Справа № 820/1183/16
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2016-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2016 р.Справа № 820/1183/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.

суддів - Бартош Н.С. , Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання Дорошенко Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 25 травня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, ОСОБА_2 управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення, наказу та зобовязання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и л а:

10.03.2016 року позивач - громадянка ОСОБА_3 Республіки, узбечка за національністю, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, яким просить скасувати рішення відповідача Державної міграційної служби України (далі ДМС України) від 15.02.2016 року № 8-16, скасувати наказ відповідача ОСОБА_2 управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі ГУДМСУ в Харківській області) від 30.11.2015 року № 228 та зобовязати ГУДМСУ в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач зазначає, що відповідачі при прийнятті оскаржуваних наказу і рішення не в повній мірі врахували наявні у неї обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у звязку з її релігійною приналежністю, а також ту обставину, що внаслідок таких побоювань вона не бажає та не може користуватися захистом країни походження. Позивач стверджує, що відповідачами не враховано, що зараз у ОСОБА_4 існує постійна загроза її життю, безпеці та свободі.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 25 травня 2016 року в задоволені адміністративного позову відмовлено.

Відхиляючи доводи позивача, суд погодився з висновком відповідачів про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Враховано обставини, встановлені постановою Харківського окружного адміністративного суду від 17.12.2012 року у справі № 2а-12603/12/2070 за позовом Громадянки ОСОБА_4 ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення, яким позовні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення відповідача від 17.09.2012 року № 112-12 про залишення скарги на рішення ОСОБА_2 управління Державної міграційної служби України в Харківській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання Державної міграційної служби України розглянути скаргу позивача повторно відмовлено. З урахуванням того, що позивачем не надано до органу міграційної служби нових достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме її на батьківщині та доводів щодо відмови країни її громадянської належності захищати її права від дискримінації, переслідувань, а також не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач ГУДМСУ в Харківській області, приймаючи рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Враховуючи, що наказ ГУДМСУ в Харківській області від 13.11.2015 року №228 є правомірним, тому в задоволенні взаємопов'язаних позовних вимог про скасування рішення ДМС України від 15.02.2016 року №8-16 та зобов'язання ГУДМСУ в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1, слід відмовити.

Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 25 травня 2016 року та прийняти нове, яким задовольнити її адміністративний позов в повному обсязі.

Скаржник зазначає, що небезпека її повернення до Киргизької республіки підтверджується наявною інформацією про країну походження.

Судом не враховано, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина, як надання доказів особою яка бажає набути статус біженця, не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що субєктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються обєктивним положенням у країні та історією, яка відбулась особисто із заявником.

Позивач зазначає, що зараз у Киргизії існує постійна загроза її життю, безпеці та свободі, у звязку з чим повернутися до країни походження вона не може, так як має, на її думку, обґрунтовані побоювання вважати, що там до неї можуть бути застосовані тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність поводження чи покарання.

Відповідачами в порушення вимог Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не була використана та досліджена інформація про переслідування узбеків у Киргизії.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги щодо правильності застосування судом норм матеріального і процесуального права обставинам справи, колегія суддів, враховуючи межі перегляду судового рішення апеляційною інстанцією, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення, відповідно до приписів ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), слід залишити без змін.

За приписами ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон № 3671-VI), Україна надає захист іноземним громадянам та особам без громадянства, які його потребують, у формі визнання біженцем, визнання особою, яка потребує додаткового захисту, визнання особою, яка потребує тимчасового захисту.

Зазначеним Законом визначається, що біженцем може бути визнана особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особою, яка потребує додаткового захисту, може бути визнана особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань; особи, які потребують тимчасового захисту це іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, звертається до територіального органу Державної міграційної служби України за місцем тимчасового перебування із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви зазначений територіальний орган проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Надалі вивчаються документи, перевіряються факти, повідомлені особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (двохмісячний строк такого розгляду за наявності відповідних підстав може бути подовжено до трьох місяців), після чого готується письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особова справа заявника разом із письмовим висновком направляється до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку (строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців), за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Іноземець або особа без громадянства визнаються біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, та вважаються такими, які постійно проживають в Україні з моменту прийняття рішення про визнання їх біженцями або які безстроково на законних підставах перебувають на території України.

Орган міграційної служби протягом семи робочих днів з дня отримання рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, кожній особі, яка досягла шістнадцятирічного віку, видає посвідчення біженця чи посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту. Таке посвідчення видається строком на 5 років і є підставою для реєстрації в органі міграційної служби за місцем проживання біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Особи, яких визнано біженцями, або особами, які потребують додаткового захисту, користуються тими самими правами і свободами, як і громадяни України, крім випадків, встановлених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Судом установлено, що 26.10.2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до ГУДМСУ в Харківській області із заявою про визнання її біженцем або, особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 44).

Своє звернення позивач обґрунтувала тим, що внаслідок міжнаціонального конфлікту між киргизами та узбеками, що розпочався у 2010 році, вона змушена була прибути в Україну і через побоювання застосування щодо неї та членів її родини насильства в ситуації цього конфлікту вона не може повернутися до Республіки ОСОБА_4.

Відповідно до розділу IV «Попередній розгляд заяв» Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.20111 року № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.11.2011 року за N 1146/19884 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону № 3671-VI.

У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11).

Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності).

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел (п. 4.1).

На підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (п. 4.3).

Рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом територіального органу ДМС (додаток 14) (п. 4.4).

На підставі письмового висновку головного спеціалісту відділу в справах біженців та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМСУ в Харківській області від 12.11.2015 року щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем ГУДМСУ в Харківській області прийняте рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у формі наказу № 228 від 13.11.2015 року (а.с. 58-64, 120).

Прийняте рішення вмотивовано необґрунтованістю тверджень ОСОБА_1 щодо існування загрози її життю на батьківщині. Зазначено, що наслідки міжетнічного конфлікту успішно долаються у ОСОБА_3 Республіці, внаслідок чого представники узбецької меншини не мають підстав для побоювання та повертаються у Ош та Джалал-Абад. Донька заявниці вже майже рік як добровільно повернулася до ОСОБА_3 Республіки та не має намірів залишати її. Матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно заявниці за національною ознакою. Заявниця ніколи не перебувала членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації. Повідомила про те, що вона не має підстав для того щоб побоюватися переслідувань відносно себе та приїхала в Україну до чоловіка, який не може повернутися до ОСОБА_3 Республіки. Доказом того, що заявниця користується захистом країни своєї громадянської належності є факт добровільного та безперешкодного отримання нею 10.02.2012 року паспорта громадянки ОСОБА_3 Республіки. З аналізу матеріалів справи встановлено, що заявниця не виявила ризику загрози своєму життю та свободі, не навела достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими. Органом міграційної служби не встановлено фактів щодо можливості застосування до заявниці смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину, в ОСОБА_3 Республіці в теперішній час не відбувається жодного конфлікту, та відсутня інформація про масове порушення прав людини.

Рішенням відповідача ДМС України від 13.02.2016 року № 8-16 за результатами розгляду особової справи № НОМЕР_1 0046 громадянки ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_1 відхилена скарга позивача від 20.11.2015 року на наказ ГУДМСУ у Харківській області від 13.11.2015 року № 228 (а.с. 66).

Погоджуючись з висновком ГУМДСУ у Харківській області щодо необґрунтованості заяви ОСОБА_1 від 26.10.2015 року про визнання її біженцем або, особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач ДМС України зазначав, що аналізом матеріалів особової справи заявниці встановлено, що рішенням ДМС України від 07.09.2015 року № 626-15 чоловіку заявниці ОСОБА_5 та їхнім неповнолітнім дітям відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Після завершення процедури оскарження рішення ДМС України (ухвала ВАСУ від 31.03.2015 року) 08.05.2015 року ОСОБА_1 виїхала до країни походження, де перебувала протягом 4 місяців, у звязку з весіллям дочки.

За результатами проведеної з заявницею співбесіди та розгляду матеріалів ДМС України встановлено, що її твердження в заяві щодо небезпеки, яка загрожує в ОСОБА_4 їй особисто, є повністю безпідставними і не мають реального підґрунтя, оскільки заявниця, не дивлячись на загрозу своєму життю та безпеці, про що заявляла під час звернення за захистом в Україні в 2012 році, добровільно у звязку з весіллям дочки повернулася до країни походження, де проживала протягом чотирьох місяців. Відзначено, що заявниця виїхала до ОСОБА_4 08.05.2015 року, в той час, як весілля відбулося 05.08.2015 року, тобто за три місяці до весілля, що свідчить про відсутність остраху та побоювань щодо повернення на батьківщину. Одночасно з цим, підтвердженням факту безперешкодного проживання етнічних узбеків на території ОСОБА_4, зокрема родини заявниці, може слугувати те, що її родичі залишилися проживати на території ОСОБА_4. Також заявниця зазначила, що проблеми етнічних узбеків у м. Ош повязані з відсутністю в них роботи, що не є підставою для надання міжнародного захисту. Крім того, заявниця не зазначила достатньо деталей щодо обставин проживання в ОСОБА_3 республіці, які можна кваліфікувати як індивідуальні переслідування щодо неї. Надана інформація при викладенні причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення заявниця не надала, не довела жодного суттєвого факту заяви. Твердження ОСОБА_1 у заяві щодо небезпеки, яка загрожує особисто їй в ОСОБА_3 Республіці є безпідставними і не мають реального підґрунтя. Заявниця не надала переконливих доказів щодо її особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

На думку колегії суддів, такі висновки органу державної міграційної служби відповідають фактичним обставинам справи та вимогам законодавства, з огляду на наступне.

З матеріалів справи встановлено, що приймаючи оскаржуване рішення від 15.02.2016 року №8-16 ДМС України, відхилила скаргу громадянки ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_1 на наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 13.11.2015 року №228 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_1, оскільки відсутні умови, передбачені п. 1 чи 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не встановлено обґрунтованих побоювання , які змусили прибути та залишитись в Україні внаслідок загрози життю безпеці чи свободи в країні походження, через побоювання застосування смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання та відмовила у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, з матеріалів справи вбачається, що при прийнятті оскарженого рішення було враховано матеріали особової справи ОСОБА_1, у тому числі відомості про її особу та причини звернення за захистом, включаючи аналіз інформації по країні походження.

Позивач не довела жодного суттєвого факту заяви, документів у підтвердження обґрунтованості звернення не надала.

Зважаючи на розділ С.2 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, за результатами проведеної з заявницею співбесіди та матеріалами справи встановлено, що твердження позивача в заяві щодо небезпеки, яка нібито загрожує в ОСОБА_4 їй особисто, є повністю безпідставним і не мають реального підґрунтя.

Позивач не обґрунтувала свої побоювання стати жертвою переслідування конкретними фактами ні в заяві, ні в ході співбесіди, не надала доказів наявності ризику загрози своєму життю та свободі, не навила достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими, а також не обґрунтувала неможливість повернення до країни громадянської належності через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі внаслідок загального насилля чи подій, що серйозно порушують громадський порядок.

Матеріали справи свідчать, що наслідки міжетнічного конфлікту, успішно долаються у ОСОБА_3 Республіці, внаслідок чого представники узбецької меншини не мають підстав для побоювання та повертаються у Ош та Джалал-Абад. Донька заявниці - Мамаджанова Мадінахон вже майже рік як добровільно повернулася до ОСОБА_3 Республіки та не має намірів залишати її.

Матеріали справи свідчать про відсутність переслідування заявника у разі його повернення на батьківщину.

Водночас, позивач ніколи не перебувала членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були повязані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним вона ніколи не була.

Причини, які має позивач щоб залишитись в Україні, не повязані з її обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, належності до певної соціальної групи.

Отже, у разі повернення до Республіки Киргизія позивачу не буде загрожувати ризик зазнати поводження, заборонене ст. ст. 2, 3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, колегією суддів враховано, що до подачі заяви від 26.10.2015 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 07.06.2012 року ОСОБА_1 зверталася до Управління Державної міграційної служби України у Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Державної міграційної служби України № 164-о від 27.06.2012 року позивачу відмовлено у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Даний наказ був оскаржений позивачем в адміністративному порядку шляхом подання скарги до Державної міграційної служби України. За наслідками вирішення скарги відповідачем було прийнято рішення № 112-12 від 17.09.2012 року, яким подана скарга відхилена.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 17.12.2012 року, яка набрала законної сили, у справі № 2а-12603/12/2070 за позовом Громадянки ОСОБА_4 ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення , яким позовні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення відповідача від 17.09.2012 р. № 112-12 про залишення скарги на рішення ОСОБА_2 управління Державної міграційної служби України в Харківській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання Державної міграційної служби України розглянути скаргу позивача повторно відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказується про розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, враховуючи, що позивачем не надано до органу міграційної служби нових достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме її на батьківщині та доводів щодо відмови країни її громадянської належності захищати її права від дискримінації, переслідувань, а також не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність рішення ГУДМСУ в Харківській області про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту

З огляду на встановлені судом обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності наказу відповідача ГУДМСУ в Харківській області від 30.11.2015 року № 228 та рішення відповідача ДМС України від 15.02.2016 року № 8-16.

Крім того, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовної вимоги щодо зобов'язання ГУДМСУ в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1, оскільки функція прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є дискреційним повноваженням відповідача ГУДМСУ у Харківській області, що проявляється як встановлене право вибору варіанта рішення, визначеного Законом України № 3671-VI .

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заявлених позовних вимог та вважає, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 25.05.2016 року прийнята судом у відповідності до норм чинного матеріального та процесуального права, з вірним встановленням обставин справи, що відповідно до приписів ст. 200 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови без змін. Підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

В порядку, визначеному ч. 1 ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

З урахуванням положень ч. 6 ст. 94 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 41 ч. 1, 94, 184, 195, 196, 198 ч. 1 п. 1, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 25 травня 2016 року без змін.

Ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_6
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_7 ОСОБА_8
Повний текст ухвали виготовлено та підписано 02 серпня 2016 року