Справа № 826/9420/16
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2016-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 липня 2016 року № 826/9420/16

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі судді Добрянської Я.І., розглянувши у скороченому провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1
до відповідачаНаціонального антикорупційного бюро України
провизнання бездіяльності протиправною, зобов»язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в Окружний адміністративний суд м. Києва з позовом до відповідача Національного антикорупційного бюро України (НАБУ), в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання інформації на інформаційні запити позивача щодо доступу до персональних даних від 04.03.2016 р. та від 11.04.2016 р., а також зобов"язати відповідача надати повну інформацію, що запитувалася відповідно до інформаційних запитів.

При цьому в обґрунтування позовних вимог наголошено на тому, що позивач відповідно до положень Закону України «Про захист персональних даних» є суб»єктом персональних даних, які ним запитуються, а відтак, відмова відповідача у наданні запитуваної інформації є протиправною та суперечить положенням згаданого закону, адже згідно до ч. 6 ст. 16 суб»єкт персональних даних має право на одержання будь-яких відомостей про себе у будь-якого суб»єкта відносин, пов»язаних з персональними даними.

Представником НАБУ скеровано до суду письмові заперечення на адміністративний позов, згідно яких у задоволенні позову слід відмовити. Так, в обґрунтування власної правової позиції у справі відповідачем здійснено посилання на положення ч. 1 ст. 16 Закону України «Про захист персональних даних», якою встановлено, що порядок доступу до персональних даних, які знаходяться у володінні розпорядника публічної інформації, визначається Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Разом з тим відповідачем також відмічено, що норма ч. 6 ст. 16 Закону України «Про захист персональних даних» встановлює обмеження щодо надання інформації, що містить персональні дані у випадках, визначених законом.

Разом з тим, як йдеться у запереченнях, згідно до п. 5.2 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у НАБУ, затвердженого наказом директора НАБУ від 08.09.2015 р. №РСВ/3-н, у сфері роботи з кадрами службовою є інформація, що розкриває інформацію про результати здійснення психологічного діагностування, вивчення особистісних, інтелектуальних якостей кандидатів на службу в НАБУ, психодіагностики з метою виявлення у співробітників емоційно-психологічної напруженості, перевтоми, інших негативних психологічних станів.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, а також з'ясувавши позицію судів вищих інстанцій з приводу вирішення аналогічних спірних правовідносин, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

09.10.2015 р. для участі у відкритому конкурсі на посаду детектива позивач надав Національному антикорупційному бюро України згоду на збір та обробку персональних даних. Відповідно до зазначеної згоди, володільцем персональних даних є суб'єкт владних повноважень - НАБУ.

04.03.2016 р. позивач направив відповідачеві інформаційний запит в порядку ст.ст. 8, 16 ЗУ «Про захист персональних даних», в якому просив надати копію психологічної характеристики особи, створеної за наслідками складання ним 29.01.2016 р. тесту ММРІ-2 та проходження мною співбесіди з психологом 04.02.2016 р. під час участі позивача в конкурсі на посаду детектива відділу детективів НАБУ.

У відповідь листом вих. від 16.03.2016 р. № 01-188/6699 НАБУ зазначено, що відповідно до наказу від 08.09.2015 р. №РСВ/3-н «Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у Національному антикорупційному бюро України», у сфері роботи з кадрами службовою є інформація, що розкриває інформацію про результати здійснення психологічного діагностування, вивчення особистісних, інтелектуальних якостей кандидатів на службу в НАБУ, психодіагностики з метою виявлення у співробітників емоційно-психологічної напруженості, перевтоми, інших негативних психологічних станів.

При цьому також зазначено, що за інформацією генерального директора ТОВ «ОС Україна» товариство може задовольнити запит позивача на загальних умовах психологічного консультування за наведених у відповіді підстав.

11.04.2016 р. позивачем скеровано на адресу відповідача скаргу, в якій просив повторно надати відповідь на запит в порядку Закону України «Про захист персональних даних».

Попри це, позивачем також скеровано повторний запит від 11.04.2016 р. на адресу позивача, в якому просив надати копію психологічної характеристики позивача, про яку йшлося у попередньому запиті.

15.04.2016 р. до Національного бюро надійшла скарга ОСОБА_1 від 11.04.2016 з доданим до неї повторним запитом щодо доступу до персональних даних від 11.04.2016 з аналогічними вимогами, що були викладені у попередньому запиті позивача.

За результатами розгляду повторного запиту листом Національного бюро від 10.05.2016 №01-188/14764 було повідомлено ОСОБА_1 про те, що запитувана інформація віднесена до службової та запит може бути задоволений ТОВ «ОС Україна» на загальних умовах психологічного консультування.

Відтак, вважаючи, що право на отримання доступу до власних його даних є порушеним відповідачем, позивач звернувся із цим позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства з приводу даного спору, а також заслухавши пояснення представника відповідача та оглянувши позицію судів вищих інстанцій з приводу аналогічних спорів, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, зважаючи на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ст. 5 Закону України від 02.10.1992 р. №2657-ХІІ «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Згідно до статті 7 цього Закону право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб'єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб'єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Забороняється вилучення і знищення друкованих видань, експонатів, інформаційних банків, документів з архівних, бібліотечних, музейних фондів, крім встановлених законом випадків або на підставі рішення суду.

Право на інформацію, створену в процесі діяльності фізичної чи юридичної особи, суб'єкта владних повноважень або за рахунок фізичної чи юридичної особи, Державного бюджету України, місцевого бюджету, охороняється в порядку, визначеному законом.

Статтею 11 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована (ч. 1).

Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження. Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом (ч. 2).

Правові відносини, пов'язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв'язку з обробкою персональних даних врегульовано положеннями Закону України від 01.06.2010 р. №2297-VI «Про захист персональних даних».

Цей Закон поширюється на діяльність з обробки персональних даних, яка здійснюється повністю або частково із застосуванням автоматизованих засобів, а також на обробку персональних даних, що містяться у картотеці чи призначені до внесення до картотеки, із застосуванням неавтоматизованих засобів (ст. 1).

Так, згідно до абз. 3 ст. 2 Закону №2297 володілець персональних даних - фізична або юридична особа, яка визначає мету обробки персональних даних, встановлює склад цих даних та процедури їх обробки, якщо інше не визначено законом.

Обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем (абз. 8 ст. 2 Закону №2297).

Під персональними даними у відповідності до вказаного Закону є відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, розпорядником персональних даних є фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця, в той же час суб'єктом персональних даних є фізична особа, персональні дані якої обробляються.

В той же час за визначенням ст. 5 Закону №2297 персональні дані є об'єктами захисту.

Так, зокрема, ч. 2 цієї статті встановлено, що персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов'язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

Персональні дані, зазначені у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру, оформленій за формою і в порядку, встановленими Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції", не належать до інформації з обмеженим доступом, крім відомостей, визначених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Законом може бути заборонено віднесення інших відомостей, що є персональними даними, до інформації з обмеженим доступом (ч. 3 ст. 5 Закону №2297).

При цьому варто зауважити, що визначення конфіденційної інформації даний закон не містить, разом з тим, дане визначення наведено у ст. 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації», згідно якої конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону (ч. 1).

Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ч. 2 ст. 7 Закону №2939).

Частиною 1 ст. 16 Закону №2297 передбачено, що порядок доступу до персональних даних третіх осіб визначається умовами згоди суб'єкта персональних даних, наданої володільцю персональних даних на обробку цих даних, або відповідно до вимог закону. Порядок доступу третіх осіб до персональних даних, які знаходяться у володінні розпорядника публічної інформації, визначається Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Згідно до ч. 3 цієї статті суб'єкт відносин, пов'язаних з персональними даними, подає запит щодо доступу (далі - запит) до персональних даних володільцю персональних даних.

Відповідно до ч. 4 ст. 16 закону №2297 у запиті зазначаються: 1) прізвище, ім'я та по батькові, місце проживання (місце перебування) і реквізити документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит (для фізичної особи - заявника); 2) найменування, місцезнаходження юридичної особи, яка подає запит, посада, прізвище, ім'я та по батькові особи, яка засвідчує запит; підтвердження того, що зміст запиту відповідає повноваженням юридичної особи (для юридичної особи - заявника); 3) прізвище, ім'я та по батькові, а також інші відомості, що дають змогу ідентифікувати фізичну особу, стосовно якої робиться запит; 4) відомості про базу персональних даних, стосовно якої подається запит, чи відомості про володільця чи розпорядника персональних даних; 5) перелік персональних даних, що запитуються; 6) мета та/або правові підстави для запиту.

При цьому у відповідності до ч. 5 ст. 16 строк вивчення запиту на предмет його задоволення не може перевищувати десяти робочих днів з дня його надходження. Протягом цього строку володілець персональних даних доводить до відома особи, яка подає запит, що запит буде задоволено або відповідні персональні дані не підлягають наданню, із зазначенням підстави, визначеної у відповідному нормативно-правовому акті. Запит задовольняється протягом тридцяти календарних днів з дня його надходження, якщо інше не передбачено законом.

Так, суб'єкт персональних даних має право на одержання будь-яких відомостей про себе у будь-якого суб'єкта відносин, пов'язаних з персональними даними, за умови надання інформації, визначеної у пункті 1 частини четвертої цієї статті, крім випадків, установлених законом (ч. 6 ст. 16 Закону №2297).

Разом з тим, нормою ч. 3 ст. 17 Закону №2297 встановлено, відмова у доступі до персональних даних допускається, якщо доступ до них заборонено згідно із законом.

У повідомленні про відмову зазначаються: 1) прізвище, ім'я, по батькові посадової особи, яка відмовляє у доступі; 2) дата відправлення повідомлення; 3) причина відмови.

Між тим, ст. 18 даного Закону встановлено, що рішення про відстрочення або відмову у доступі до персональних даних може бути оскаржено до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини або суду (ч. 1).

Якщо запит зроблено суб'єктом персональних даних щодо даних про себе, обов'язок доведення в суді законності відмови у доступі покладається на володільця персональних даних, до якого подано запит (ч. 2).

Відтак, аналізуючи зазначені вище норми чинного законодавства та беручи до уваги встановлені під час судового розгляду обставини справи, суд зазначає наступне.

Посилання відповідача на ч. 1 ст. 16 Закону №2297 загалом є вірними, однак, як вбачається зі змісту заперечень, наведені відповідачем без врахування тієї обставини, що стосуються дана норма порядку доступу до персональних даних виключно третіх осіб, тоді як позивач у спірній ситуації відноситься до суб'єкта персональних даних, тобто є фізичною особою, персональні дані якої обробляються.

В той же час, за визначенням абз. 13 ст. 2 Закону №2297 третьою особою є будь-яка особа, за винятком суб'єкта персональних даних, володільця чи розпорядника персональних даних та Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, якій володільцем чи розпорядником персональних даних здійснюється передача персональних даних.

За таких обставин обов»язковому дотриманню та застосуванню положення Закону України «Про надання публічної інформації» підлягають в разі існування передумов, встановлених ч. 1 ст. 16 Закону №2297, тобто в разі здійснення запиту щодо доступу до персональних даних саме третьою особою, а не суб»єктом персональних даних, котрим, як вже встановлено судом, і є позивач.

Інших норм, котрі б передбачали надання відповіді за запитом щодо доступу до персональних даних в порядку, визначеному Законом «Про надання доступу до публічної інформації», норми Закону №2297 не містять, а тому, розгляд запиту позивача, тобто суб»єкта персональних даних, щодо надання копії його власної психологічної характеристики, створеної за наслідками складання ним 29.01.2016 р. тесту ММРІ-2 та проходження співбесіди з психологом 04.02.2016 р. під час участі в конкурсі на посаду детектива відділу детективів НАБУ здійснюється у порядку, встановленому профільним законом - Законом України «Про захист персональних даних».

Одночасно суд наголошує, що при регулюванні конкретних відносин у пріоритетному порядку застосовуються норми спеціального закону, а якщо вони є недостатніми для належного регулювання цих відносин у субсидіарному порядку можуть застосовуватися норми загального закону.

Виходячи із наведеного, Закон України «Про захист персональних даних» у даному випадку є спеціальним законом, а тому відповідно його норми превалюють над нормами інших нормативно правових актів, в тому числі й Закону України «Про доступ до публічної інформації», звичайно ж, за виключенням недостатнього врегулювання у наведеному спеціальному законі спірних правовідносин.

В той же час, за переконанням суду, результати висновку щодо психологічної характеристики особи позивача відносяться до інформації про особу у розумінні Закону України «Про захист персональних даних», адже фактично є відомостями та/або сукупністю відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Що ж до віднесення запитуваної позивачем інформації до службової, то суд звертає увагу на наступне.

Види та порядок обмеження доступу до інформації передбачено ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Так, у відповідності до ч. 1 цієї статті інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

В той же час ч. 7 ст. 6 вказаного Закону обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Визначення службової інформації положеннями Закону України «Про захист персональних даних» не надано, разом з тим зміст згаданого поняття розкрито у нормі ч. 1 ст. 9 Закону №2939.

Так, вказаною нормою передбачено, що відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація:

1) що міститься в документах суб'єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов'язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень;

2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф "для службового користування". Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону (ч. 2 ст. Закону №2939).

У відповідності до ч. 3 цієї статті перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб'єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі.

Так, відповідачем надано до суду копію наказу директора НАБУ від 08.09.2015 р. №РСВ/3-н, яким затверджено Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у НАБУ. Згідно до п. 5.2 цього Переліку у сфері роботи з кадрами службовою є інформація, що розкриває інформацію про результати здійснення психологічного діагностування, вивчення особистісних, інтелектуальних якостей кандидатів на службу в НАБУ, психодіагностики з метою виявлення у співробітників емоційно-психологічної напруженості, перевтоми, інших негативних психологічних станів.

Статтею 8 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що Особисті немайнові права на персональні дані, які має кожна фізична особа, є невід'ємними і непорушними (ч. 1).

В той же час п. 3 ч. 2 даної статті наголошено, що суб'єкт персональних даних має право на доступ до своїх персональних даних.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

У відповідності до ст. 8 Конвенції про захист осіб у зв'язку з автоматизованою обробкою персональних даних від 28.01.1981 р., ратифікованою Україною 06.07.2010 р. будь-якій особі надається можливість:

a) з'ясувати існування файлу персональних даних для автоматизованої обробки, його головні цілі, а також особу та постійне місце проживання чи головне місце роботи контролера файлу;

b) отримувати через обґрунтовані періоди та без надмірної затримки або витрат підтвердження або спростування факту зберігання персональних даних, що її стосуються, у файлі даних для автоматизованої обробки, а також отримувати такі дані в доступній для розуміння формі;

c) вимагати у відповідних випадках виправлення або знищення таких даних, якщо вони оброблялися всупереч положенням внутрішнього законодавства, що запроваджують основоположні принципи, визначені у статтях 5 і 6 цієї Конвенції;

d) використовувати засоби правового захисту в разі невиконання передбаченого в пунктах "b" і "c" цієї статті прохання про підтвердження або у відповідних випадках про надання, виправлення або знищення персональних даних.

В той же час відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист персональних даних» суб'єкт персональних даних» повідомляється про: 1) володільця персональних даних, 2) склад та 3) зміст зібраних персональних даних, 4) свої права, визначені Законом, 5) мету збору персональних даних та 6) осіб, яким передаються його персональні дані.

Суб'єкт персональних даних відповідно до ст. 8 цього Закону має право отримати у відповідь на запит інформацію щодо володільця, факту обробки його даних, порядку обробки, складу та змісту його даних.

Разом з тим, ст. 9 цієї Конвенції передбачено, що винятки з положень статей 5, 6 та 8 цієї Конвенції дозволяються лише в рамках, визначених цією статтею (ч. 1).

Так, згідно до ч. 2 даної статті відхилення від положень статей 5, 6 та 8 цієї Конвенції дозволяється тоді, коли таке відхилення передбачене законодавством Сторони та є в демократичному суспільстві необхідним заходом, спрямованим на:

a) захист державної та громадської безпеки, фінансових інтересів Держави або на боротьбу з кримінальними правопорушеннями;

b) захист суб'єкта даних або прав і свобод інших людей.

Як приклад, у справі Ліндер проти Швеції (Leander v. Sweden) заявник вимагав від держави доступу до персональної інформації, оскільки вважав, що на підставі цієї інформації йому було відмовлено у прийомі на роботу. Уряд відмовив у доступі з мотивів захисту національної безпеки. Проте Європейський суд визначив, що стаття 10 не встановлює захист його прав в цьому випадку, оскільки ця стаття встановлює обов'язок для держави не перешкоджати отриманню інформації, що є доступною.

У справі ж Гаскін проти Великобританії (Gaskin v. UK) місцева влада відмовляла в доступі до персональної інформації, що вона збирала про заявника під час того, як він був під наглядом, будучи неповнолітнім. Суд не знайшов порушення статті 10, проте на користь заявника Суд зазначив, що не висловлюючи загальної тези про те, що доступ до будь-якої приватної інформації може бути включений до змісту статті 8 Конвенції, при обставинах цієї справи він визнав порушення права на приватне життя.

Станом на час розгляду даної адміністративної справи по суті, позивачем не доведено, а судом не встановлено нечинності наказу директора НАБУ від 08.09.2015 р. №РСВ/3-н, яким затверджено Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у НАБУ, повністю або в частині, а відтак, положення п. 5.2 є діючими, тобто у сфері роботи з кадрами службовою є інформація, що розкриває інформацію про результати здійснення психологічного діагностування, вивчення особистісних, інтелектуальних якостей кандидатів на службу в НАБУ, психодіагностики з метою виявлення у співробітників емоційно-психологічної напруженості, перевтоми, інших негативних психологічних станів, з огляду на що доступ до вказаної інформації є обмеженим.

При цьому у відповідності до ч. 3 ст. 17 Закону №2297 відмова у доступі до персональних даних допускається, якщо доступ до них заборонено згідно із законом.

Робота з документами, яким встановлено гриф «для службового користування» здійснюється відповідно до Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 27.11.1998 р. №1893 (із змінами).

Так, п. 37 даної Інструкції представники інших організацій допускаються до ознайомлення і роботи з документами з грифом "Для службового користування" з дозволу керівників організацій (структурних підрозділів), у володінні та розпорядженні яких перебувають ці документи, за наявності письмового запиту організацій, в яких вони працюють, із зазначенням характеру завдання, що виконується.

Отож, порядок надання доступу до такої інформації повинен узгоджуватись із положеннями ч. 6 ст. 16 Закону України «Про доступ до персональних даних», тобто в разі відсутності випадків, установлених законом, суб'єкт персональних даних має право на одержання будь-яких відомостей про себе у будь-якого суб'єкта відносин, пов'язаних з персональними даними, в тому числі за умови надання інформації, визначеної у пункті 1 частини четвертої цієї статті (прізвище, ім'я та по батькові, місце проживання (місце перебування) і реквізити документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит (для фізичної особи - заявника).

Між тим, як встановлено судом, запити позивача про надання доступу до персональних даних не містять вказівки на реквізити документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит, що свідчить про невідповідність даних запитів вимогам Закону №2297.

Отже, проаналізувавши наведені вище законодавчі норми, враховуючи при цьому доводи сторін, а також наявні у справі матеріали, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Також згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз (ч. 2).

Враховуючи вищенаведене в сукупності та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163, 183-2 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні позовної заяви.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська