Справа № 826/15857/14
Суддя: Загородній А.Ф.
Дата ухвалення: 2015-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" липня 2015 р. м. Київ К/800/26143/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді - Загороднього А.Ф.,

суддів: Веденяпіна О.А., Зайцева М.П.,

та секретаря Бруя О.Д.,

за участю:

представника позивача - Горагуц В.С.,

представника відповідача - Гостило А.С.,

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пейпа Трейд Україна»

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2015 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2015 року

у справі № 826/15857/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Пейпа Трейд Україна»

до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

встановив:

ТОВ «Пейпа Трейд Україна» звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 03 липня 2014 року № , № .

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2015 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

ТОВ «Пейпа Трейд Україна» не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, подало касаційну скаргу в якій посилаючись на допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Перевіривши доводи касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що посадовими особами Державної податкової інспекції у Дніпровському районі ГУ Міністерства доходів і зборів у місті Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Пейпа Трейд Україна» з питань дотримання вимог податкового законодавства в частині взаємовідносинах з ТОВ «Транслогистика» за період з 19 жовтня 2011 року по 28 березня 2014 року, за результатами якої складено акт від 16 червня 2014 року №41/26-53-22-01-21-37935318.

В акті перевірки зазначено про порушення позивачем вимог пунктів 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість у розмірі 108 333,00 грн. та пунктів 138.1, 138.2 статті 138 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток у розмірі 102 917,00 грн.

Вказані висновки зроблено з огляду на відсутність факту реальності господарських операцій між ТОВ «Пейпа Трейд Україна» та ТОВ «Транслогистика» за договорами перевезення вантажів автомобільним транспортом від 30 липня 2013 року №412, від 31 липня 2013 року №438, від 31 липня 2013 року №439.

На підставі висновків акту перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення - рішення від 03 липня 2014 року:

- № , яким позивачу визначено грошове зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 128 646,00 грн., у тому числі, 102 917,00 грн. - основний платіж, 25 729,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції;

- № , яким позивачу визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 135 416,00 грн., у тому числі, 108 333,00 грн. - основний платіж, 27 083,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Суди першої та апеляційної інстанцій відмовляючи у задоволенні позову, виходили з того, що позивачем недоведено належними доказами реальність здійснення господарських операцій, у зв'язку з відсутністю обов'язкових первинних бухгалтерських документів, на підставі яких у позивача виникає право на формування відповідної податкової звітності, а тому донарахування відповідачем податкового зобов'язання з ПДВ, є правомірним.

Однак, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що такі висновки судів як першої, так і апеляційної інстанцій, є передчасними та такими, що зроблені без повного та всебічного з'ясування обставин у справі, з огляду на наступне.

Відповідно до приписів підпункту 14.1.81 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Водночас, згідно пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість у відповідності до вимог ПК України є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Натомість, за відсутності факту придбання товарів чи послуг або у разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Наведене кореспондує приписам пункту 198.6 статті 198 ПК України, відповідно до яких не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 ПК України (пункт 201.8 статті 208 ПК України).

Тобто, Податковим кодексом України чітко встановлено випадки неврахування в податковому кредиті суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, що підтверджені податковими накладними, а саме: 1) невідповідність форми та змісту податкової накладної вимогам статті 201 ПК України; 2) складення податкової накладної особою, що не зареєстрована, як платник податку на додану вартість; 3) відсутність реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (за умови необхідності такої реєстрації).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з метою підтвердження реальності здійснення господарських операцій, позивачем були надані укладені між ТОВ «Пейпа Трейд Україна» (відправник) та ТОВ «Транслогистика» (перевізник) договори перевезення вантажів автомобільним транспортом від 30 липня 2013 року №412, №438, від 31 липня 2013 року №439; рахунки на оплату від 30 липня 2013 року №412, від 31 липня 2013 року №438, від 31 липня 2013 року №439; акти надання послуг від 30 липня 2013 року №412, від 31 липня 2013 року №438, від 31 липня 2013 року №439; податкові накладні від 30 липня 2013 року №412, від 31 липня 2013 року №438, від 31 липня 2013 року №439 на загальну суму 650 000,00 грн.; платіжні доручення від 22 серпня 2013 року на загальну суму 45 500,00 грн.; товарно-транспортні накладні від 01 липня 2013 року, від 02 липня 2013 року, від 07 липня 2013 року, від 08 липня 2013 року, від 10 липня 2013 року, від 11 липня 2013 року, від 12 липня 2013 року, від 16 липня 2013 року, від 17 липня 2013 року, від 23 липня 2013 року, від 25 липня 2013 року, від 26 липня 2013 року, від 30 липня 2013 року, 31 липня 2013 року.

Однак, суди першої та апеляційної інстанцій, при досліджені вказаних документів, встановивши, що договори перевезення були укладені 30 липня 2013 року та від 31 липня 2013 року, тоді як, товарно-транспортні накладні були видані 01 липня 2013 року, від 02 липня 2013 року, від 07 липня 2013 року, від 08 липня 2013 року, від 10 липня 2013 року, від 11 липня 2013 року, від 12 липня 2013 року, від 16 липня 2013 року, від 17 липня 2013 року, від 23 липня 2013 року, від 25 липня 2013 року, від 26 липня 2013 року, від 30 липня 2013 року, 31 липня 2013 року, як і видаткові накладні, були видані раніше ніж укладені договори перевезення, дійшли висновку, що первинні документи , зокрема, ТТН та видаткові накладні не можуть бути взяті до уваги як належний доказ реальності спірних правочинів.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, в порушення вимог статті 159 КАС України, судами першої та апеляційної інстанцій з метою реалізації принципу офіційного з'ясування всіх обставин справи, не досліджено обставин, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самих господарських операцій між позивачем та контрагентом, а саме: можливостей контрагента позивача щодо виконання укладених з позивачем договорів, зокрема, наявності технічних та технологічних можливостей, питання щодо фактичної оплати позивачем податку на додану вартість в ціні наданих послуг, не досліджено руху активів у процесі здійснення господарських операцій, з відповідним документальним підтвердженням.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що податковим законодавством не визначено товарно-транспортну накладну як обов'язковий безумовний доказ реальності здійснених господарських операцій. Натомість оцінка таких операцій повинна даватись на підставі комплексного, всебічного аналізу здійснених операцій, з урахуванням особливостей їх суті та змісту.

Видаткові накладні також не є належним доказом надання послуг, оскільки не містять найменування посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильності її оформлення.

Окрім того, слід відзначити, що обставини, встановлені в актах перевірок та звірок контрагента позивача, не є безумовною підставою для висновків про відсутність фактичного виконання спірного договору за умови наявності первинних документів, які спростовують такі доводи.

Отже, для встановлення факту реальності господарських операцій між позивачем та його контрагентом, судами попередніх інстанцій не було перевірено відомості стосовно наявності судових вироків щодо посадових осіб ТОВ «Транслогистика».

Також, судом апеляційної інстанції вказано, що засновник ТОВ «Транслогистика» ОСОБА_3 зареєстрував підприємство за винагороду і відношення до його діяльності не має.

Тоді, як вбачається з матеріалів справи, всі договори перевезення вантажів, рахунки на оплату, податкові накладні та акти надання послуг підписані від імені ОСОБА_4, як директора ТОВ «Транслогистика» згідно Статуту підприємства.

Отже, судам попередніх інстанцій, при вирішенні даної справи, слід звернути увагу на дослідження обставин реальності здійснення господарських операцій платника податку, на підставі яких таким платником податку були сформовані дані податкового обліку. При цьому, приймати на підтвердження даних податкового обліку можна лише достовірні первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Враховуючи викладене, колегія суддів не може погодитись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки рішення судів прийняті по недостатньо з'ясованим і перевіреним обставинам справи, що мають значення для її правильного вирішення.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що вказані порушення норм матеріального та процесуального права не можуть бути усунені судом касаційної інстанції, що відповідно до вимог частини 1 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для направлення справи, в цій частині, на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ухвалив:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пейпа Трейд Україна» задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2015 року скасувати.

Справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Пейпа Трейд Україна» до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.Ф. Загородній

Судді О.А. Веденяпін

М.П. Зайцев