Справа № 495/3072/16-а
Суддя: Мишко В. В.
Дата ухвалення: 2016-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 495/3072/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Левченко А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий 15.11.2014 року)

ОСОБА_2 (договір № 17/05-16 від 17.05.2016 року)

від відповідача: Мороз С.В. (посвідчення № 15 дійсне до 01.11.2020 року)

Каланжов В.І. (довіреність № 53 видана 07.07.2016 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 495/3072/16-а

за адміністративним позовом ОСОБА_1

до Петрівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області

про визнання незаконними дій та зобов'язання в нарахуванні та виплаті середньої заробітної плати

В С Т А Н О В И В :

22.04.2016 року ОСОБА_1(далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з адміністративним позовом до Петрівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області(далі по тексту - відповідач) про визнання незаконними дій та зобов'язання в нарахуванні та виплаті середньої заробітної плати(а.с.1-4).

Так, позивач просила суд:

- визнати незаконними дії Петрівської СР в частині відмови ОСОБА_1 в нарахуванні та виплати середньої заробітної плати за час перебування на виборній посаді, на період працевлашутвання, але не більше шести місяців;

- зобов'язати Петрівську СР нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час перебування на виборній посаді в розмірі 4 188,67 грн. щомісячно, на період працевлашутвання, але не більше шести місяців, починаючи з 02.11.2015 року;

- зобов'язати Петрівську СР нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки;

- допустити негайне виконання судового рішення в частині присудження виплати середньої заробітної плати - у межах суми стягнення за одни місяць, в саме в розмірі 4 188,67 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 10.11.2010 року на підставі рішення Петрівської СР від 10.11.2010 року №1-VI було визнано ОСОБА_1 Петрівським сільським головою. У зв'язку з проведенням першої сесії новобраної ради та на підставі рішення Петрівської СР від 02.11.2015 року № 1-VII було припинено повноваження ОСОБА_1, як Петрівського сільського голови. До обрання Петрівським сільським головою ОСОБА_1 працювала в КЗ «Старокозацька районна лікарня» - завідувачем фельдшерсько-акушерським пунктом с.Петрівка. 14.01.2016 року КЗ «Старокозацька районна лікарня» було видано довідку № 8, відповідно до якої ОСОБА_1 не може бути надано посада завідувача фельдшерським пунктом, на якій вона працювала до обрання Петрівським сільським головою у зв'язку з тим, що з працівником, якого прийнято на цю посаду, укладено безстроковий трудовий договір.

У зв'язку з цим та з метою отримання середньої заробітної плати, за час перебування на виборній посаді, на період працевлаштування, але не більше шести місяців, ОСОБА_1 звернулася з відповідною заявою до Петрівської СР. В листі Петрівської СР від 29.01.2016 року № 37 ОСОБА_1 було повідомлено про відмову в виплаті середньої заробітної плати, за час перебування на виборній посаді, на період працевлаштування, але не більше шести місяців. В якості підстави для відмови, було зазначено, що КЗ «Старокозацька районна лікарня» всупереч вимогам абз.2 ч.1 ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» з працівником, який прийнятий на місце ОСОБА_1 було укладено не строковий трудовий договір, а - безстроковий.

На думку ОСОБА_1, зазначена відмова є безпідставною та незаконною, оскільки законодавством чітко передбачено, що в разі неможливості надання відповідної роботи (посади) на період працевлаштування за колишнім депутатом місцевої ради зберігається, але не більше шести місяців, середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді у раді, що виплачується з відповідного місцевого бюджету. Водночас законодавство не конкретизує підстави неможливості надання попереднього місця роботи, а лише пов'язує право сільського голови на збереження, але не більше шести місяців, середньої заробітної плати, яку він одержував на виборній посаді у раді, з фактом неможливості працевлаштування за попереднім місцем роботи. Факт неможливості надання ОСОБА_1 попереднього місця роботи підтверджено довідкою КЗ «Старокозацька районна лікарня» від 14.10.2016 року № 8.

З метою розрахунку середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 звернулася з заявою до Петрівської СР, на підставі якої їй було видано довідку № 65 від 25.02.2016 року, згідно з якою розмір середньомісячної заробітної плати складає 4 188,67 грн.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.04.2016 року було відкрито провадження по справі № 495/3072/16-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Петрівської СР про визнання незаконними дій та зобов'язання в нарахуванні та виплаті середньої заробітної плати. Справу призначено до розгляду (а.с.16).

Відповідачем - Петрівською СР, подано до суду заперечення на адміністративний позов ОСОБА_1, згідно з яким голова сільради просив суд у задоволенні адміністративного позову відмовити, за тих підстав, що позивачка навіть не розглядає умови працевлаштування, зазначені у першій половині ч.2 ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», а виказує намір скористатись умовою отримання середньої заробітної плати. Проте, правова норма чітко вказує про первинність саме представлення попередньої або рівноцінної роботи (посади), а потім, лише за умовами неможливості - може розглядатися зберігання середньої заробітної плати в строк не більш ніж шість місяців. Отже, встановлення обставин справи треба починати саме із доводів позивача, щодо неможливості працевлаштуватися за попереднім містом роботи та перевіряти їх доказами.

В матеріалах справи не містяться доказів того, що ОСОБА_1 зверталась до колишнього місця роботи із заявою про працевлаштування. Зі змісту довідки головного лікаря Старокозацької районної лікарні № 128, виданою 28.12.2015 року вбачається, що ОСОБА_1 зверталась «в усній формі надати довідку про працевлаштування». Тобто не зайняти попереднє місце роботи, а довідку про працевлаштування, що не одне й те саме.

Позивачка не повністю цитує письмову відповідь головного лікаря. Так, у вказаній довідці доповняється: «В зв'язку з чим ми Вам пропонуємо в Комунальному закладі «Старокозацька районна лікарня» такі вакантні посади: 0,75 посади фельдшера в амбулаторії ЗПСМ с. Руськоіванівка, 1,0 посада фельдшера амбулаторії ЗПСМ с. Сара Царичанка та 1.0 посади завідуючої ФАП в с. Володимирівка. Таким чином, можна встановити, що до обрання сільським головою ОСОБА_1 працювала завідуючою ФАП в закладі Старокозацька районна лікарня та після складання повноважень голови їй знову пропонується працювати завідуючою ФАП в закладі Старокозацька районна лікарня.

Отже, на думку відповідача, ніякої неможливості працевлаштуватися у ОСОБА_1 не існує. Різниця у попередньому випадку та тим, що пропонується лише у місці знаходження ФАПу. До того як ОСОБА_1 обрали сільським головою вона працювала зав.ФАПом у с. Петрівка, а після звільнення її запропоновано працювати зав.ФАПом у с. Володимирівка, що не суперечить ч.2 ст.33 статті Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» щодо рівнозначності посад, більш чого, у вказаній нормі права мова йде саме про «рівнозначність посад», а не рівнозначності їх географічного місце розташування.

В судовому засіданні 01.08.2016 року позивач - ОСОБА_1, та її представник - ОСОБА_2, заявлені позовні вимоги підтримали частково - в частині визнання незаконними дій Петрівської СР в частині відмови ОСОБА_1 в нарахуванні та виплати середньої заробітної плати за час перебування на виборній посаді, на період працевлашутвання, але не більше шести місяців; зобов'язання Петрівської СР нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час перебування на виборній посаді в розмірі 4 188,67 грн. щомісячно, на період працевлашутвання, але не більше шести місяців, починаючи з 02.11.2015 року. В частині вимог щодо зобов'язання Петрівської СР нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки - відмовились, у зв'язку з отриманням даних сум.

В судовому засіданні 01.08.2016 року представники відповідача (Петрівської СР) - Мороз С.В. та Каланжов В.І. заперечували проти задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 та просили у його задоволенні відмовити в повному обсязі.

Розглянувши адміністративний позов, вивчивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, дослідивши надані докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступників висновків.

Відповідно до ч.1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Пунктами 1-2 ч.2 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно із п.1 ч.1 ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією із сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушено або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав чи свобод.

Положеннями частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішеннях № 6-рп/1997 від 25.11.1997 року, № 9-рп/1997 від 25.12.1997 року щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55, статей 64, 124 Конституції України, статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України, встановлено, що кожен має право звернутись до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

При цьому, на думку суду, право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України. Саме по собі звернення до адміністративного позову ще не означає, що суд зобов'язаний надати такий захист. Адже для того, щоб був наданий судовий захист, слід встановити, що особа, яка звернулась з позовом, дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем саме у публічно-правових відносинах.

З наведених норм права випливає, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушено його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність мають бути такими, що породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки саме у сфері публічно-правових відносин.

Так, ОСОБА_1звернулася до суду із позовом до Петрівської СР про визнання незаконними дій та зобов'язання в нарахуванні та виплаті середньої заробітної плати.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 10.11.2010 року на підставі рішення Петрівської СР від 10.11.2010 року №1-VI було визнано ОСОБА_1 Петрівським сільським головою, що підтверджується записом № 8 від 10.11.2010 року у новій трудовій книжці ОСОБА_1 (а.с.9-10).

У зв'язку з проведенням першої сесії новобраної ради та на підставі рішення Петрівської СР від 02.11.2015 року № 1-VII було припинено повноваження ОСОБА_1, як Петрівського сільського голови, що підтверджується записом № 11 від 02.11.2015 року у новій трудовій книжці ОСОБА_1 (а.с.9-10).

До обрання Петрівським сільським головою ОСОБА_1 працювала в КЗ «Старокозацька районна лікарня» - завідувачем фельдшерсько-акушерським пунктом с.Петрівка, що підтверджується:

- записом № 9 від 02.11.1998 року у старій трудовій книжці ОСОБА_1 (а.с.75-76);

- листом КЗ «Білгород-Дністровська центральна районна лікарня» № 783 від 23.06.2016 року (а.с.64);

- витягом з наказу № 43-к від 02.11.1998 року (а.с.66);

- листом КЗ «Старокозацька районна лікарня» (а.с.93).

14.01.2016 року КЗ «Старокозацька районна лікарня» було видано довідку № 8, відповідно до якої ОСОБА_1 не може бути надана посада завідувача фельдшерським пунктом, на якій вона працювала до обрання Петрівським сільським головою у зв'язку з тим, що з працівником, що працює на посаді ОСОБА_7 укладено безстроковий трудовий договір. У зв'язку з цим запропоновано ОСОБА_1 в КЗ «Старокозацька районна лікарня» такі вакантні посади: 0,75 посади фельдшера в амбулаторії ЗПСМ с. Руськоіванівка; 1.0 посади фельдшера амбулаторії ЗПСМ с. Стара Царичанка; 1.0 посади завідуючої фельдшерським пунктом с. Володимирівка (а.с.11).

У зв'язку з цим та з метою отримання середньої заробітної плати, за час перебування на виборній посаді, на період працевлаштування, але не більше шести місяців, ОСОБА_1 звернулася з відповідною заявою до Петрівської СР.

В листі Петрівської СР від 29.01.2016 року № 37 ОСОБА_1 було повідомлено про відмову в виплаті середньої заробітної плати, за час перебування на виборній посаді, на період працевлаштування, але не більше шести місяців. В якості підстави для відмови, було зазначено, що КЗ «Старокозацька районна лікарня» всупереч вимогам абз.2 ч.1 ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» з працівником, який прийнятий на місце ОСОБА_1 було укладено не строковий трудовий договір, а - безстроковий (а.с.13).

З метою розрахунку середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 звернулася з заявою до Петрівської СР, на підставі якої їй було видано довідку № 65 від 25.02.2016 року, згідно з якою розмір середньомісячної заробітної плати складає 4 188,67 грн. (а.с.12).

На думку, ОСОБА_1 зазначена відмова Петрівської СР є безпідставною та незаконною, оскільки законодавством чітко передбачено, що в разі неможливості надання відповідної роботи (посади) на період працевлаштування за колишнім депутатом місцевої ради зберігається, але не більше шести місяців, середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді у раді, що виплачується з відповідного місцевого бюджету. Водночас законодавство не конкретизує підстави неможливості надання попереднього місця роботи, а лише пов'язує право сільського голови на збереження, але не більше шести місяців, середньої заробітної плати, яку він одержував на виборній посаді у раді, з фактом неможливості працевлаштування за попереднім місцем роботи. Факт неможливості надання ОСОБА_1 попереднього місця роботи підтверджено довідкою КЗ «Старокозацька районна лікарня» від 14.10.2016 року № 8.

Конституція України містить ряд положень, які в загальній формі закріплюють правові, політичні, економічні, соціальні та інші гарантії діяльності органів місцевого самоврядування в цілому.

Статтею 7 Конституції України визначено, що в Україні визнається та гарантується місцеве самоврядування.

Відповідно до ст.145 Конституції України, права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку.

Частинами 1 та 2 ст.7 Європейської хартії місцевого самоврядування (підписана в м.Стразбург 15.10.1985 році, підписана від імені України 06.11.1996 року, дата ратифікації Україною 15.07.1997 року, набрала чинності для України з 01.01.1998 року), яка є частиною національного законодавства,передбачено, що умови діяльності місцевих обраних представників повинні забезпечувати вільне виконання ними своїх функцій. Вони повинні передбачати відповідне фінансове відшкодування витрат, що виникають при відповідній діяльності, а також, у разі необхідності, відшкодування втрачених доходів або винагороди за виконану роботу і відповідний захист соціального забезпечення.

На виконання вимог Конституції України та Європейської хартії місцевого самоврядування більш детально гарантії прав депутатів місцевих рад закріпило національне законодавство про місцеве самоврядування та норми законодавства про працю.

Законом України «Про статус депутатів місцевих рад» визначено правовий статус депутата сільської, селищної, районної у місті, районної, обласної ради, як представника інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу та рівноправного члена місцевої ради, та встановив гарантії депутатської діяльності, в тому числі, окрім інших, і соціальні.

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», у разі обрання депутата місцевої ради на виборну посаду у раді, на якій він працює на постійній основі, трудовий договір з ним на попередньому місці роботи припиняється відповідно до законодавства. Обраний на виборну посаду у відповідній раді, на якій він працює на постійній основі, депутат місцевої ради, який перебуває на службі у військових формуваннях чи правоохоронних органах держави, прикомандировується до місцевої ради із залишенням цієї служби. З працівником, якого прийнято на роботу (посаду), що її виконував (займав) депутат місцевої ради, укладається строковий трудовий договір; цей договір розривається у разі повернення депутата місцевої ради на роботу, але не пізніш як через три місяці після припинення повноважень депутата місцевої ради.

Відповідно до ч.2 ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», депутату місцевої ради, який працював у раді на постійній основі, після закінчення таких повноважень надається попередня робота (посада), а за її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою депутата, на іншому підприємстві, в установі, організації. У разі неможливості надання відповідної роботи (посади) на період працевлаштування за колишнім депутатом місцевої ради зберігається, але не більше шести місяців, середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді у раді, що виплачується з відповідного місцевого бюджету.

Норма ч.5 ст.12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» закріплює, що на сільських голів поширюються повноваження та гарантії депутатів рад, передбачені законом про статус депутатів рад, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, Законом України «Про статус депутатів місцевих рад» депутатові місцевої ради (сільському голові), як головному суб'єкту представницького мандату органу місцевого самоврядування через сукупність організаційно-правових умов та засобів, що складають гарантії його діяльності, забезпечуються умови для безперешкодного та ефективного здійснення своїх функцій та повноважень.

При цьому, гарантії депутатської діяльності становлять невід'ємну складову частину конституційно-правового статусу депутатів місцевих рад, не є особистими привілеями чи пільгами, що надаються депутатові, а є засобами ефективної та безперешкодної реалізації ними своїх прав та обов'язків.

З аналізу вказаних норм вбачається, що після звільнення депутата місцевої ради (сільського голови) з виборної посади є пріоритетним саме надання йому попередньої або рівноцінної роботи (посади), а факт виплати депутату на протязі шести місяців середньої заробітної плати, яку він отримував на виборній посаді, є лише додатковою соціальної гарантією для депутата місцевої ради та не скасовує обов'язку відповідних посадових осіб щодо його працевлаштування.

Гарантії для працівників, обраних на виборні посади закріплені також і в статті 118 Кодексу законів про працю України, якою встановлено, що працівникам, звільненим від роботи внаслідок обрання їх на виборні посади в державних органах, а також у партійних, профспілкових, комсомольських, кооперативних та інших громадських організаціях, надається після закінчення їх повноважень за виборною посадою попередня робота (посада), а при її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому підприємстві, або, за згодою працівника, на іншому підприємстві, в установі, організації.

При цьому, суд зазначає, що відсутність попередньої посади, означає відсутність самої посади (наприклад, посада скорочена), а не відсутність вакансії у зв'язку з займанням цієї посади іншою особою.

Відповідно до ч.4 ст.40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Оскільки в даному випадку посада завідувача фельдшерсько-акушерським пунктом с.Петрівка у КЗ «Старокозацька районна лікарня», тобто посада, яку займала ОСОБА_1 до обрання на виборчу посаду, існує, та їй було відмовлено в наданні цієї посади, ОСОБА_1 має право звернутись до суду з відповідним позовом про поновлення на вказаній посаді.

Крім того, чинним законодавством не передбачено будь-яких додаткових умов (проходження конкурсу, додаткові перевірки) при наданні попередньої роботи (посади) працівникам, звільненим від роботи внаслідок обрання їх на виборні посади, після закінчення повноважень за виборною посадою.

Таким чином, на думку суду, ОСОБА_1, звернувшись до суду з позовом до Петрівської СР про визнання незаконними дій та зобов'язання в нарахуванні та виплаті середньої заробітної плати, обрала невірний спосіб захисту своїх порушених прав.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти в порядок та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Відповідно до приписів ст.ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно із ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про недоведеність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 до Петрівської СР про визнання незаконними дій та зобов'язання в нарахуванні та виплаті середньої заробітної плати, у зв'язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 7, 19, 55, 145 Конституції України, ст.ст. 12, 24, 42, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.33, Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», ст.ст. 40, 118 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 1-2, 6, 9-11, 17-18, 41, 69-71, 86, 122, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1до Петрівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської областіпро визнання незаконними дій та зобов'язання в нарахуванні та виплаті середньої заробітної плати- відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Мишко