Справа № 815/1963/16
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2016-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1963/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2016 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Танцюри К.О.,

суддів Гусева О.Г., Марина П.П.,

за участю секретаря Потурнак А.М.,

за участю сторін:

-позивача Бакізада ОСОБА_1 Сахі,

-представника відповідача ОСОБА_2 (довіреність від 24.05.2016р. №9-3368/1-16);

-перекладача- Хамдарт Непа Хабібрахман (на підставі сертифікату МГУ, виданого згідно ліцензії від 05.08.2010р. №529295)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за адміністративним позовом Бакізада ОСОБА_1 Сахі до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Бакізада ОСОБА_1 Сахі звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 12.03.2016. №149-16, зобовязання прийняти рішення про визнання Бакізада ОСОБА_1 Сахі біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає, що рішення Державної міграційної служби України про відмову йому у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню оскільки при його прийнятті відповідач не звернув уваги на те, що він відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він є громадянином ОСОБА_3, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач зазначав, що змушений був покинути країну походження, оскільки його брат мав дошлюбні відносини з дівчиною, внаслідок чого, сам позивач побоюючись фізичної розправи, змушений був рятуватись втечею.

Позивач позовні вимоги підтримав з підстав наведених у адміністративному позові та додаткових поясненнях.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що 15.04.2010р. позивач вперше звернувся до ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем, за результатами розгляду якої було прийнято рішення Державної міграційної служби України про відмову у наданні статусу біженця. Відмінність наданої позивачем інформації під час першого та другого звернення вказують лише на вигаданість історії побоювання зазнати розправи з боку невідомого йому командира та на те, що іноземець мандрує по країні в пошуках кращого життя. Представник відповідача зазначав, що аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачеві додаткового захисту в Україні, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Разом з тим, представник відповідача наголошував, що позивач неодноразово перебував на заробітках в Ірані, Пакистані, повертався до м.Кабул з метою реалізації своїх власних планів, а саме: отримання грошей від оренди будинку, продаж будинку в 1998 році, оформлення документів для виїзду в 2009 році (національний паспорт та візи в РФ).

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Бакізада ОСОБА_1 Сахі, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_3, за національністю афганець (таджик), ІНФОРМАЦІЯ_2, неодружений.

У 1992 році позивач з ОСОБА_3 виїхав до Пакистану, де працював різноробочим до 1998 року. У 1998 році позивач повернувся до ОСОБА_3 з метою отримання орендної плати власного будинку, де перебував декілька днів. З ОСОБА_3 позивач виїхав до Ірану (м.Тегеран), де нелегально проживав з 1998 року по 2007 рік разом з братом. У 2007 році позивача разом з братом депортували до ОСОБА_3. Після прибуття до ОСОБА_3, позивач разом з братом приїхав до батьків до Пакистану, де проживав до 2009 року. У 2009 році позивач виїхав з Пакистану до Росії (м.Москва), на підставі національного паспорту та візи. 13.03.2010р. позивач нелегально автобусом прибув з Росії до України

Судом встановлено що 15.04.2010р. позивач звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою про надання статусу біженця.(а.с.97-98)

Рішенням Управління міграційної служби в Одеській області від 11.05.2010р. №34, з посиланням на абз. 6 ст.12 Закону України «Про біженців» підтримано висновок Головного управління ДМС в Одеській області та відмовлено Бакізада ОСОБА_1 Сахі в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.(а.с.117)

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 04.04.2011р. по справі №2а-5464/10/1570 у задоволенні адміністративного позову Бакізада ОСОБА_1 Сахі до Управління міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним і скасування рішення від 11.05.2010р. №34 та зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця було відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.08.2012р. по справі№2а-5464/10/1570 залишено без змін постанову Одеського окружного адміністративного суду від 04.04.2011р.

02.03.2015р. позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.51-52).

За результатами розгляду документів, щодо надання Бакізада ОСОБА_1 Сахі статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 02.02.2016р. по справі №2015OD0065 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту(а.с.84-93).

Рішенням Державної міграційної служби України від 12.03.2016р. №149-16, з посиланням на п. 1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» підтримано висновок Головного управління ДМС в Одеській області та відмовлено Бакізада ОСОБА_1 Сахі у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.47)

Відповідно до висновку ГУ ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.03.2016р. міграційною службою зроблено висновок про те, що аналізом матеріалів особової справи та інформації по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть розглянуті в контексті підстав для надання додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Разом з тим, виявленні відмінності в наданій інформації під час першого та другого звернення вказують лише на вигаданість історії побоювання зазнати розправи з боку невідомого йому командира, що разом із відсутністю жодних матеріальних доказів та заплутаністю пояснень особи дозволяє вважати клопотання особи необґрунтованим. Також, у висновку зазначено, що іноземець мандрує по країнах у пошуках кращого життя.

Суд вважає, що рішення ДМС України від 12.03.2016р. №149-16 прийняте на підставі висновків Головного управління ДМС України в Одеській області, є таким що ґрунтується на вимогах законодавства, виходячи з наступного.

Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011р., є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011р. №3671-VI біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_4 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Як встановлено у ході розгляду справи, причиною виїзду з країни громадянської належності Бакізада ОСОБА_1 Сахі зазначено кровна ворожнеча. Так, позивач зазначав, що у 1992 році його рідний брат мав стосунки з донькою польового командира. Позивач повідомив, що дівчина зібрала речі та переїхала до будинку позивача для подальшого сумісного життя з братом позивача. Батько дівчини прийшов до будинку позивача, вбив його брата та забрав свою доньку. Крім того, командир зазначив, що не залишить у спокої родину позивача і помститься усій родині, після чого родина позивача поїхала до Пакистану.

Згідно протоколу співбесіди з громадянином ОСОБА_3 Бакізада ОСОБА_1 Сахі від 23.03.2015р. на питання «Чим Ви займались у РФ?» позивач надав відповідь, «Коли я приїхав до м.Москви з метою працювати, то мій знайомий з ким я домовлявся приїхати до нього працювати сказав що не має роботи, і порадив мені краще їхати в Україну, так як там є робота, можна отримати документи і спокійно жити. В Москві мене три рази на добу затримувала міліція, там дуже важке життя», на питання «Чого Ви не повернетесь жити до Пакистану?» надано відповідь «Я там жив, роботи не було, платять за ту роботу копійки. Потім я виїхав до Ірану на заробітки, звідки мене депортували. Потім мені поралили поїхати на заробітки в Москву, але і там в мене нічого не вийшло, потім мені порадили приїхати в Україну, так як тут є 7 км.» Вказані відповіді свідчать про пошук позивачем кращих умов життя.

Крім того, під час зясування офіційних обставин справи позивач не зміг чітко пояснити суду хто такий «польовий командир» та що загрожує позивачу в країні громадського походження, у разі повернення на Батьківщину.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що під час першого звернення позивача до міграційної служби в Одеській області з заявою від 15.04.2010р. про надання статусу біженця позивач зазначаючи причину неможливості повернення в країну походження, зазначав що дівчина брата, яка прийшла до них жити, була сестрою командира обєднання талібів та що коли шукач притулку прибув додому то побачив що усі його рідні були мертвими. Крім того, у анкеті громадянина ОСОБА_3 Бакізада ОСОБА_1 Сахі, яку заповнено під час першого звернення шукача притулку до міграційних органів у 2010 році зазначено, що мати ОСОБА_5, чотирьох братів Асібулла, Нурулла, Ісматулла, Хаятулла та сестру Рахіма вбито у вересні 2009 року, моджахедами та талібами.

Проте, під час другого звернення шукача притулку до органів міграції, згідно анкети громадянина ОСОБА_3 Бакізада ОСОБА_1 Сахі станом на 10.03.2015р., позивач не зазначав про те, що дівчина брата була сестрою командира обєднання талібів. Крім того позивачем, стосовно даних родини були надані протилежні данні, зокрема мати померла у жовтні 2013 року у Пакистані, брати Нурулла, Ісматулла, Хаятулла та сестра проживають у Пакистані.

Таким чином, судова колегія приходить висновку, що позивач не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень щодо погроз та переслідувань, які були спрямовані на адресу Бакізада ОСОБА_1 Сахі.

При цьому, у судовому засіданні Бакізада ОСОБА_1 Сахі неодноразово зазначав причинами його переїзду з країни до країни питання працевлаштування та економічні підстави.

Також, позивачем зазначені причини виїзду з країни громадянського походження які ніби то мали місце у 1992 році, однак позивач перебуваючи весь цей час у третіх безпечних країнах не звертався у розумний строк до відповідних органів цих країн із відповідними заявами про отримання захисту.

Зазначені обставини та суперечливі пояснення позивача дають суду обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до ОСОБА_3 неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування в Україні у пошуках кращих умов життя.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, додатково враховуючи відсутність будь-яких наявних збройних конфліктів.

ОСОБА_4 Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

З огляду на викладене, суд вважає, що обґрунтування позову та викладені Бакізада ОСОБА_1 Сахі у матеріалах справи обставини є суперечливими та не містять жодних ознак наявності умов для визнання позивача біженцем.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За таких обставин, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 12.03.2016р. №149-16, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що адміністративний позов Бакізада ОСОБА_1 Сахі до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 12.03.2016. №149-16, зобовязання прийняти рішення про визнання Бакізада ОСОБА_1 Сахі біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 158 163,167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову Бакізада ОСОБА_1 Сахі - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 29.07.2016р.

Суддя К.О. Танцюра

Суддя О.Г. Гусев

Суддя П.П. Марин

У задоволенні адміністративного позову Бакізада ОСОБА_1 Сахі - відмовити.

29 липня 2016 року.