано перейменувати головні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі на головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі; затвердити Типову структуру головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі.

На виконання наказу №115/5 ГУЮ у Тернопільській області перейменовано на ГТУЮ у Тернопільській області.

12 лютого 2015 року заступником Міністра - керівником апарату Іванченко О.П. затверджено штатний розпис ГТУЮ у Тернопільській області станом на 6 лютого 2015 року у кількості 81 штатна одиниця, у якому, серед інших, було визначено структурний підрозділ - відділ кадрової роботи та державної служби з кількістю семи штатних одиниць, а саме: начальник відділу - 1 посада, заступник начальника відділу - 1 посада, головний спеціаліст - 3 посади, провідний спеціаліст - 2 посади. Штатний розпис ГУЮ у Тернопільській області, який затверджений 31 січня 2015 року, передбачав 80 штатних одиниць та визначав у структурі управління аналогічних структурних підрозділ - відділ кадрової роботи та державної служби з кількістю семи штатних одиниць .

16 лютого 2015 року позивача відповідно до статті 49-2 КЗпП України під розписку вручено повідомлення про майбутнє вивільнення із займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Одночасно згідно з вимогами статті 49-2 КЗпП України запропоновано зайняти посаду завідувача сектору судового роботи та міжнародного співробітництва ГТУЮ у Тернопільській області, від якої позиач відмовилася.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Таким чином, під змінами в організації виробництва і праці слід мати на увазі, зокрема, ліквідацію, реорганізацію або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною четвертою статті 36 КЗпП України встановлено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників. Тобто сама по собі реорганізація, без скорочення чисельності та штату працівників, не може бути підставою для звільнення з публічної служби.

При звільненні за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України є необхідним додержання порядку вивільнення працівників, встановлених статтями 40, 42, 49-1 КЗпП України. Така ж позиція викладена у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно з яким розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами першою-третьою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, скорочення штату працівників відділу кадрової роботи та державної служби у даному випадку не відбулося, організація праці відділу кадрової роботи та державної служби, структура, штатний розпис та чисельність працівників цього підрозділу не змінились, посада начальника відділу кадрової роботи та державної служби, яку обіймала позивач не підлягала скороченню. Також в структурному підрозділі не відбулися зміни у його складі за спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Крім того, як вбачається з пояснень представника відповідача жодного з працівників відділу кадрової роботи та державної служби ГУЮ у Тернопільській області, крім позивача, не попереджали про наступне вивільнення у зв'язку зі зміною організації праці, зміною структури та штатного розпису та не звільняли на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Попередження про наступне звільнення у зв'язку зі зміною організації праці, зміною структури та штатного розпису в цілому по установі було вручено лише двом працівникам ГУЮ у Тернопільській області.

Враховуючи наведене колегія судді вважає правильними висновки судів про обґрунтованість вимог позивача у зв'язку з тим, що у відповідача не було законних підстав для звільнення ОСОБА_3 з публічної служби відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Також, суди попередніх інстанцій обґрунтовано стягнули середній заробіток за час вимушеного прогулу, застосувавши норми Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Суди першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно встановили обставини справи, дали їм належну юридичну оцінку, правильно застосували норми матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування або зміни прийнятих ними рішень.

Керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області залишити без задоволення.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 5 червня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута у порядку і з підстав, передбачених статтями 235-237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ю.Й. Рецебуринський

Судді В.І. Ємельянова

В.В. Швець