Справа № 816/717/16
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2016-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2016 р. Справа № 816/717/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П., Перцової Т.С.

за участю: секретаря судового засідання - Мороз Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Телекомунікаційна компанія "ЛІНК" на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 26.05.2016р. по справі № 816/717/16

за позовом Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телекомунікаційна компанія "ЛІНК"

про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Полтавське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів /надалі - позивач/, звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телекомунікаційна компанія "ЛІНК" /надалі - відповідач, ТОВ "Телекомунікаційна компанія "ЛІНК"/ про стягнення адміністративно-господарських санкцій у розмірі 16 313,33 грн. та пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 254,54грн.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 26 липня 2016 року адміністративний позов Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телекомунікаційна компанія "ЛІНК" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені - задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Телекомунікаційна компанія "ЛІНК" () на користь Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (м. Полтава, вул. Зигіна, 1; одержувач УДКСУ в м. Кременчук, код 37965850, р/р 0008 в ГУДКСУ Полтавської області, МФО 831019 ) адміністративного-господарські санкції у розмірі 16313,33 грн. (шістнадцять тисяч триста тринадцять гривень тридцять три копійки) та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 254, 54 грн. (двісті п'ятдесят чотири гривні п'ятдесят чотири копійки).

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваної постанови, норм матеріального та процесуального права, відповідач просить постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 26 липня 2016 року скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції приписів ст.ст. 18-20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", ч. 2 ст. 218, ст. 238 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 71, ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, що призвело до неправильного вирішення справи, з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явились, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не визнана судом обов'язковою, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, що ТОВ "Телекомунікаційна компанія "ЛІНК" (ідентифікаційний код 37282564) подано до Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2015 рік (форма № 10-ПІ) /а.с. 5/.

Згідно відомостей, зазначених у Звіті, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) підприємства у 2015 році становила 15 осіб.

При цьому кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" становить 1 особа.

Відповідно до вказаного Звіту, працюючи інваліди - штатні працівники, які мали інвалідність та були зайняті на підприємстві в 2015 році відсутні.

За недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів позивачем нараховано відповідачу адміністративно-господарські санкції у розмірі 16 313,33 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 254, 54 грн. ( з 16.04.2016 по 11.05.2016 (за 26 днів) /а.с.6/.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що підприємством протягом 2015 року подавались до центру зайнятості звіти форми 3-ПН, проте відповідачем було відмовлено у прийнятті на роботу 2 особам з обмеженими можливостями, які направлялись для працевлаштування та не доведено під час розгляду справи поважності причин такої відмови, що свідчить про не виконання вимог статей 18, 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Право інвалідів на працю, їх працевлаштування реалізується шляхом створення спеціального робочого місця, адаптацією основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" відмова в укладенні трудового договору з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів.

Відповідно до ч.3 ст.18 Закону України підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, установи, організації чи до державної служби зайнятості, що передбачено ч.1 ст.18 Закону України.

Відповідно до частини 3 статті 18-1 Закону України державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Отже, виходячи з аналізу наведених вимог закону, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування. Такий обов'язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

При цьому, направлення інвалідів для працевлаштування на підприємства, в установи і організації при наявності там вільних робочих місць (вакантних посад) здійснюється відповідно до рівня їх освіти і професійної підготовки, а також відповідно до рекомендацій МСЕК та наявних у них кваліфікації і знань.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

У відповідності до ч. 5 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Порядок реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, його відділеннях, строки подання йому звітів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, зарахування кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, контролю за виконанням нормативів робочих місць та перевірки підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, щодо їх реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, його відділеннях, подачі щорічного звіту, а також надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів, визначаються Кабінетом Міністрів України.

У частині 1 статті 20 Закону України встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Разом з тим, адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. У частині 2 наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Отже, адміністративно-господарські санкції не можуть застосовуватися до працедавця в разі відсутності необхідної кількості працевлаштованих інвалідів, якщо при цьому цей суб'єкт господарювання вжив усіх передбачених Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" заходів для працевлаштування останніх, тобто коли у його діях відсутній склад правопорушення.

Дана правова позиція узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду України щодо розгляду справ даної категорії (постанова від 08.06.2010 року по справі № 10/72; постанова від 02.02.2010 року справа №21-1982во09 (номер в ЄДРСР 8089874), постанова від 22.12.2009 року №21-2151во009 (номер в ЄДРСР 7417998), постанова від 02.04.2013 року у справі №21-95а13, (номер в ЄДРСР 30604032).

Як встановлено пунктом 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України "Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні"" від 31.01.2007 року № 70 (далі - постанова КМ України № 70) інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Згідно пункту 4 частини 3 статті 50 Закону України "Про зайнятість населення" 05.07.2012 року № 5067-VI, чинного з 01.01.2013 року, роботодавці зобов'язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

На виконання даної норми Закону Міністерством соціальної політики України видано наказ від 31.05.2013 N 316 "Про затвердження форми звітності N 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" та Порядку її подання".

Згідно з вимогою пункту 2.1 Порядку подання звітності N 3-ПН така звітність подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії (й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Підпунктом 3.1.3 пункту 3.1 даного Порядку визначено, що у звіті № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" у пункті 3 вказується кількість вакансій, на які можуть бути працевлаштовані громадяни, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню та зазначаються категорії таких громадян, зокрема, інваліди.

У разі якщо роботодавець планує укомплектувати вакансію самостійно, без допомоги служби зайнятості, він також зобов'язаний подати форму № 3-ПН, при цьому, згідно з пунктом 2.2.6 Порядку подання цієї звітності, зазначивши у ній, що не потребує укомплектування вакансії за сприянням служби зайнятості. У випадку якщо вакансія передбачена штатним розписом, роботодавець має подавати інформацію за формою № 3-ПН до внесення відповідних змін у штатний розпис (лист Міністерства соціальної політики України від 21.08.2013 року).

З аналізу наведених положень нормативно-правових актів, колегія суддів приходить до висновку, що на суб'єктів господарювання покладено обов'язок виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів і надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів. Обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком самостійно підбирати інвалідів на створені робочі місця. А тому законодавець зобов'язує підприємства надавати державній службі зайнятості відповідну звітність щодо наявності вакантних місць, створених для працевлаштування осіб з обмеженими фізичними можливостями, для організації працевлаштування інвалідів.

Під час судового розгляду справи встановлено, що відповідач протягом 2015 року своєчасно та регулярно повідомляв Кременчуцький міськрайонний центр зайнятості про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів за формою звітності роботодавців № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", що підтверджено матеріалами справи (а.с. 75-87).

Викладене вище свідчить про інформування відповідачем центру зайнятості про наявність вільних робочих місць на підприємстві та потребу у направленні йому центром зайнятості інвалідів для працевлаштування у встановленому чинним законодавством порядку.

Також судом встановлено, що протягом 2015 року Кременчуцьким міськрайонним центром зайнятості чотири рази направлялися інваліди для працевлаштування до ТОВ "Телекомунікаційна компанія "ЛІНК" на посаду інженера - електроніка. На подані вакансії протягом 2015 року Кременчуцьким МРЦЗ були направлені 4 особи з обмеженими можливостями: 2 особи самостійно відмовилися від працевлаштування, а 2 особам - ОСОБА_1 та ОСОБА_2, було відмовлено відповідачем із зазначенням причини відмови "не відповідає заявленій вакансії (потреба в інваліді)" та "вади мовлення".

Висновок суду першої інстанції про те, що відмова відповідача у прийнятті на вакантну посаду з підстави вади мовлення не є об'єктивною, оскільки вказана посада передбачає виконання технічних функцій, а тому вади мовлення працівника не можуть впливати на виконання обов'язків за посадою інженера - електроніка, колегія суддів вважає помилковими, з наступних підстав.

Як вбачається з посадової інструкції інженера-електроніка абонентської служби, затвердженої директором ТОВ "Телекомунікаційна компанія "ЛІНК" 05.01.2012 року, у завдання та обов'язки інженера-електроніка, зокрема, входить: здійснення підготовки, налагодження та консультування споживачів електронного та телекомунікаційного обладнання; організація та контроль роботи по відключенню і підключенню споживачів до телекомунікаційних мереж; безпосередня робота з проблемними споживачами.

Тобто, перелік посадових обов'язків передбачених посадовою інструкцією інженера-електроніка, окрім виконання технічних функцій, також передбачає безпосередню роботу, тобто спілкування зі споживачами, в т.ч. з проблемними, та замовниками відповідних послуг.

Вказані обставини судом першої інстанції під час розгляду справи не досліджувались.

Оскільки під час судового розгляду справи судом не було встановлено доказів того, що направлені Кременчуцьким міськрайонним центром зайнятості у 2015 році особи з обмеженими фізичними можливостями відповідають вищевказаним вимогам, встановленим на ТОВ "Телекомунікаційна компанія "ЛІНК" для працевлаштування на посаду інженера-електроніка, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем безпідставно було відмовлено 2 особам у працевлаштуванні, таким, що зроблений при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Доказів того, що до Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості протягом 2015 року надходили скарги та будь-які інші звернення (письмові або усні) від безробітних з обмеженими можливостями щодо відмови у працевлаштуванні ТОВ "Телекомунікаційна компанія "ЛІНК" матеріали справи також не містять.

Відповідно до ч.3 ст. 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" відмова в укладенні трудового договору з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб.

Оскільки відмова відповідача у працевлаштуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не пов'язана з їх інвалідністю, колегія суддів приходить до висновку, що протиправної поведінки з боку відповідача у спірних правовідносинах немає.

Відповідно до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких базуються її вимоги або заперечення.

Позивач не надав суду належних доказів порушення відповідачем вимог Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" відповідно статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: доказів того, що ТОВ "Телекомунікаційна компанія "ЛІНК" не створено робочих місць для інвалідів, необґрунтовано відмовлено інвалідам у прийнятті на роботу на такі місця, несвоєчасно надавало державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, або несвоєчасно звітувало Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Міністерством праці та соціальної політики України.

З урахуванням того, що відповідач вжив усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, він не може бути притягнутий до відповідальності за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування чи відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватись та мають відповідну кваліфікацію та професійну підготовку. В його діях відсутня вина як елемент господарського правопорушення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позов Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів про стягнення з відповідача адміністративно - господарської санкції та пені за незайняті робочі місця, призначені для працевлаштування інвалідів у 2015 році є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

У відповідності до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Згідно ч. 2 ст. 205 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги може своєю постановою змінити постанову суду першої інстанції або прийняти нову постанову, якими суд апеляційної інстанції задовольняє або не задовольняє позовні вимоги.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції через порушення ним норм матеріального та процесуального права, які призвели до ухвалення неправильного рішення, підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Судові витрати підлягають перерозподілу в порядку ч.ч. 1, 6 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Телекомунікаційна компанія "ЛІНК" - задовольнити.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 26.05.2016р. по справі № 816/717/16 - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телекомунікаційна компанія "ЛІНК" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Телекомунікаційна компанія "ЛІНК" () суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1515 (одна тисяча п'ятсот п'ятнадцять) грн. 78 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Дюкарєва С.В.
Судді(підпис) (підпис) Жигилій С.П. Перцова Т.С.
Повний текст постанови виготовлений 01.08.2016 р.