Справа № 825/1341/16
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2016-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2016 року м. Чернігів Справа № 825/1341/16

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Падій В.В.,

за участю секретаря Кондратенко О.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Хряпи А.М.,

представника третьої особи Устименко І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Чернігівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області про визнання дій протиправними та стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

20.07.2016 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1) звернувся до суду з адміністративним позовом до Прокуратури Чернігівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління державної казначейської служби України у Чернігівській області, в якому просив суд: визнати протиправними дії Прокуратури Чернігівської області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 02.07.2015 по 13.04.2016 включно, у відповідності до статті 81 Закону України «Про прокуратуру»; стягнути з Прокуратури Чернігівської області на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 60791,52 грн. за період з 02.07.2015 по 13.04.2016 включно, у відповідності до статті 81 Закону України «Про прокуратуру».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 13.04.2016 наказом прокурора Чернігівської області № 173к його було звільнено з посади прокурора Ічнянського відділу Прилуцької місцевої прокуратури та органів Прокуратури Чернігівської області за власним бажанням. Разом з тим, на думку позивача, за час проходження ним служби в органах прокуратури з 02.07.2015 по 13.04.2016 Прокуратурою Чернігівської області були порушені його права у частині належної оплати праці. Так, позивач зазначив, що відповідно до вимог статті 81 Закону України "Про прокуратуру" з 01.07.2015 посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури складає 10 мінімальних заробітних плат, а з 01.01.2016 - 12 мінімальних заробітних плат. Однак, з липня 2015 року по квітень 2016 року, заробітна плата позивачу нараховувалася і виплачувалася виходячи з посадового окладу, який передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечував у повному обсязі, просив у їх задоволенні відмовити, оскільки позивачу, за час проходження ним служби в органах прокуратури з 02.07.2015 по 13.04.2016, нарахована і виплачена заробітна плата відповідно до вимог пункту 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет на 2015 рік", пункту 11 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет на 2016 рік" та постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури". Таким чином, Прокуратура Чернігівської області при нарахуванні та виплаті заробітної плати ОСОБА_1 діяла у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, а доводи позивача є необґрунтованими та безпідставними.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головного управління державної казначейської служби України у Чернігівській області у судовому засіданні зазначив, що управління несе відповідальність виключно за своїми зобов'язаннями, при цьому, останнє не перебуває у трудових відносинах з позивачем та не може порушувати його законні права та інтереси.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та представника третьої особи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що позивач з 13.06.2013 по 13.04.2016 працював в органах прокуратури, зокрема, на посаді прокурора Ічнянського відділу Прилуцької місцевої прокуратури, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1, наявної у матеріалах справи (а.с. 12-15).

Наказом прокурора Прокуратури Чернігівської області від 13.04.2016 № 173к позивача звільнено з посади прокурора Ічнянського відділу Прилуцької місцевої прокуратури з 13.04.2016 за власним бажанням, на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України та статті 58 Закону України "Про прокуратуру".

Як вбачається з розрахункових листів про нараховану позивачу заробітну плату та з довідки про заробітну плату від 19.04.2016, за період з липня 2015 року по березень 2016 року, Прокуратурою Чернігівської області заробітна плата позивачу нараховувалась виходячи з посадового окладу, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" (а.с.16-18).

Однак, на думку позивача, заробітна плата, за вищевказаний період, повинна була нараховуватись Прокуратурою Чернігівського області, виходячи з посадового окладу, передбаченого статтею 81 Закону України "Про прокуратуру".

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Так, заробітна плата прокурорів регулюється Законом України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами (частина 1 статті 81 Закону № 1697-VII) (далі - Закон № 1697-VII).

Відповідно до частини 2 статті 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов'язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат (частина 3 статті 81 Закону №1697-VII).

У свою чергу, частиною 9 статті 81 Закону № 1697-VII передбачено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з нормами частин 1, 2 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

При цьому, порушення учасником бюджетного процесу встановлених цим Кодексом чи іншим бюджетним законодавством норм щодо складання, розгляду, затвердження, внесення змін, виконання бюджету частиною 1 статті 166 Бюджетного кодексу України визнається бюджетним правопорушенням, за що статтею 121 цього Кодексу передбачена відповідальність.

Частиною 1 статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Згідно статті 89 Закону № 1697-VII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

У свою чергу, у відповідності до частин 1,2 статті 47 Бюджетного кодексу України, відповідно до затвердженого розпису бюджету розпорядники бюджетних коштів одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Порядок складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ встановлюється Кабінетом Міністрів України. Казначейство України здійснює контроль за відповідністю кошторисів розпорядників бюджетних коштів розпису бюджету.

Згідно з пунктом 1 Порядку складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року №228 (далі - Порядок №228), кошторис бюджетної установи основний плановий фінансовий документ бюджетної установи, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання надходжень і розподіл бюджетних асигнувань на взяття бюджетних зобов'язань та здійснення платежів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення результатів, визначених відповідно до бюджетних призначень.

Абзац 1 пункту 5 Порядку №228 встановлює, що установам можуть виділятися бюджетні кошти тільки за наявності затверджених кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду.

Установи мають право брати бюджетні зобов'язання витрачати бюджетні кошти на цілі та в межах, установлених затвердженими кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду (абзац 2 пункту 5 Порядку №228).

У свою чергу, фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (стаття 90 Закону № 1697-VII).

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014 № 80-VIII "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та пункту 11 Прикінцевих положень Закону України від 25.12.2015 № 928-VIII "Про Державний бюджет України на 2016 рік" норми і положення частини 2 статті 33, статті 81 Закону № 1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів. Вказані норми, на момент розгляду справи у суді, є чинними.

Отже, Закони України від 28.12.2014 № 80-VIII "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та від 25.12.2015 № 928-VIII "Про Державний бюджет України на 2016 рік", як спеціальні Закони, які регулюють бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, як таких, що фінансуються з державного бюджету, надають повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

У свою чергу, постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" (із внесеними до неї змінами, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 № 763), затверджено схему посадових окладів працівників органів прокуратури.

Таким чином, за наявності декількох законів, норми яких по різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди застосовують положення закону, з урахуванням дії закону у часі, за принципом приорітету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент існування відповідних правовідносин.

Так, Законом України від 28.12.2014 № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" внесено зміни до Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 № 2456-VI, зокрема, розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" доповнено пунктом 26, яким серед іншого встановлено, що норми і положення статті 81, пунктів 13, 14 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України від 14.10.2014 "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

У свою чергу, Закон №1697-VII прийнято 14.10.2014, у той час, як Закон України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" прийнято 28.12.2014, а Закон України "Про Державний бюджет на 2016 рік" прийнято 25.12.2015, тобто пізніше.

Відтак, саме положення Законів України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та "Про Державний бюджет України на 2016 рік" слід застосовувати в даному випадку - щодо застосування норм і положень статті 81 Закону №1697-VII у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Ураховуючи наведене, оскільки з 01.07.2015 по 22.02.2016 Кабінетом Міністрів України зміни до постанови від 31.05.2012 № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" не внесено, а законами України від 28.12.2014 № 80-VIII "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та від 28.12.2014 № 80-VIII "Про Державний бюджет України на 2016 рік" видатки на реалізацію положень статті 81 Закону № 1697-VII не передбачено, Прокуратура Чернігівської області не мала правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати позивачу у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права міститься і у постановах Верховного Суду України від 12 липня 2016 року (справа № 21-1726а16) та від 13 липня 2016 (справа № 21-1488а16).

При цьому, суд враховує, що закон має бути достатньо доступним та передбачуваним щодо наслідків його застосовування, тобто бути сформульованим у спосіб, який дає змогу кожній особі регулювати свою поведінку (принцип юридичної визначеності). В даному випадку суд погоджується з тим, що застосоване національне законодавство відповідало вимозі щодо передбачуваності на момент його правозастосування.

Крім того, судом при розгляді даної справи також було враховано рішення Конституційного Суду України №3-рп/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України, згідно з яким однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави.

У свою чергу, згідно рішення Конституційного Суду України №20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII Прикінцеві положення Закону України Про Державний бюджет України на 2011 рік, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Вирішуючи спір, суд врахував також положення актів міжнародного права. Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що нарахування та виплату заробітної плати позивачу, за період з 02.07.2015 по 13.04.2016, здійснено Прокуратурою Чернігівської області відповідно до нормативних актів, які регулюють порядок оплати праці працівників прокуратури, а тому відсутні підстави для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 3 статті 2, частини 1 статті 11 та частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя В.В. Падій