Справа № 815/474/16
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2016-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/474/16

Категорія: 2.2 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Градовського Ю.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Національного університету «Одеська юридична академія» на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного університету «Одеська юридична академія» про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Національного університету «Одеська юридична академія» (далі - Університет) в якому просив:

- визнати неправомірними дії щодо відмови у наданні публічної інформації;

- зобов'язати надати повний перелік працівників, що повністю або частково отримують заробітну плату за рахунок бюджетних коштів із зазначенням:

прізвища, ім'я та по-батькові повністю;

займаної посади, включаючи назву структурного підрозділу.

В обґрунтування зазначено, що відповідачем, усупереч вимогам ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», не надано інформацію про розпорядження бюджетними коштами, яка в силу цієї статті, є публічною інформацією.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року адміністративний позов задоволено.

Суд визнав протиправними дії Національного університету «Одеська юридична академія» щодо відмови у наданні інформації за інформаційним запитом на отримання публічної інформації ОСОБА_1 від 23 грудня 2015 року.

Зобов'язав Національний університет «Одеська юридична академія» надати ОСОБА_1 повний перелік працівників, що повністю або частково отримують заробітну плату за рахунок бюджетних коштів із зазначенням: прізвища, ім'я та по-батькові повністю; займаної посади, включаючи назву структурного підрозділу.

Не погоджуючись із даним судовим рішенням, посилаючись на порушення норм матеріального права, неправильне та неповне дослідження доказів і встановлення обставин у справі, Університет подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження, у відповідності до положень п.2 ч.1 ст.197 КАС України, у зв'язку із неявкою сторін, належним чином сповіщених про день, час та місце розгляду справи.

З'ясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню на наступних підставах.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 23 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Університету із інформаційним запитом на отримання публічної інформації (а.с.6).

У даному запиті позивач просив надати наступну інформацію:

- загальну кількість співробітників Університету станом на дату розгляду запиту;

- повний перелік працівників Університету, що повністю або частково отримують заробітну плату за рахунок бюджетних коштів із зазначенням їх прізвища, ім'я та по-батькові, займаної посади, включаючи назву структурного підрозділу.

Листом від 29 грудня 2015 року за №2827/1-3 Університет надав відповідь щодо загальної кількості співробітників Університету станом на дату розгляду запиту, а щодо другого питання поставленого в запиті, відповідач відмовив, посилаючись на Закон України «Про захист персональних даних», оскільки вважав, що в результаті розкриття таких відомостей, стане можливим ідентифікувати особу, чим буде порушено вимоги вказаного Закону (а.с.7-8).

Задовольняючи позовні вимоги та зобов'язуючи надати вказану інформацію, суд першої інстанції виходив із того, що запитувана позивачем інформація, в силу ч.5 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», є публічною, оскільки стосується надання інформації щодо повного переліку працівників Університету, що повністю або частково отримують заробітну плату за рахунок державних коштів, яка не може бути обмежена у доступі, так як йде мова про розпорядження бюджетними коштами.

Також суд зазначив, що запитувана інформація, у розумінні ст.11 Закону України «Про інформацію», не є конфіденційною та не є персональними даними, так як за допомогою таких відомостей неможливо ідентифікувати особу.

Згідно з вимогами ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що правова позиція суду першої інстанції, яка викладена у судовому рішенні, відповідає вимогам ст.159 КАС України, виходячи з наступного.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, врегульовано Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VI (далі - Закон №2939).

Відповідно до ст.1 вказаного Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Статтею 3 Закону № 2939 закріплено право запитувача на доступ до публічної інформації, яке згідно із пунктом 1 частини 1 вказаної статті гарантується, зокрема, обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст.5 Закону № 2939, доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

За змістом статті 12 Закону № 2939, суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Пунктом 2 ч.1 ст.13 Закону № 2939 передбачено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів.

Згідно з ч.1 ст.22 Закону № 2939, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

- розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

- інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

- особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком;

- не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Отже, аналізуючи норми викладених статей Закону № 2939, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку у розпорядника інформації не було підстав для відмови в задоволенні запиту.

Більш того, як вірно було зазначено судом першої інстанції, враховуючи, що Університет є державним закладом та фінансується за рахунок бюджетних коштів, то інформація, в силу п.2 ч.1 ст.13 Закону № 2939, щодо осіб (прізвище, ім'я та по-батькові, займана посада, назва структурного підрозділу), які отримують такі кошти є публічною.

Єдиними доводом апеляційної скарги, який був покладений також в основу відмови в задоволенні запиту, є те, що Університет не має права розпоряджатися і визначати долю інформації, що містить персональні дані.

В той же час, апелянт посилаючись на норми Закону України «Про захист персональних даних», не зазначив норму статті цього Закону, яка підтверджує, що запитувана інформація, у разі її розкриття, вплине на розкриття персональних даних.

Щоб достеменно зрозуміти, що розуміється під поняттям персональні дані необхідно звернутися до Законів України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII (далі - Закон №2657) та «Про захист персональних даних» від 01 червня 2010 року № 2297-VI (далі - Закон № 2297).

Так, ст. 2 Закону № 2297 визначає поняття персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Поряд з цим, ст.11 Закону № 2657 також містить визначення інформації про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження; кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Виходячи з викладених норм вказаних Законів, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що запитувана позивачем інформація щодо повного переліку працівників Університету, що повністю або частково отримують заробітну платню за рахунок державних коштів із зазначенням їх прізвища, ім'я та по-батькові повністю, займаної посади, включаючи назву структурного підрозділу, не є конфіденційною та не є персональними даними, так як за допомогою даних відомостей не є можливим ідентифікувати особу.

У зв'язку з цим, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не свідчать про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскільки усі обставини, що входять до предмета доказування у справі, встановлені судом першої інстанції на підставі повного та всебічного дослідження наявних у справі доказів, які відповідають ознакам належності та допустимості, цим обставинам надана правильна юридична оцінка, то підстав для скасування оскаржуваного судового акту не вбачається.

Відповідно до вимог ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Національного університету «Одеська юридична академія» - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного університету «Одеська юридична академія» про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Доповідач - суддя І.О.Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Ю.М. Градовський