Справа № 826/809/16
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2016-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 липня 2016 року № 826/809/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії:

головуючого судді Шулежка В.П., судді Іщука І.О., судді Погрібніченка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом громадянина Сомалі ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Сомалі ОСОБА_2 (надалі також позивач) до Державної міграційної служби України (надалі також відповідач), за участю третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві (надалі - ГУ ДМС України у м. Києві, третя особа) про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №850-15 від 21.12.2015 року про відмову у визнанні громадянина Сомалі ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є протиправним, оскільки прийняте з порушенням приписів Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а відтак підлягає скасуванню.

На думку позивача, відповідачем не виконано обов'язків, покладених на нього Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки останній не аналізував даних щодо ситуації в країні належності, які наявні у відкритих джерелах. Посилання відповідача на нормалізацію політичної ситуації в країні походження не є підставою для прийняття оскаржуваного рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки влада Сомалі не здатна забезпечити захист позивача від загрози бути вбитим в умовах внутрішнього збройного конфлікту, загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини.

Позивач та його уповноважений представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, та зазначив суду, що інформація, повідомлена позивачем щодо неможливості його перебування у країні походження у зв'язку із громадянською війною є неправдивою та недостовірною.

Окрім того, відповідач зазначає, що громадянин Сомалі ОСОБА_2 потрапив в Україну через інші країни, такі як Ефіопія та Російська Федерація, де позивач перебував кілька місяців, але із заявою про надання захисту не звернувся. Отже, позивач перебував на території третьої безпечної країни і мав реальну нагоду звернутися за захистом до відповідних компетентних органів цих країн, але даною можливістю він не скористався.

З урахуванням вимог ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд прийшов до висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали судом встановлено наступне.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Сомалі, звернувся до ГУ ДМС України у м. Києві із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказана заява вмотивована тим, що в країні походження йде громадянська війна, позивач побоюється за своє життя та здоров'я через ставлення до нього в суспільстві за ознакою належності до соціальної групи, а також через систематичне порушення прав людини.

На підставі висновку Управління у справах біженців Головного управління в м. Києві Державної міграційної служби України від 06.02.2015р. і додаткових висновків від 30.06.2015р. та 23.09.2015р. Державна міграційна служба України прийняла рішення №850-15 від 21.12.2015р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку з відсутністю умов, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

ГУ ДМС України у м. Києві направлено позивачу повідомлення від 13.01.2016р., про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи протиправним вказане рішення відповідача позивач звернувся із даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Законом, що визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України від 08.07.2011р. №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон № 3671).

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону № 3671 передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

При оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно із ч. 12 ст. 7 Закону № 3671, орган міграційної служби: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз'яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

В той же час, відповідно до ст. 6 Закону №3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно пунктів 6.1 та 6.5. розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 (надалі - Правила №649) разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС, який розглядав заяву, ДМС приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту). Строк прийняття зазначеного рішення може бути продовжено наказом ДМС, але не більш як до трьох місяців.

У відповідності до офіційної позиції ООН, факти в підтвердження заяв біженців визначають шляхом підтверджень або доказів викладеного. Обов'язок надання доказів покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином заявник зобов'язаний доказувати достовірність своїх тверджень і точність фактів на яких ґрунтується його заява.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Вказане знаходить своє підтвердження і у національному законодавстві.

Відповідно до п. 4.1. Правил № 649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону; б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 14).

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

В той же час, відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" від 25.06.2009р. № 1, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження

Як вбачається з матеріалів справи, позивач в межах процедури, визначеної чинним законодавством звернувся із заявою про визнання біженцем до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Проте, задокументовані докази наявності переслідувань у країні громадянської належності позивача відсутні. Інформація, отримана органом міграційної служби, ґрунтується виключно на твердженнях самого позивача.

Окрім того, позивач не надав міграційній службі, а також суду, жодних підтверджень своєї належності до соціальної групи, яка зазнає переслідувань у країні походження.

Зокрема, позивач стверджував що належить до етнічної групи під назвою Мітган, яку в Сомалі постійно принижують всі інші клани, проте, пісдя проведення додаткової співбесіди, з'ясовано що заявник дуже посередньо орієнтується в етнічних групах та традиціях країни походження.

Для підтвердження або спростування фактів, наданих позивачем щодо наявності громадянської війни у Сомалі, було здійснено моніторинг відкритих інтернет-джерел та знайдено інформацію, згідно якої війна між урядовими військами та ісламістами в Сомалі закінчена шляхом укладання мирної угоди ще у 2008 році. Будь-яка інформація про відновлення збройного конфлікту в Сомалі в засобах масової інформації відсутня.

Таким чином, інформація, повідомлена позивачем щодо неможливості його перебування у країні походження у зв'язку із громадянською війною є неправдивою та не достовірною.

Також у поданій заяві-анкеті від 20.01.2015р. та під час проведення співбесіди позивач стверджував, що його матері та йому особисто погрожували представники угрупування Аль-Шабаб.

Проте, під час підготовки висновку співробітниками управління у справах біженців завдяки моніторингу інформації у відкритих інтернет-джерелах встановлено, що уряду Сомалі повністю вдалося очистити столицю м. Могадішо від бойовиків терористичного угрупування Аль-Шабаб.

Таким чином, надана позивачем інформація носить суперечливий характер, що знижує ступінь правдивості його тверджень та викликає недовіру до заявника.

Окрім того, слід окремо зазначити, що відповідно до анкети позивача, він прямував до України через країни, такі як Ефіопія, в якій перебував 3 місяці, Російська Федерація, де позивач перебував 2тижні, але із заявою про надання захисту не звернувся.

Отже, позивач перебував на території третьої безпечної країни і мав реальну нагоду звернутися за захистом до відповідних компетентних органів цієї країни, але даною можливістю він знехтував.

За результатами вивчення матеріалів особової справи позивача та з урахуванням висновків Управління у справах біженців ГУ в м. Києві ДМС України, Державною міграційною службою України відповідно до абзацу п'ятого частини першої статті 6 Закону №3671, пункту 6.5. розділу VI Правил прийнято рішення №850-15 від 21.12.2015 року про відмову у визнанні громадянина Сомалі ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке, на думку суду, прийнято у межах повноважень та з підстав, передбачених чинним законодавством України, а отже, є обґрунтованим, а позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зважаючи на викладене, відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, повністю виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування, спростував у повному обсязі твердження позивача та довів правомірність своїх дій.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог і відсутність підстав для їх задоволення.

Враховуючи положення ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України відшкодування судового збору позивачу не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог громадянина Сомалі ОСОБА_2 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Головуючий суддя В.П. Шулежко

Суддя І.О. Іщук

Суддя І.М.Погрібніченко