Справа № 569/3218/16-а
Суддя: Бучко Т.М. Т. М.
Дата ухвалення: 2016-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 569/3218/16-а
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2016 року

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючого-судді Бучко Т.М.

секретар Соломон О.М.

з участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача Рибалки Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання протиправними дій та рішень щодо припинення виплати пенсії по інвалідності, зобов'язання відновити виплату пенсії по інвалідності,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати протиправними рішення та дії управління Пенсійного фонду України в м.Рівне Рівненської області щодо припинення виплати їй пенсії по інвалідності, призначеній відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 1 квітня 2015 року; зобов'язати відповідача відновити виплату пенсії по інвалідності, починаючи з 1 квітня 2015 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що з вересня 2014 року перебуває на обліку в управлінні ПФУ в м.Рівне та отримувала до 1 травня 2015 року пенсію по інвалідності як інвалід третьої групи загального захворювання згідно із Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». З 1 травня 2015 року пенсійний орган припинив виплату її пенсії на підставі того, що вона працює на посаді начальника відділу реєстрації та обліку платників в Державній податковій інспекції м.Рівне, та набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», відповідно до якого у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року особам, у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим законом, Законами України «Про статус народного депутата», "Про державну службу", "Про судоустрій і статус суддів", пенсія, призначена відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», не виплачується. Вважає, що таке рішення відповідача порушує її матеріальне право на належний соціальний захист, гарантований ст.46 Конституції України, а тому є протиправним.

Ухвалою суду від 30 травня 2016 року замінено відповідача Управління Пенсійного фонду України в м.Рівне на його правонаступника - Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області.

В судовому засіданні позивач позов підтримала повністю та з аналогічних підстав. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав з підстав, зазначених в запереченнях проти адміністративного позову. Пояснив, що виплата позивачу пенсії по інвалідності була припинена на підставі норм чинного пенсійного законодавства, а тому дії відповідача є правомірними. Крім того, заявив клопотання про застосування наслідків пропуску позивачем шестимісячного строку звернення до адміністративного суду. Просить відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою суду від 29 липня 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог про зобов'язання відновити виплату пенсії по інвалідності за період з 1 квітня 2015 року до 16 вересня 2015 року залишено без розгляду в зв'язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду.

Суд, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, вважає позовні вимоги обгрунтованими.

Суд встановив, що з вересня 2014 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в УПФУ в м.Рівне як інвалід третьої групи загального захворювання, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_1 від 14 листопада 2015 року та до 1 квітня 2015 року отримувала пенсію по інвалідності на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

З 1 квітня 2015 року відповідач припинив виплату позивачу пенсії по інвалідності. На звернення позивача відповідач листом № 106/10 від 25 лютого 2016 року відмовив у поновленні виплати пенсії по інвалідності на підставі ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в зв'язку з встановленням факту роботи позивача в Державній податковій інспекції в м.Рівне головного управління ДФС у Рівненській області на посаді, яка передбачена Законом України «Про державну службу».

З 1 квітня 2015 року набули чинності норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року № 213-VIII, відповідно до якого у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року особам на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», «Про прокуратуру», пенсії, призначені відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», не виплачуються. З вказаних підстав з 1 квітня 2015 року позивачу була припинена виплата пенсії по інвалідності.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно із ч.2 ст.22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом».

За загальним правилом, установленим ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч.1 ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків, передбачених Конституцією України. .

Згідно із п.1 ч.1 ст.8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне забезпечення» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші, передбачені цим Законом.

Частиною 2 ст.30 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування і після припинення роботи.

Відповідно до вимог ст.34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія по інвалідності призначається на весь строк встановлення інвалідності.

Статтею 36 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено матеріальне, соціально-побутове і медичне забезпечення інвалідів, яке здійснюється у вигляді грошових виплат (пенсій, допомоги, одноразових виплат), забезпечення медикаментами, технічними й іншими засобами, включаючи друковані видання із спеціальним шрифтом, звукопідсилюючу апаратуру та аналізатори, а також шляхом надання послуг по медичній, соціальній, трудовій і професійній реабілітації,побутовому та торговельному обслуговуванню.

Отже, органи державної влади та органи місцевого самоврядування повинні сприяти забезпеченню прав інвалідів щодо включення до суспільного життя нарівні з іншими громадянами.

Посилання відповідача на ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є безпідставним, оскільки вказана норма розповсюджується на осіб, яким пенсія призначена відповідно до Законів України «Про статус народного депутата», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», а не як інваліду.

За правилами ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Нормою ст.5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ст.9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Рішенням Конституційного Суду України № 4-рп/2007 від 18 червня 2007 року встановлено, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція (254к/96-ВР) та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України (254к/96-ВР) не допускається (рішення Конституційного Суду України № 8-рп/99 від 6 липня 1999 року (v008р710-99), від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (v005р710-02), від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004 (v007р710-04), від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004 (v020р710-04).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Пічкур проти України" від 7 листопада 2013 року, яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, зазначається, що статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 40 вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати (ухвала щодо прийнятності у справі "Стек та інші проти Сполученого Королівства" (Stee and Others v. The United Kingdom) [ВП], заяви № № 65731/01 та 65900/01, п. 40, ECHR 2005-Х).

Пунктом 42 вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що у справах щодо скарги за статтею 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу на те, що заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі, що охоплюється статтею 14 Конвенції, відповідним методом перевірки є з'ясування, чи він або вона мали б право на отримання відповідної матеріальної допомоги за національним законодавством за умови існування права, щодо якого скаржиться заявник. Хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 (там же, п.55).

В постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 9 травня 2015 року зазначається, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про дискримінаційне позбавлення пенсії ОСОБА_1, а саме позбавлення її права на соціальний захист, що включає, зокрема, і право на одержання пенсії по інвалідності та достатній життєвий рівень, щодо інших інвалідів ІІІ групи загального захворювання, які не працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата», та щодо інвалідів інших груп, тому достатні підстави для поновлення конституційного права особи на отримання пенсії, виплата якої була зупинена.

За таких обставин, дії відповідача щодо припинення з 1 квітня 2015 року виплати ОСОБА_1 пенсії по інвалідності є неправомірними, оскільки суперечать нормам діючого законодавства та порушують конституційні права позивача на належний соціальний захист, передбачені ст.46, 64 Конституції України.

Таким чином, вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача відновити їй виплату пенсії, призначеної по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», обгрунтовані та підлягають до задоволення починаючи з 17 вересня 2015 року.

Відповідно до правил ст.94 КАС України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача здійснені нею документально підтверджені судові витрати на оплату судового збору.

На підставі наведеного та керуючись ст.7, 11, 71, 86, 94, 161-163, 186, 254 КАС України, ст.19, 2, 46, 64, 92 Конституції України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Позов ОСОБА_1 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання протиправними дій та рішень щодо припинення виплати пенсії по інвалідності, зобов'язання відновити виплату пенсії по інвалідності - задовольнити.

Визнати протиправними дії Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо припинення з 1 квітня 2015 року виплати ОСОБА_1 пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зобов'язати Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області відновити виплату ОСОБА_1 пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з 17 вересня 2015 року.

Стягнути з Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 551 грн. 20 коп. у відшкодування судових витрат.

Постанова може бути оскаржена до Житомирського адміністративного апеляційного суду через Рівненський міський суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі оголошення вступної та резолютивної частини постанови - протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя :