Справа № 819/2531/13-а
Суддя: Загородній А.Ф.
Дата ухвалення: 2015-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" липня 2015 р. м. Київ К/800/27005/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді - Загороднього А.Ф.,

суддів: Веденяпіна О.А., Зайцева М.П.,

та секретаря Бруя О.Д.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Рацина Р.Р.,

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу Збаразької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2015 року

у справі № 819/2531/13-а

за позовом ФОП ОСОБА_3

до Збаразької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

встановив:

ФОП ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Збаразької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 15 липня 2013 року № та від 29 жовтня 2013 року №002071700.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2013 року позовні вимоги задоволено повністю.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове, яким позовні вимоги задоволено частково.

Збаразька ОДПІ ГУ Державної фіскальної служби у Тернопільській області не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, подала касаційну скаргу в якій посилаючись на допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Перевіривши доводи касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що посадовими особами ДПІ у Підволочиському районі Тернопільської області Державної податкової служби (правонаступником якої є Збаразька об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів в Тернопільській області проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2012 року, за результатами якої складено акт від 20 червня 2013 року № 525/17/НОМЕР_1, в якому зафіксовано порушення позивачем вимог пункту 177.4 статті 177 та пункту 198.3 статті 198 ПК України.

Зокрема, встановлено, що до складу податкового кредиту позивач зайво відніс суми ПДВ з вартості товарів (робіт, послуг), які не використовувались в господарській діяльності, а саме: відповідно до наданих актів переробки сільськогосподарської продукції платником нараховувались втрати, понесені під час переробки. Ці втрати документально не підтверджені і на їх спростування до перевірки не надано технічної документації по виробництву, а також документів по нарахованих нормах втрат.

Також, позивачем включено у валові витрати вартість комерційних послуг в сумі 1 122 000, 00 грн., наданих підприємцями ОСОБА_4 та ОСОБА_5, проте документів, що засвідчують використання наданих послуг у господарській діяльності надано не було.

На підставі висновків акту перевірки та за результатами їх адміністративного оскарження, відповідачем прийнято податкові повідомлення - рішення:

- від 15 липня 2013 року № , яким за порушення вимог пункту 177.4 статті 177 ПК України позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 736 193,07 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції на суму 184048,27 грн.;

- від 29 жовтня 2013 року № 002071700, яким за порушення вимог пункту 198.3 статті 198 ПК України позивачу збільшено грошове зобов'язання з ПДВ на суму 997 568 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції на суму 223 062 грн.

Суди першої та апеляційної інстанцій задовольняючи позов виходили з того, що господарська діяльність позивача полягала у первинній переробці олійних культур, яка об'єктивно не може відбуватися без технічних (виробничих) втрат і природного убутку, і придбана ним сільськогосподарська продукція була перероблена на олію та макуху, від подальшої реалізації якої позивач отримував економічний ефект - дохід, тому вся придбана за обревізований період сільськогосподарська продукція використана підприємцем у його господарській діяльності. При цьому, при технологічній переробці сої відбувалися втрати, відсоток яких залежить від якості сої тоді як, норми таких втрат на законодавчому рівні не встановлено, тому такі витрати було визначено позивачем відповідно до актів переробки (за фактом).

Однак, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що такі висновки судів як першої, так і апеляційної інстанцій, є передчасними та такими, що зроблені без повного та всебічного з'ясування обставин у справі, з огляду на наступне.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 177.4 статті 177 ПК України передбачено, що до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом IІI цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат, згідно з положеннями підпунктів 139.1.1 та 139.1.9 пункту 139 статті 139 Податкового кодексу України, витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності та не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно зі статтею 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності) тощо.

Як зазначено в пункті 199.1 статті 199 ПК України, у разі якщо придбані та/або виготовлені товари/послуги, необоротні активи частково використовуються в оподатковуваних операціях, а частково - ні, до сум податку, які платник має право віднести до податкового кредиту, включається та частка сплаченого (нарахованого) податку під час їх придбання або виготовлення, яка відповідає частці використання таких товарів/послуг, необоротних активів в оподатковуваних операціях.

З наведених законодавчих положень випливає, що умовою виникнення у платника права на включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених в ціні товару (послуги) та зменшення суми оподаткованого доходу на суму понесених витрат є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг), а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, тобто з презумпції економічної виправданості дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Окрім формальних вимог щодо наявності у платника належним чином оформлених податкових накладних, визначальною умовою реалізації права платника на податковий кредит (який в подальшому бере участь в розрахунку суми бюджетного відшкодування), є реальність її здійснення в рамках провадження господарської діяльності платника.

Формальні недоліки первинних документах, а також недоліки, зумовлені дефектами правового статусу особи, що їх видала, повинні оцінюватися у сукупності з іншими обставинами справи. Перевагу варто надавати реальності здійснення господарської операції та її економічному змісту, а не оформленню такої операції. В свою чергу, реальність господарської операції визначається фактом руху активів та зміною стану зобов'язань суб'єкта господарювання, а не повноваженнями осіб із складання первинних документів, що засвідчують здійснення господарської операції.

Водночас, у разі встановлення відсутності факту господарської операції навіть формально належні документи не можуть слугувати підставою для формування податкового кредиту, сум бюджетного відшкодування або витрат для цілей податку на прибуток.

Отже, судам попередніх інстанцій, при вирішенні даної справи, слід звернути увагу на дослідження обставин реальності здійснення господарських операцій платника податку, на підставі яких таким платником податку були сформовані дані податкового обліку. При цьому, приймати на підтвердження даних податкового обліку можна лише достовірні первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Враховуючи викладене, колегія суддів не може погодитись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки рішення судів прийняті по недостатньо з'ясованим і перевіреним обставинам справи, що мають значення для її правильного вирішення.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що вказані порушення норм матеріального та процесуального права не можуть бути усунені судом касаційної інстанції, що відповідно до вимог частини 1 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для направлення справи, в цій частині, на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ухвалив:

Касаційну скаргу Збаразької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області задовольнити частково.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2013 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2015 року скасувати.

Справу за позовом ФОП ОСОБА_3 до Збаразької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.Ф. Загородній

Судді О.А. Веденяпін

М.П. Зайцев