Справа № 805/1514/16-а
Суддя: Крилова М.М.
Дата ухвалення: 2016-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2016 р. Справа №805/1514/16-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови:

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Крилової М.М.,

при секретарі Піскурєвій Ю.А.,

розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Марїнської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Марїнської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області, в якому просив:

- поновити його на посаді в Марїнській обєднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області, визнавши звільнення, що відбулось 01.04.2016 року, незаконним;

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.04.2016 року по день поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є інвалідом 3-ї групи за загальним захворюванням інсулінозалежний цукровий діабет 1-го типу середньої ступені тяжкості. 01.04.2016 року за ініціативою роботодавця позивач звільнено з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням чисельності та штату працівників. Втім, позивач вважає своє звільнення незаконним, з огляду на те, що наказ про його звільнення не має юридичної сили, оскільки він не був погоджений з юридичним відділом та профспілковим органом. Також, позивач зазначає, що протипоказань за станом здоровя до праці у державній податковій інспекції на підставі висновків та рекомендацій МЄЕК ніколи не було. Так, позивач зазначає, що роботодавці повинні виконувати норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів. Крім того, вказує на те, що йому ані усно, ані письмово не пропонувалась інша робота на тому самому підприємстві. Таким чином, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився. До суду надав заяву про здійснення розгляду справи без його участі.

Представник відповідача, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився. Відповідач позовні вимоги не визнав, в матеріалах справи наявні заперечення відповідача, в яких останній вказує на те, що ОСОБА_1 було прийнято на посаду державного податкового інспектора відділу обліку звітності та оперативного аналізу надходжень наказом №6 від 21.02.2002 року. З 21.02.2002 року по 01.04.2016 року позивач працював в Марїнській ОДПІ. Згідно висновків МСЕК ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи. Відповідач зазначає, що з метою забезпечення вимог постанови КМУ від 21.10.2015 року №840 «Про внесення змін у додаток 1 до постанови КМУ від 05.04.2014 року №85» та наказу ДФС від 02.11.2015 року №834 «Про затвердження плану заходів із скорочення штатної чисельності працівників державної фіскальної служби», а також відповідно до наказу Марїнської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області від 27.01.2016 року №10 «Про введення в дію структури та штатного розпису» 01.02.2016 року позивачу було вручено попередження про наступне вивільнення, з яким останній ознайомився під розписку та отримав його копію без заперечень та зауважень. Крім того, відповідно до наказу ДФС України від 05.05.2016 року №396 «Про внесення змін до наказу ДФС України від 25.12.2015 року №996» наказом №142 від 13.06.2016 року введено в дію структуру, згідно до якої штатна чисельність зменшена ще на 15 одиниць. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України позивачу через два місяці з дати попередження, а саме 01.04.2016 року, вручено під розписку копію наказу №23 від 01.04.2016 року «Про звільнення працівників» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП, видано належним чином оформлену трудову книжку та проведено розрахунок з виплатою всіх належних сум. Відповідач вказує на те, що чинним законодавством не надається перевага всім категоріям інвалідів перед іншими працівниками. Також, зазначає, що вивільнення позивача відбулось не з мотивів інвалідності, а через скорочення штатної одиниці державного інспектора, до того ж рівнозначної посади в Марїнській ОДПІ згідно організаційної структури на 2016 рік взагалі не існує. Водночас, зауважує на те, що позивач протягом трудової діяльності неодноразово притягувався до дисциплінарної відповідальності та мав низькі атестаційні результати роботи. За таких обставин, просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У звязку з неприбуттям у судове засідання всіх осіб, що беруть участь у справі, відповідно до приписів ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в період з 21.02.2002 року по 01.04.2016 року працював у Марїнській обєднаній державній податковій інспекції, що підтверджено відповідним записом в трудовій книжці.

Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААБ №374346 від 16.04.2013 року позивач є інвалідом третьої групи (загальне захворювання з патології ендокринної системи).

Наказом відповідача від 27.01.2016 року за №10 введено в дію організаційну структуру та штатний розпис Марїнської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області.

01.02.2016 року позивача під підпис попереджено про наступне вивільнення з займаної посади 01.04.2016 року згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, яке вмотивоване забезпеченням виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №840 «Про внесення змін у додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 року №85» та наказу ДФС від 02.11.2015 року №834 «Про затвердження плану заходів із скорочення штатної чисельності працівників державної фіскальної служби», відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, а також наказу Марїнської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області від 27.01.2016 року №10 «Про введення в дію структури та штатного розпису».

Наказом Марїнської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області від 01.04.2016 року №23-о «Про звільнення працівників» ОСОБА_1 державного інспектора координаційно-моніторингового відділу Марїнської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області звільнено з 01.04.2016 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням чисельності та штату.

Щодо строку звернення позивача до суду суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. При цьому у відповідності до ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Адміністративний позов, відповідно до ст. 99 КАС України, може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з займаної посади наказом від 01.04.2016 року №23-о.

04.05.2016 року позивачем здійснено направлення адміністративного позову щодо оскарження вказаного наказу про його звільнення до Марїнського районного суду Донецької області. Проте, ухвалою суду від 04.05.2016 року по справі №2-237/671/16 ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження у справі за його позовом до Марїнської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до вказаної ухвали суду супровідним листом від 10.05.2016 року позовну заяву ОСОБА_1 разом з додатками повернуто на його адресу.

З даним адміністративним позовом ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду 20.05.2016 року, зареєстровано позовну заяву 01.06.2016 року.

Вирішуючи питання щодо можливості визнання поважними причин пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, суд виходить з того, що сам по собі інститут строку на звернення до адміністративного має на меті полегшення надання учасниками адміністративного процесу доказів, підвищує їх достовірність, а також забезпечує правову визначеність учасників спірних правовідносин. Іншими словами, обмеження строку реалізації права на судовий захист покликане передусім дисциплінувати учасників адміністративних правовідносин.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

На переконання суду, наслідки пропуску строку позовної давності в адміністративному процесі, підлягають застосуванню виключно у разі наявності сумніву можливості встановлення об'єктивної істини в розглядуваній справі внаслідок значного спливу часу.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що строк звернення до суду із зазначеним адміністративним позовом позивачем пропущено з поважних причин.

Відповідно до преамбули Закону України Про державну службу від 16 грудня 1993 року № 3723-XII (далі ОСОБА_2 № 3723-XII; чинного на момент виникнення спірних правовідносин), зазначений закон регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу. ОСОБА_2 визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Згідно ст. 30 Закону № 3723-ХІІ державна служба припиняється у випадках, зазначених цією статтею, та за загальними підставами, передбаченими Кодексом законів про працю України.

Враховуючи, що правовідносини стосовно припинення публічної служби внаслідок скорочення штату публічного органу (яким є Марїнська ОДПІ) нормами спеціального закону не врегульовані, беручи до уваги приписи ст. 30 Закону № 3723-ХІІ, суд дійшов висновку, що при розгляді даної справи застосуванню підлягають норми Кодексу законів про працю України від 10 грудня 1971 року (зі змінами та доповненнями), відповідно до ч. 1 ст. 1 якого зазначений Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно ч. 2 ст. 40 вказаного кодексу передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як зазначено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов'язані з'ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При вирішенні питання чи мала місце реорганізація відповідача, скорочення чисельності або штату працівників, суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 року №85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів» (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №840 «Про внесення змін у додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 року №85») затверджено граничну чисельність працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади згідно з додатком 1.

Відповідно до наказу ДФС від 02.11.2015 року №834 «Про затвердження плану заходів із скорочення штатної чисельності працівників державної фіскальної служби» наказом відповідача від 27.01.2016 року за №10 введено в дію організаційну структуру та штатний розпис Марїнської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області, відповідно до якої штатна чисельність відділу моніторингу доходів та обліково-звітних систем становить 4 одиниці

Так, згідно наявного в матеріалах справи штатного розпису Марїнської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області, затвердженого в.о. начальника Головного управління ДФС у Донецькій області, посада позивача державний інспектор Координаційно-моніторингового відділу в даному штатному розкладі не передбачена.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про доведеність відповідачем скорочення у штаті Марїнської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області штатних одиниць, в тому числі штатної одиниці «державний інспектор Координаційно-моніторингового відділу Марїнської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області».

При вирішенні питання чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення працівників у звязку зі зміною в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

При вирішенні питання щодо наявності чи відсутності у позивача переважного права на залишення на роботі суд керується приписами ст. 42 КЗпП України, відповідно до якої при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Суд підтримує зауваження відповідача щодо звільнення ОСОБА_1 через скорочення штатної посади, а не через інвалідність, внаслідок чого вважає необґрунтованими твердження позивача стосовно порушення його законних прав та інтересів як інваліда.

Крім того, суд вважає необґрунтованим посилання позивача на те, що йому не було запропоновано рівнозначної посади, оскільки, як вже зазначалось, судом посада, яку обіймав позивач на час звільнення скорочена, а рівнозначної посади в штатному розписі відповідача на 2016 рік не передбачено.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що переважне право в залишенні на роботі за приписами вищезазначених норм з приводу наявності інвалідності мають інваліди війни, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та працівники, які дістали у цій установі, трудове каліцтво або професійне захворювання.

Як вбачається з довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААБ №374346 від 16.04.2013 року позивач є інвалідом третьої групи із загальним захворюванням з патології ендокринної системи. Як зазначає позивач в своїй позовній заяві, вказана інвалідність мала місце вже на час прийняття його на державну службу до Марїнської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області.

Таким чином, позивач не відноситься до перелічених вище категорій інвалідів, які мають переважне право на залишення на роботі через скорочення штатів.

В той же час суд зауважує на те, що відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці; згідно ч. 3 цієї ж статті одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

З матеріалів справи вбачається, що 01.02.2016 року позивача попереджено про наступне вивільнення з займаної посади 01.04.2016 року згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України. Крім того, в даному попередженні вказано про відсутність вакантних посад, що передбачають виконання роботи за професією чи спеціальністю, що відповідали б кваліфікації позивача. З даним повідомленням позивач того ж дня ознайомлений під підпис без будь-яких зауважень.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що відповідачем не порушені приписи ст. 49-2 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на відповідних доказах.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частин 1 та 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 94 КАСУ судові витрати не підлягають стягненню.

Повний текст постанови виготовлений 02.08.2016 року.

Керуючись, ст.ст. 2, 8-11, 17, 69-71, 86, 94, 158-163, 185-186, 254, КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Марїнської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Постанова прийнята в нарадчій кімнаті, вступна та резолютивна частини постановлені 28.07.2016. Повний текст постанови буде виготовлений у відповідності до ст. 160 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У випадку подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Крилова М.М.