Справа № 161/6915/16-а
Суддя: Рудська С. М.
Дата ухвалення: 2016-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 161/6915/16-а
Провадження № 2-а/161/429/16
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2016 р. Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі - Марчак Е.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в м. Луцьку про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

26.05.2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним адміністративним позовом на обґрунтування вказавши, що до травня 2000 року він проживав в м. Луцьку та отримував пенсію за віком, надалі змінив місце проживання та виїхав на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки. Після переїзду до 01.04.2015 року йому нараховувалась та до серпня 2014 року виплачувалась пенсія. В період з серпня 2014 року по квітень 2015 року ні він, ні його представник не мав можливості отримувати пенсію і у зв'язку з тим, що пенсія не отримувалась більше 6 місяців, її виплату було припинено. 26.02.2016 року його представник звернулася до Управління Пенсійного фонду України в м. Луцьку Волинської області із заявою про поновлення виплати пенсії за віком. Листом відповідача № 2402/02-10-16 від 11.03.2016 року у задоволенні вимог про поновлення пенсії їй було відмовлено, оскільки заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником, а не на основі довіреності. Вважає, дії відповідача протиправними, оскільки Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» були визнані неконституційними та втратили чинність з моменту прийняття Конституційним Судом України вказаного рішення. За своїм змістом зазначене рішення Конституційного Суду України надає висновок щодо неконституційності положень закону щодо осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Просить суд визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. луцьку Волинської області щодо поновлення виплати пенсії за віком та зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Луцьку Волинської області поновити нарахування та виплату пенсії за віком з 04 квітня 2015 року та виплатити невиплачену за період з серпня 2014 року по 26 травня 2016 року пенсію.

Позивач в судове засідання не з»явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час, місце слухання справи був повідомлений належним чином. Суд вважає, що така неявка позивача в судове засідання не перешкоджає розгляду справи, оскільки справа містить достатні докази, що свідчать про правовідносини сторін.

Представник відповідача Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області в судове засідання не з»явився, надв суду заяву з проханням слухати справу за його відсутності, а також надав письмові заперечення в яких зазначив, що позивач перебував на обліку в Луцькому об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Волинської області як отримувач пенсії за віком з 05.09.1998 року. Однак, у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд, виплата пенсії припиняється. Поновлення виплат можливе при особистому зверненні пенсіонера з відповідною заявою до територіального органу Пенсійного фону. Оскільки, із заявою про поновлення виплат звернулась представник за довіреністю, законних підстав для поновлення виплати пенсії не було. Вважають, відмову в поновленні виплати пенсії законною, а свої дії правомірними. Просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 05.09.1998 року призначена пенсія за віком відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

З 01.04.2015 року виплата пенсії ОСОБА_1 була припинена відповідно до п.4 ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» у зв'язку із неотриманням відповідачем вказаних виплат понад шість місяців.

Представник позивача ОСОБА_3 за довіреністю, в інтересах свого довірителя звернулась до УПФ України в м. Луцьку із заявою про поновлення виплати пенсії, однак відповідач листом від 11.03.2016 року № 2402/02-10-16 відмовив в поновленні виплати пенсії у зв'язку з необхідністю особистого подання ОСОБА_1 заяви про поновлення виплати пенсії (а.с. 8).

Зі змісту ч.3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст. 46 Конституції України випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст. 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст. 25 Конституції України).

Таким чином, право особи на забезпечення її у старості є невідчужуваним і непорушним, гарантується Конституцією Українита реалізовано, зокрема, через норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

З наданого позивачем копії паспорту, вбачається, що ОСОБА_1 є громадянами України (а.с. 6).

Судом також встановлено, що позивач виїхав на постійне місце проживання до США у травні 2000 року.

ОСОБА_1, тимчасово проживаючи в США, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання, про що вказано у Рішенні Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009, яке є безумовною підставою для поновлення та виплати пенсії позивачу як особі, яка проживає за межами України.

З матеріалів справи встановлено, що 02.12.2015 року позивач ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 представляти його інтереси, в тому числі у всіх відділеннях та управлінні Пенсійного фонду України з метою отримання та перерахування належної йому пенсії за віком. Довіреність посвідчена нотаріусом Штату Іллінойс, США Michael V.Kern, яка була апостильована секретарем Штату Іллінойс та дійсна протягом п'яти років до 2020 року (а.с. 9).

У відповідності до ч. 1 ст. 44 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення (перерахунок пенсії) та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до ч. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» пенсія може виплачуватися за довіреністю, порядок оформлення і строк дії якої визначаються законом. Виплата пенсії за довіреністю здійснюється протягом усього періоду дії довіреності за умови поновлення пенсіонером заяви про виплату пенсії за довіреністю через кожний рік дії такої довіреності.

Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) та виплати пенсій передбачено, що заява про призначення (поновлення) пенсії подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації). Днем звернення за пенсією вважається день приймання органом, що призначає пенсію, заяви про призначення, перерахунок, відновлення або переведення з одного виду пенсії на інший. Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви (п.5 Порядку).

Зважаючи на відсутність іншого нормативно-правового акту, що регулює порядок відновлення виплати пенсії особам, які виїхали на постійне місце проживання за межі України, застосуванню підлягають приписи діючого Порядку № 22-1, відповідно до яких для поновлення виплати пенсії особа має подати заяву особисто або через представника, який діє на підставі довіреності, посвідченої нотаріально.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7.02.2014, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковим для виконання Україною відповідно до ст. 46 конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до ст. 17 закону від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, а держава відповідно до конституційних принципів зобов'зана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позивач просить поновити нарахування та виплату пенсії з 04.04.2015 року та виплатити невиплачену пенсію за період з серпня 2014 року по 26.05.2016, однак пропустив строк звернення до суду, оскільки звернувся з позовом лише 26.05.2016 року та не надав доказів того, що ним був пропущений строк для звернення до суду з поважних причин, тому, з огляду на наведене, позовні вимоги в частині виплат за період з 01 серпня 2014 року по 30.08.2015 року включно (з урахуванням попереднього звернення з заявою про поновлення виплати пенсії до пенсійного фонду лютий 2016 року) слід залишити без розгляду.

Враховуючи наведені обставини, суд вважає неправомірними дії відповідача щодо відмови позивачу в поновленні виплати пенсії за поданою його представником 26.02.2016 року заявою, а тому позов підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст.9, 11, 158-163 КАС України, на підставі Закону України «Про державну службу», Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про пенсійне забезпечення», Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 р., суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Луцьку про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити дії задовольнити частково.

Позовні вимоги в частині зобов'язання управління Пенсійного фонду України м. Луцьку Волинської області поновити нарахування та виплату пенсії за період з 01.08.2014 року по 30.08.2015 року включно залишити без розгляду.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України у місті Луцьку Волинської області щодо не поновлення виплати пенсії зав віком ОСОБА_1.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України у місті Луцьку Волинської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.09.2015 року в розмірах відповідно до чинного законодавства.

Стягнути з управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська