Справа № 826/21930/15
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2016-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 липня 2016 року 16:30 №826/21930/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Кобилянського К.М., суддів: Мазур А.С. та Федорчука А.Б., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до треті особи без самостійних вимог на предмет спору Міністерства освіти і науки України 1) Національний авіаційний університет, 2) ОСОБА_2, 3) ОСОБА_3, 4) ОСОБА_4, 5) ОСОБА_5, 6) ОСОБА_6
про визнання протиправним та скасування наказу,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства освіти і науки України, у якій просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства освіти і науки України від 09.09.2015 №421-к «Про припинення процедури обрання ректора Національного авіаційного університету».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказ від 09.09.2015 №421-к «Про припинення процедури обрання ректора Національного авіаційного університету» прийнятий Міністерством освіти і науки України без належних на то повноважень. Зазначив, що вказані в наказі норми законодавства, на підставі, яких він прийнятий не врегульовують процедуру припинення обрання ректора. Також, представник позивача послався на те, що накази міністерств можуть бути скасовані лише Кабінетом Міністрів України, а відтак наказ від 09.09.2015 №421-к є протиправним та підлягає скасуванню.

Представник відповідача проти позову заперечив, оскільки під час організації виборів ректора Національного авіаційного університету було допущено ряд порушень чинного законодавства, а тому наказ Міністерства освіти і науки України від 09.09.2015 №421-к «Про припинення процедури обрання ректора Національного авіаційного університету» є обґрунтованим та не підлягає скасуванню.

Представник третьої особи - Національного авіаційного університету проти позову заперечив, мотивуючи тим, що під час організації та підготовки виборів ректора Національного авіаційного університету були допущені чисельні порушення принципів виборчого процесу. Зазначив, що Міністерство освіти і науки України є засновником Національного авіаційного університету, а тому у разі виявлення порушень законодавства, у порядку контролю, уповноважене приймати рішення спрямовані на усунення таких порушень, відтак оскаржуваний наказ є правомірним та не підлягає скасуванню.

У судове засідання представники відповідача та третіх осіб не з'явилися, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Суд, встановивши відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, керуючись частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

08.04.2015 Міністерство освіти і науки України прийняло наказ №116-к про оголошення конкурсу на заміщення посади ректора Національного авіаційного університету.

09.09.2015 Міністерство освіти і науки України прийняло наказ №421-к про припинення процедури обрання ректора Національного авіаційного університету.

Позивач не погоджуючись із наказом від 09.09.2015 №421-к, звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

В статті 42 Закону України «Про вищу освіту» врегульовано обрання, призначення та звільнення з посади керівника вищого навчального закладу.

Згідно абзацу 1 частини третьої статті 42 Закону України «Про вищу освіту» засновник (засновники) або уповноважений ним (ними) орган (особа) зобов'язаний оголосити конкурс на заміщення посади керівника вищого навчального закладу не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку контракту особи, яка займає цю посаду. У разі дострокового припинення повноважень керівника вищого навчального закладу конкурс оголошується протягом тижня з дня утворення вакансії.

Відповідно до частини п'ятої статті 42 Закону України «Про вищу освіту» методичні рекомендації щодо особливостей виборчої системи, порядку обрання керівника вищого навчального закладу та типова форма контракту з керівником державного вищого навчального закладу затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.12.2014 №726 затверджено Методичні рекомендації щодо особливостей виборчої системи та порядку обрання керівника вищого навчального закладу (далі - Методичні рекомендації), які визначають особливості виборчої системи та порядку обрання керівника вищого навчального закладу (далі - керівник) незалежно від форми власності та підпорядкування.

Пунктами 2 та 4 Методичних рекомендацій керівник обирається за конкурсом на заміщення посади керівника шляхом таємного голосування строком на п'ять років відповідно до Закону України «Про вищу освіту», статуту вищого навчального закладу та з урахуванням цих Методичних рекомендацій. Забезпечення проведення виборів здійснюється засновником (засновниками) вищого навчального закладу або уповноваженим ним (ними) органом (особою) (далі - засновник).

Процедура обрання керівника складається з таких етапів: 1) оголошення конкурсу та прийом документів від претендентів на посаду керівника (далі - претенденти); 2) підготовка виборів; 3) проведення виборів (пункт 5 Методичних рекомендацій).

Пунктами 6, 7 Методичних рекомендацій визначено, що конкурс оголошується засновником. Оголошення про проведення конкурсу не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку контракту особи, яка займає посаду керівника, або протягом тижня з дня утворення вакансії публікується засновником у газеті «Освіта України» та водночас розміщується на його веб-сайті (за наявності) і офіційному веб-сайті вищого навчального закладу. Засновник може оприлюднювати таке оголошення також в інших друкованих засобах масової інформації.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство освіти і науки України, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №630 (далі - Положення №630), Міністерство освіти і науки України (МОН) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

МОН є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов'язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Згідно підпункту 53 пункту 4 Положення №630 МОН відповідно до покладених на нього завдань призначає на посаду та звільняє з посади керівників підпорядкованих йому вищих і професійно-технічних навчальних закладів за результатами конкурсу.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20.04.1994 №244 «Про вдосконалення мережі вищих навчальних закладів» було створено Київський міжнародний університет цивільної авіації на базі Київського інституту інженерів цивільної авіації, що ліквідується.

Київський міжнародний університет цивільної авіації у 2000 році перейменований у Національний авіаційний університет.

Згідно статуту Національного авіаційного університету, який затверджений наказом Міністерства освіти і науки України від 27.03.2015 №361, засновником Національного авіаційного університету є Держава України, в особі Міністерства освіти і науки України.

На виконання приписів статті 42 Закону України «Про вищу освіту» та Методичних рекомендацій Міністерство освіти і науки України прийняло наказ від 08.04.2015 №116-К про оголошення конкурсу на заміщення посади ректора Національного авіаційного університету.

Згідно доводів представників Міністерства освіти і науки України і Національного авіаційного університету, під час організації та підготовки виборів ректора Національного авіаційного університету були допущені численні порушення принципів виборчого процесу, які закріплені в пункті 3 Методичних рекомендацій, а саме, таких принципів, як: відкритості, гласності, таємного та вільного волевиявлення, добровільної участі у виборах, демократичності, забезпечення рівності прав учасників виборів, що, відповідно, слугувало підставою для прийняття Міністерством освіти і науки України наказу від 09.09.2015 №421-к про припинення процедури обрання ректора Національного авіаційного університету.

З наказу від 09.09.2015 №421-к видно, що він винесений на підставі статей 12, 20 Закону України «Про освіту», статей 1, 13, 15 Закону України «Про вищу освіту», Закону України «Про управління об'єктами державної власності», постанови Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №630 про затвердження Положення про Міністерство освіти і науки України.

Суд, ознайомившись зі змістом вказаних норм, встановив, що жодна з цих норм не врегульовує процедуру обрання керівника вищого навчального закладу, а саме, безпосередньо підстави та порядок припинення процедури обрання керівника вищого навчального закладу.

Пунктом 8 Положення №630 передбачено, що МОН в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, постанов Верховної Ради України та актів Президента України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує та контролює їх виконання.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «прав» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «прав» має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає начебто певні положення норм законодавства впливають на його правове становище.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 15.12.2015 (№800/206/15).

З офіційного сайту Національного авіаційного університету (http://nau.edu.ua/ua/menu/un%D1%96versitet/vybory-rektora-universytetu/) видно, що Міністерство освіти і науки України 17.03.2016 прийняло наказ №107-К про оголошення конкурсу на заміщення посади ректора Національного авіаційного університету.

Отже, наказ Міністерства освіти і науки України від 09.09.2015 №421-к «Про припинення процедури обрання ректора Національного авіаційного університету» не позбавив ОСОБА_1 права прийняти участь у виборах ректора Національного авіаційного університету у майбутньому, тим самим на час розгляду справи у суді, колегія суддів встановила відсутність порушеного права позивача.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2-7, 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Судові витрати присудженню не підлягають.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя К.М. Кобилянський

Судді А.С. Мазур

А.Б. Федорчук