Справа № 490/4569/16-а
Суддя: Гуденко О. А.
Дата ухвалення: 2016-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

н/п 2-а/490/468/2016 Справа № 490/4569/16-а
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі :

головуючого - судді - Гуденко О.А.,

при секретарі - Гудковій Є.С. ,

за участю позивача , представника відповідача - Галатюк Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Центральному районі м. Миколаєва про визнання неправомірним рішення та зобов'язання здійснити призначення пенсії за вислугою років,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправними та незаконними дії управління Пенсійного фонду України в Центральному районі міста Миколаєва ( далі - Управління ПФУ) при прийнятті рішення від 22.04.2016 №28/1 про відмову у призначенні йому пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» та зобов'язати Управління ПФУ в Центральному районі м. Миколаєва провести обчислення йому пенсії за вислугою років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 14.04.2016, виходячи з розміру пенсії 90 відсотків від суми щомісячного заробітку.

В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову, просив про їх задоволення з викладених в позові підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з викладених в письмових запереченнях підстав - з посиланням на відсутність у позивача права на призначення пенсії за вислугою років через внесення змін до Закону України «Про прокуратуру». Також заявив клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Вислухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_2 перебуває на обліку в Управлінні ПФУ та йому призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 23.12.2015 року.

19.04.2016 року позивач звернувся до в Управління ПФУ із заявою №1304 з додатками документів про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугою років у відповідності до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Згідно листа Управління ПФУ від 20.04.2016 року, Рішенням управління Пенсійного фонду України в Центральному районі міста Миколаєва №29/12 від 27.04.2016 у призначенні зазначеного виду пенсії ОСОБА_2 відмовлено - з посланням на те, що на підставі пункту 5 Прикінцевих положеньЗакону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. № 213-VIII, з 01.06.2015р. взагалі припинено призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», у зв'язку з цим, з 01 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених вищезазначеним законом не призначаються, а раніше призначені пенсії не перераховуються.

Разом з тим, у період роботи позивача у органах прокуратури ч. 1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (в редакції до внесення змін Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011р. № 3668-VI, далі - Закон № 3668-VI) передбачалось, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Як вбачається з трудової книжки позивача НОМЕР_1, з 24.04.1983 по 30.06.1985 року він проходив дійсну строкову службу в лавах Збройних Сил СРСР ; з 01.09.1986 по 28.06.1991 року - навчався на юридичному факультеті денного навчання в Одеському державному університеті імені І.І. Мечникова та отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста; з 08.12.1997 по 25.02.2002 року працював в органах прокуратури Миколаївської області; з 26.12.2002 по 07.02.2003 року працював на посаді помічника голови місцевого Новоодеського району суду Миколаївської області та при призначенні на посаду прийняв присягу ; з 24.02.2003 року по теперішній час працює в органах прокуратури Миколаївської області.

Як вбачається з Довідки від 20 липня 2016 року № 11/1-700вих.-16 прокуратури Миколаївської області, загальний стаж ОСОБА_2 в органах прокуратури на дату видачі довідки складає 17 років 07 місяців 15 днів.

Згідно з ч. 5 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (в редакції від 16 листопада 1995 року ) до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Як вбачається заперечень відповідача , на момент звернення з заявою про призначення пенсії до стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, належить 22 років 00 місяців 19 днів , з яких 17 років 26 днів стаж роботи на посадах прокурорів . Додатково відповідачем зазначено, що у ОСОБА_2 відсутнє право на призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону № 1697 не лише через втрату чинності положень, якими регулювалося пенсійне забезпечення даних громадян , але й через відсутність у нього необхідного стажу- відповідно до положень ч.1 ст. 86 Закону в редакції від 04.03.2015 року ( чинний до внесення змін Законом № 213), прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше - з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

До матеріалів справи залучена також довідка, видана прокуратурою Миколаївської області від 14.04.2016р. №18/74вих16, про розмір заробітної плати позивача.

За таких обставин, суд не бере до уваги посилання відповідача, як на підставу для відмови у призначенні позивачу пенсії, на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. № 213-VIII, відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень якого у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру», з огляду на наступне.

Вирішуючи питання про застосування Закону України «Про прокуратуру» в часі, суд виходить із того, що згідно зі ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції Україниперебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Рішенням Конституційного Суду України у справі №1-9/2015 від 13 травня 2015 зазначено, що Україну проголошено соціальною, правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцією та законами України. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності у старості та в інших випадках, передбачених законом. В Україні на конституційному рівні гарантовано право громадян на соціальний захист, для забезпечення якого необхідне здійснення комплексу державно-правових заходів, одним із яких є законодавче визначення основ соціального захисту, форм і видів пенсійного забезпечення (пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України).

За Конституцією України, Кабінет Міністрів України забезпечує виконання Конституції та законів України, в тому числі у сфері соціального захисту населення.

Виходячи із встановленого розуміння сутності соціальних гарантій населення, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужений шляхом внесення змін до законодавства.

Крім того, суд враховує, що на момент прийняття Закону України від 02.03.2015 №213 та дії зазначених в ньому прикінцевих Положень, в Україні діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789, який з 15.07.2015 року втратив свою чинність і з цього дня вступив в дію інший однопредметний Закон України «Про прокуратуру» №335. Тобто, Закон №213 від 02.03.2015 не міг встановлювати необхідність внесення змін до Закону України «Про прокуратуру», який вступив в дію лише з 15.07.2015 року.

Таким чином, відповідач, відмовляючи у призначенні пенсії за вислугу років безпідставно, на власний розсуд, всупереч вимогамКонституції України поширює дію старого Закону № 213 на новий Закон України «Про прокуратуру» № 1697, який набрав чинності 15 липня 2015 року, не зважаючи на те, що жодної прямої вказівки про надання зворотної дії в часі цьому закону не передбачено.

Крім цього, Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697, в частині регулювання питань пенсійного забезпечення працівників прокуратури України є спеціальним законом, та на сьогоднішній день повинен застосовуватися органами Пенсійного фонду України при призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 якого передбачено право працівників прокуратури на призначення пенсії за вислугу років при наявності відповідного загального та спеціального стажу на день звернення .

Визнання Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав і свобод людини і громадянина вважається скасуванням або обмеженням цих прав і свобод, а безпідставне поширення його дії на нове законодавство є порушенням вимог Конституції України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах, щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стаття 64 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ст. 83 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії призначаються з дня звернення за пенсією.

Таким чино, судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 звернувся з заявою про призначення пенсії за вислугу років 19 квітня 2016 року, то відповідно до правил ст.83 Закону України «Про пенсійне забезпечення», в такому випадку пенсія за вислугу років призначається з дня звернення.

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 10.12.2013р. №21-348а13, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ст. 2442 КАС України.

З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції до внесення змін Законом № 3668-VI, оскільки внесеними вказаним Законом № 3668-VI, а також Законами України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014р. № 76-VIII та «;Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. № 213-VIII змінами, на які посилається відповідач, на порушення ст. 22 Конституції України було звужено зміст та обсяг соціальних гарантій працівників прокуратури.

Враховуючи, що необхідний для призначення ОСОБА_2 пенсії за вислугу років 20-річний стаж роботи становить більше 20 років, з яких стаж роботи на посадах прокурорів та слідчих становить значно більше 10 років, що відповідає вимогам ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (в редакції до внесення змін Законом № 3668-VI) для призначення пенсії за вислугу років , суд доходить висновку про протиправність дій Управління ПФУ щодо відмови у призначенні позивачу такої пенсії.

Зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі, передбачений ст.ст. 7, 11 КАС України, також зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову шляхом визнання протиправним та скасування рішення Управління Пенсійного фонду України у Центральному районі м. Миколаєва № 29/12 від 27 квітня 2016 року про відмову ОСОБА_2 в переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років - та зобов'язання Управління Пенсійного фонду України у Центральному районі м. Миколаєва призначити ОСОБА_2 пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. - з моменту його звернення із заявою з 19 квітня 2016 р.

Водночас у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині вимог про зобовязання відповідача провести обчислення пенсії за вислугу років, виходячи з розміру пенсії 90 відсотків від суми щомісячного заробітку , оскільки за змістом ст. 2 КАС України суд захищає лише права, свободи або законні інтереси, уже порушені на момент розгляду справи судом. Тоді як нарахування пенсії у певному розмірі позивачеві взагалі ще не проводилося, отже такі вимоги є передчасними, оскільки немає підстав вважати, що при нарахуванні пенсії відповідачем будуть порушені його права та невірно обрахований її розмір .

Також суд вважає обгрнутованим та таким, що підлягає задоволенню, клопотання Управління ПФУ про звільнення від сплати судового збору у випадку винесення рішення на користь позивача відповідно до вимог ст. 49,51, 88 КАС України. Так, матеріалами справи підтверджується відсутність можливості сплатити судовий збір у зв'язку з відсутністю коштів, призначених на цю мету, у кошторисі відповідача, який є неприбутковою організацією та фінансується за рахунок страхових внесків.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 9, 69-71, 94, 183-2, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України у Центральному районі м. Миколаєва № 29/12 від 27 квітня 2016 року про відмову в переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Центральному районі м. Миколаєва призначити ОСОБА_2 пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. - з моменту його звернення із заявою з 19 квітня 2016 р.

Постанова суду може бути оскаржена сторонами в апеляційному порядку до Одеського адміністративного апеляційного суду через Центральний районний суд м.Миколаєва в десятиденний строк з дня її проголошення або в порядку ч. 3 ст. 160 КАС України.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Гуденко О.А.