Справа № 826/1217/16
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2016-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/1217/16

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 липня 2016 року 16:30 № 826/1217/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кобилянського К.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Бауміт Україна»

до

Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

про

визнання протиправними та скасування податкових повідомлень – рішень,

В С Т А Н О В И В:

В судовому засіданні сторони подали клопотання про розгляд справи без їхньої участі, а тому суд, керуючись частиною 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Посадовими особами ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві проведено планову виїзну перевірку ТОВ «Бауміт Україна» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період 01.10.2012 по 31.12.2014.

Перевіркою встановлено порушення ТОВ «Бауміт Україна» :

підпункту 138.1.1 пункту 138.1, пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, що призвело до завищення від’ємного значення з податку на прибуток на загальну суму 5088201,00 грн. за 2014 рік;

підпункту 263.11.1 пункту 263.11 статті 263 Податкового кодексу України, а саме неподання податкової декларації з плати за користування надрами, що призвело до відсутності нарахувань в сумі 36,25 грн., в тому числі за І квартал 2013 року у сумі 17,25 грн., ІІ квартал 2013 року у сумі 18,98 грн.

За наслідками перевірки ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві складено акт від 14.08.2015 №509/1-26-50-22-07-34422747 та 03.09.2015 року прийнято податкові повідомлення - рішення:

Не погоджуючись із прийнятим відповідачем податковими повідомленнями - рішеннями ТОВ «Бауміт Україна» звернулось зі скаргами до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві та Державної фіскальної служби України.

За результатами розгляду зазначених скарг у їх задоволенні відмовлено, а податкові повідомлення – рішення залишені без змін.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом, ТОВ «Бауміт Україна» (постачальником) та ТОВ «ІТЕРА ГРУП», ТОВ «БК «УКРАЇНСЬКА БУДІВЕЛЬНА ГІЛЬДІЯ», ТОВ «ІНТЕРСЕРВІСКОМПЛЕКТ», ТОВ «АКВІЛОН КСД», ТОВ «БУД СИСТЕМА», ТОВ «ЕКСПРЕС-ПЛЮС» (покупцями) були укладені типові договори поставки товару від 10.09.2010 №66-10 (т. 4 а.с.02-07), від 01.11.2011 №69-11 (т. 4 а.с.16-21), від 01.03.2010 №15-10 (т. 4 а.с.57-62), від 08.11.2011 №71-11 (т. 4 а.с.143-148), від 02.04.2012 №9-12 (т. 4 а.с.174-179), від 18.03.2013 №7-13 (т. 4 а.с.190-196), від 21.10.2009 №34-09 (т.5 а.с.101-105).

Відповідно до умов вказаних угод, ТОВ «Бауміт України» (постачальник) зобов’язується поставити (передати) покупцям будівельні матеріали, що визначені у договорах, а покупця – прийняти, реалізувати та оплатити зазначений товар на умовах, визначених у договорах.

Також до частини зазначених договорів підписані додаткові угоди або в самих договорах закріплено, що у разі здійснення покупцем оплати товару на умовах попередньої оплати, постачальником може бути надано покупцеві додаткову знижку на оплату товару за відповідним замовленням в розмірі, визначеному у Додатковій угоді про умови.

Крім того, закріплено, що покупці можуть надавати послуги з:

розширення ринків та обсягів постачання товару, які полягають у придбанні покупцем у постачальника протягом одного календарного року на підставі Договору товару в обсязі, що дорівнює або перевищує визначений у Додатковій угоді про умови;

стимулювання придбання товару кінцевими споживачами та/або іншими заінтересованими особами, які полягають у забезпеченні покупцем постійної наявності товарно-матеріальних цінностей у власних складських, торгових або інших приміщеннях, де зберігаються товарно-матеріальні цінності, придбаного у постачальника товару в асортименті, що визначений у Додатковій угоді про умови.

Здача – прийняття наданих покупцем послуг оформлюється актом здачі – прийняття наданих послуг, а винагорода виплачується постачальником в розмірах, визначених у Додатковій угоді про умови.

Матеріали справи також містять копії Додаткових угод про умови, в яких зазначено рекомендовані обсяги закупівель, асортиментом закупівлі та формулу розрахунку винагороди покупців.

Висновки ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у місті Києві про завищення позивачем від’ємного значення об’єкту оподаткування податком на прибуток за спірними господарськими операціями ґрунтуються на тому, що у відповідності до підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14, підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України до витрат, які пов'язані зі здійсненням власної господарської діяльності, відносяться лише ті витрати, які платником податку використані (направлені) на отримання доходу.

В даному випадку, на переконання контролюючого органу, позивачем було віднесено до складу валових витрат суми, які фактично не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов’язковість ведення, зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку.

Договори та відповідні додатки до них не відображають процесу та реальних результатів надання послуг, зауваження сторін щодо їх якості, перелік послуг має загальний характер та не ідентифікований щодо практичного застосування, що не дає можливості визначити, які саме послуги надавалися та яким чином зазначені послуги вплинули на результати господарської діяльності контрагентів позивача.

Абзацами «г» та «з» підпункту 138.10.3 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що до складу інших витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, включаються витрати на збут, зокрема витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів, а також інші витрати, пов'язані зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Згідно з підпунктами 14.1.108 пунктами. 14.1 статті 14 Податкового кодексу України маркетингові послуги (маркетинг) - послуги, що забезпечують функціонування діяльності платника податків у сфері вивчання ринку, стимулювання збуту продукції (робіт, послуг), політики цін, організації та управлінні руху продукції (робіт, послуг) до споживача та після продажного обслуговування споживача в межах господарської діяльності такого платника податків.

Правова позиція Державної податкової служби України з цього приводу викладена в Узагальнюючій податковій консультації щодо віднесення витрат на оплату маркетингових та рекламних послуг до складу витрат, затвердженій наказом Державної податкової служби України від 15.02.2012 №123, в якій вказано, що до маркетингових послуг належать, у тому числі послуги з розміщення продукції платника податку в місцях продажу, послуги з вивчення, дослідження та аналізу споживчого попиту, внесення продукції (робіт, послуг) платника податку до інформаційних баз продажу, послуги зі збору та розповсюдження інформації про продукцію (роботи, послуги).

Рекламні та маркетингові послуги можуть, зокрема, оплачуватись та проводитись за ініціативи власника торговельної марки, виробника продукції, дистриб’ютора торговельної мережі. При цьому витрати на маркетингові та рекламні послуги несе безпосередньо замовник цих послуг.

Методом просування товарів постачальника на ринку є сплата мотиваційних виплат (премій, бонусів, інших заохочень) на користь третіх осіб (організацій, які придбавають товари у постачальника та здійснюють їх збут (дистриб'ютори)).

Такі виплати є винагородою за досягнення певних економічних показників третіми особами (дистриб'юторами) у межах своєї основної діяльності. Досягнення таких показників обґрунтовано сприяє пожвавленню збуту товарів постачальника, стимулює просування товарів у каналах дистрибуції. Такі мотиваційні виплати включаються до витрат на збут.

Оскільки мотиваційні виплати спрямовуються на стимулювання збуту продукції (робіт, послуг), такі витрати можуть бути віднесені до маркетингових послуг.

Якщо в договорі поставки або в договорі комісії між виробником (імпортером) або власником торгової марки та продавцем (дистриб’ютором або роздрібним торгівцем) передбачена оплата рекламних, маркетингових послуг, у тому числі мотиваційних виплат, до складу витрат виробника (імпортера) або власника торгової марки, що враховуються при обчисленні об’єкта оподаткування, включаються витрати, понесені виробником (імпортером) або власником торгової марки на оплату таких послуг та виплат на користь дистриб’юторів або роздрібних торгівців, з урахуванням обмежень, встановлених підпунктом 139.1.13 пунктом 139.1 статті 139 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 53.1 статті 53 Податкового кодексу України, не може бути притягнуто до відповідальності платника податків, який діяв відповідно до узагальнюючої податкової консультації.

Ознайомившись зі змістом вищезазначених договорів та додаткових угод до них, суд встановив, що вони були укладені з метою підвищення обсягів реалізації товарів, постачальником яких виступає позивача.

Суд наголошує, що контролюючим органом не ставилась під сумнів реальність здійснення господарських операцій за договорами поставок 10.09.2010 №66-10 (т. 4 а.с.02-07), від 01.11.2011 №69-11 (т. 4 а.с.16-21), від 01.03.2010 №15-10 (т. 4 а.с.57-62), від 08.11.2011 №71-11 (т. 4 а.с.143-148), від 02.04.2012 №9-12 (т. 4 а.с.174-179), від 18.03.2013 №7-13 (т. 4 а.с.190-196), від 21.10.2009 №34-09 (т.5 а.с.101-105), на підставі яких були укладені додаткові угоди про умови, в яких встановлено отримання покупцями винагороди за здійснення придбання товарів у визначених обсягах та більше, ні під час судового розгляду.

Матеріали справи містять копії зазначених договорів поставок із іншими необхідними первинними документами, які підтверджують фактичний рух товарів від постачальника – ТОВ «Бауміт Україна» на користь покупців: ТОВ «ІТЕРА ГРУП», ТОВ «БК «УКРАЇНСЬКА БУДІВЕЛЬНА ГІЛЬДІЯ», ТОВ «ІНТЕРСЕРВІСКОМПЛЕКТ», ТОВ «АКВІЛОН КСД», ТОВ «БУД СИСТЕМА», ТОВ «ЕКСПРЕС-ПЛЮС», що є підтвердженням належного набуття права на отримання винагороди за надані послуги.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов’язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов’язаних з визначенням об’єктів оподаткування та/або податкових зобов’язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов’язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Водночас, статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ – це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з частини другої статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов’язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно з пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших встановлених документів.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат, зокрема, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

При визначенні правомірності віднесення сум до валових витрат такі суми повинні бути підтверджені відповідними розрахунковими платіжними документами, обов'язковість яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Дослідивши матеріали справи, з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши у сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що спірні господарські операції позивача документально підтверджені та мали реальний характер.

Також за результатами проведеної відповідачем перевірки, встановлено завищення позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість в результаті включення до його складу сум податку, сплачених за надані покупцями послуги з розширення ринків та обсягів постачання товару, а також стимулювання придбання товару кінцевими споживачами та/або іншими заінтересованими особами.

На обґрунтування правомірності зазначених висновків податковий орган посилається на порушення позивачем пункту 44.1 статті 4, пунктів 198.3 та 198.6 статті 198, пунктів 201.4 та 201.6 статті 201 Податкового кодексу України.

Однак, ані в акті перевірки, ані в запереченнях на адміністративний позов, не наведено в чому саме полягало порушення зазначених положень Податкового кодексу України.

Також суд приймає до уваги посилання ТОВ «Бауміт України» на те, що частина сум податку на додану вартість, сплачена ним не за надані покупцями послуги з розширення ринків та обсягів постачання товару, а також стимулювання придбання товару кінцевими споживачами та/або іншими заінтересованими особами.

Так, між позивачем (замовник) та ТОВ «ЕКСПРЕС-ПЛЮС» (виконавець) 01.08.2012 року було укладено договір на вантажно-розвантажувальні роботи (т. 5 а.с.165-166).

Відповідно до умов зазначеного договору виконавець зобов’язується за дорученням замовника здійснити вантажно-розвантажувальні роботи покупцям замовника, включаючи весь комплекс пов’язаних з ними операцій по укладанню, переміщенню, кріпленню товару, тощо.

На підтвердження отримання послуг по названому договору, позивачем надано копії актів здачі – прийняття робіт (надання послуг), податкові накладні та банківські виписки на підтвердження проведення оплати за виконані роботи.

Крім того, між названими суб’єктами господарювання 03.01.2013 року було укладено договір про надання логістично-складських послуг та додаток №1 до нього (т.5 а.с.177-180).

На підтвердження отримання послуг по названому договору, позивачем надано копії актів здачі – прийняття робіт (надання послуг), податкові накладні та банківські виписки на підтвердження проведення оплати за надані послуги.

Також між позивачем (покупець) та ТОВ «БУД СИСТЕМ» (постачальник) 04.02.2014 року було укладено договір поставки товару (т. 5 а.с.41-45).

Відповідно до умов названого договору, постачальник зобов’язався поставити (передати) у власність покупця, а останній – прийняти та оплатити, будівельні матеріали, що визначені у договорі.

На підтвердження виконання зазначеного договору позивачем надано копії видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, заявок на транспортування та експедирування вантажів, акти здачі – прийняття робіт (надання послуг) за надані транспорті та експедиторські послуги.

Названим документам податковим органом в акті перевірки будь-якої оцінки надано не було, так само як і не було зазначено про їх дослідження.

Додатково суд вважає за необхідне звернути увагу, що суми податку на додану вартість, сплачені позивачем контрагентам – покупцям за надані послуги з розширення ринків та обсягів постачання товару, а також стимулювання придбання товару кінцевими споживачами та/або іншими заінтересованими особами, до складу податкового кредиту з податку на додану вартість включені не були.

Викладене підтверджується додатками №5 до податкових декларацій з податку на додану вартість за весь період перевірки, копії яких містяться у матеріалах справи (т. 3 а.с.31-214).

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2-7, 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Бауміт Україна» задовольнити повністю.

3. Стягнути з Державної податкової інспекції у Голосіївському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Бауміт Україна» (код ЄДРПОУ 34422747) судові витрати в сумі 96 781 (дев'яносто шість тисяч сімсот вісімдесят одну) грн. 76 коп.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя К.М. Кобилянський