Справа № 806/1404/16
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2016-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

01 серпня 2016 року Житомир Справа № 806/1404/16

Категорія 12.3

Суддя Житомирського окружного адміністративного суду Романченко Є.Ю. , розглянувши адміністративний позов ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 про стягнення 3135,51 грн,

в с т а н о в и в :
Позивач звернувся до суду з указаним позовом, у якому просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по надлишково виплаченому грошовому забезпеченню в розмірі 3135 грн 51 коп. У обґрунтування позову ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) зазначав, що в січні 2016 року відповідачу було надано щорічну основну відпустку з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення. Проте наказом начальника Житомирського прикордонного загону від 17.06.2016 № 125-ОС ОСОБА_1 виключено із списків особового складу, у зв`язку зі звільненням з військової служби в запас Збройних Сил України. За наведених обставин, позивач вважає, що відповідачем за 2016 рік надлишково використано відпустку в кількості 9 календарних днів, а тому виплачена йому матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі 3135,51 грн підлягає поверненню.

У відкритті провадження в адміністративній справі за даним позовом Житомирського прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України необхідно відмовити з огляду на наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N 005, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

У відповідності до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Завданням адміністративного судочинства, згідно зі частиною першою указаної статті КАС України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, законодавцем чітко визначено, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема обов`язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Однією з визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до частини 4 статті 50 КАС України, громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Аналіз положень пунктів 1-4 частини 4 статті 50 КАС України свідчить на користь висновку, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень, можливі до реалізації лише у випадку превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб`єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб`єктів владних повноважень.

Верховний Суд України у постанові від 22 вересня 2015 року (справа № 21-1884а15) вказав, що логічний спосіб тлумачення частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України дозволяє дійти висновку, що і пункт 5, який є частиною норми цієї статті, як послідовне продовження випадків "превентивного" судового контролю має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб`єкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обов`язків та можливої дискреційної поведінки.

За правилами частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об`єднань, юридичних осіб, які не є суб`єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

Як видно із витягу з наказу начальника Житомирського прикордонного загону Північного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 06 січня 2016 року № 4-ВВ та листа позивача від 30 червня 2016 року № 14/4984 кошти в розмірі 3135,51 грн були виплачені ОСОБА_1 як грошова допомога на оздоровлення за 2016 рік.

При цьому в силу приписів статті 177 Цивільного кодексу України гроші є об`єктами цивільних прав.

Таким чином, отримавши матеріальну допомогу на оздоровлення, ОСОБА_1 набув право власності на неї, та йому як власникові цих грошових коштів належать правомочності щодо володіння, користування та розпорядження ними.

Наведене свідчить на користь висновку, що між сторонами виник спір щодо правомірності набуття ОСОБА_1 права власності на виплачену матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 3135 грн 51 коп. і стягнення цієї суми з нього, як з недобросовісного набувача.

Отже, даний спір має приватно - правовий, а не публічно - правовий характер.

Також суд відмічає, що указаний позов ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) не підпадає під дію частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України.

У свою чергу, позивач у позові не вказав закон, яким передбачено можливість звернення суб`єкта владних повноважень з таким адміністративним позовом до фізичної особи.

Пунктом 1 частини 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин розглядаються у порядку цивільного судочинства.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що дану позовну заяву слід розглядати в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.

Подібна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду України від 22.09.2015, від 30.03.2016, а також ухвалах Вищого адміністративного суду України від 13.04.2016 та від 22.06.2016.

Згідно зі пунктом 1 частини 1 статті 109 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі лише, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Ураховуючи зазначене, у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) необхідно відмовити.

Керуючись п.1 ч.1 ст.109, ст. 165, 186, 254 КАС України, суддя

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 про стягнення 3135,51 грн.

Копію ухвали невідкладно надіслати позивачу разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Роз`яснити ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), що дана позовна заява підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, місцевим загальним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Є.Ю. Романченко