Справа № 824/240/16-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2016-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2016 р. м. Чернівці справа № 824/240/16-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Левицького В.К.

за участю секретаря судового засідання Мандрик І. А.

сторін:

позивача - ОСОБА_1

представників позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника відповідача - Балук О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до прокуратури Чернівецької області

про визнання рішення протиправним, скасування наказу, поновлення на роботі, зобов'язання вчинити певні дії.

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду із вказаним позовом (з урахування поданої заяви про уточнення предмету позову та заяви про стягнення судових витрат), в якому просила: визнати протиправним рішення комісії прокуратури Чернівецької області по встановленню переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників від 18.07.2015 р. в частині визначення її, як особи, яка підлягає попередженню про наступне вивільнення, у зв'язку із скороченням штату працівників органів прокуратури та скасувати його в цій частині; визнати протиправним та скасувати п. 2 наказу прокурора Чернівецької області № 85-К від 25.01.2016 р. про звільнення її з посади начальника відділу організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді прокуратури Чернівецької області (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру", п. 1. ч. 2 ст. 40 КЗпП України); визнати незаконним звільнення її з посади начальника відділу організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді прокуратури Чернівецької області, яке відбулось 09.03.2016 р. на підставі п. 2 наказу прокурора Чернівецької області № 85-К від 25.01.2016 р.; зобов'язати прокуратуру Чернівецької області поновити її на посаді начальника відділу підтримання державного обвинувачення в судах прокуратури Чернівецької області; зобов'язати прокуратуру Чернівецької області провести нарахування на її користь та виплатити їй середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 10.03.2016р. по 25.07.2016 р.; стягнути з прокуратури Чернівецької області на її користь понесені витрати на правову допомогу в розмірі 25500,00 грн.

Позов вмотивовано тим, що наказом прокурора Чернівецької області № 85-К від 25.01.2016 р. позивача звільнено з посади начальника відділу організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді та органів прокуратури Чернівецької області з 09.03.2016 р. у зв'язку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури. Таке рішення позивач вважає прийнятим із порушенням вимог чинного законодавства та таким, що підлягає скасуванню.

Позивач зазначає, що аналізуючи структуру та штатний розпис ліквідованого наказом Генерального прокурора України № 60-Ш від 15.07.2015 р. відділу організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді та утвореного цим же наказом у структурі прокуратури Чернівецької області відділу підтримання держаного обвинувачення, слід зробити висновок, що зміни в організації виробництва і праці, у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників мали місце. Проте, на думку позивача, такі зміни торкнулися лише посади заступника начальника відділу, а не керівника. В той же час, ОСОБА_5, яка обіймала посаду заступника начальника відділу не була скорочена, а перепризначена на іншу посаду в апараті прокуратури.

На думку позивача, наказ Генерального прокурора України №60-Ш від 15.07.2015 р. є юридичним фактом, який зумовив зміни в організації праці у прокуратурі Чернівецької області, проте, виходячи із змісту таких змін вбачається, що вони не призвели до скорочення посади начальника відділу, яку обіймала позивач, оскільки у новоутвореному відділі така посада також існує.

Також позивач зазначає, що при скороченні чисельності штату працівників переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Таким чином, позивач вважає, що її звільнення з посади є безпідставним та ґрунтується на невірному застосуванні норм чинного законодавства, що свідчить про його незаконність.

В судовому засіданні позивач та її представники позов підтримали повністю та посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просили суд задовольнити позовні вимоги.

Прокуратурою Чернівецької області (далі - відповідач) до суду подано письмові заперечення проти позову, в яких зазначено, що наказом Генерального прокурора України від 15.07.2015 р. №60ш у структурі та штатному розписі органів прокуратури Чернівецької області ліквідовано окремі структурні підрозділи та працівників цих підрозділів, чисельністю 78 одиниць, зараховано до резерву Генеральної прокуратури України. Зокрема, зазначеним наказом ліквідовано відділ організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді, який діяв в складі 4-х осіб, в тому числі - начальника відділу, заступник начальника відділу та 2 прокурори відділу. Цим же наказом у структурі прокуратури області за рахунок резерву Генеральної прокуратури України утворено відділ підтримання державного обвинувачення в суді в складі 3-х осіб, в тому числі - начальник відділу та 2 прокурори відділу.

Позивач була попереджена про звільнення із займаної посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. При цьому, позивачу не було запропоновано іншу посаду в прокуратурі області, оскільки створені посади в нових структурних підрозділах, відповідно до погодженого прокурором області рішення комісії, були запропоновані працівникам, яким надано перевагу в залишенні на роботі. Інших вакантних посад в апараті прокуратури області не було.

В подальшому позивач тривалий час перебувала на лікарняному. Після виходу на роботу, 08.10.2015 р. їй запропоновано єдину наявну вакантну у прокуратурі області посаду - спеціаліста І категорії прокуратури Путильського району, від зайняття якої 09.10.2015 р. позивач відмовилась.

Таким чином, відповідач вважає, що звільнення позивача проведене з дотриманням вимог чинного законодавства та на підставі об'єктивної оцінки уповноваженим колегіальним органом сукупності критеріїв, що вплинули на наявність переваг для залишення працівників на роботі. При цьому, посада, на яку позивач просить суд її поновити фактично ліквідована та в прокуратурі області відсутня.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити та надав пояснення аналогічні викладеним у запереченнях проти позову.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Як підтверджується матеріалами справи та трудовою книжкою серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 18.10.2001 р. працювала в органах прокуратури на різних посадах, а з 03.06.2014 р. по 09.03.2016 р. на посаді начальника відділу організації участі прокурорів у кримінальному провадженні у суді прокуратури області (т.1 а.с. 46-49).

Наказом прокурора Чернівецької області № 384-к від 03.06.2014 р. ОСОБА_1 призначено на посаду начальника відділу організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді прокуратури Чернівецької області з 03.06.2014 р. (т.1 а.с. 15).

Наказом прокурора Чернівецької області № 386-к від 05.06.2014 р. призначено ОСОБА_5 на посаду заступника начальника відділу організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді прокуратури Чернівецької області з 05.06.2014 р. (т.1 а.с. 17).

Наказом Генерального прокурора України № 60-ш від 15.07.2015 р., у зв'язку із набранням чинності з 15.07.2015 р. Закону України від 14.10.2014 р. №1697-VII "Про прокуратуру", наказано: 1. ліквідувати у структурі та штатному розписі прокуратури Чернівецької області управління та відділи, в т.ч.: відділ організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді. Їх загальну чисельність 78 одиниць зарахувати до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати; 2. скоротити у структурі та штатному розписі прокуратури Чернівецької області 58 посад та зарахувати їх до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати; 6. утворити у структурі прокуратури Чернівецької області за рахунок резерву Генеральної прокуратури України відділ підтримання державного обвинувачення в суді; 6.1. встановити у штатному розписі новоутвореного відділу за рахунок резерву генеральної прокуратури України 3 одиниці з відповідним фондом заробітної плати, у тому числі: начальник відділу - 1, прокурор - 2 (т.1 а.с. 16-19).

Пунктом 2 наказу Генерального прокурора України № 64-ш від 15.07.2015 р. зазначено: скоротити у штатних розписах усіх прокуратур міст, районів, районів у містах, міжрайонних прокуратур посади старших прокурорів відділів, старших прокурорів прокуратур та старших прокурорів прокуратур з питань нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших примусових заходів, замість яких встановити у цих же прокуратурах таку ж кількість посад відповідно прокурорів відділів, прокурорів прокуратур та прокурорів прокуратур з питань нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших примусових заходів.

На виконання наказів Генерального прокурора України № 60-ш від 15.07.2015 р. та № 64-ш від 15.07.2015 р., а також з метою неупередженого вирішення питання про переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників, наказом прокурора Чернівецької області №657-к від 16.07.2015 р. утворено відповідну комісію (т.1 а.с. 74).

18.07.2015 р. на засіданні вказаної комісії, при обговоренні питання визначення переважного права на залишення на роботі працівників органів прокуратури області, які підлягаю наступному вивільненню у зв'язку із скороченням штату працівників, вирішено зважаючи на неможливість переведення на даний час на будь-яку іншу посаду попередити ОСОБА_1 про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням штату працівників. Зазначене підтверджується протоколом засідання комісії (т. 1 а.с. 104-121).

Наказом прокурора Чернівецької області №756-к від 28.07.2015 р., у зв'язку із зміною в структурі та штатному розписі прокуратури Чернівецької області на посаду начальника відділу підтримання державного обвинувачення в суді прокуратури Чернівецької області з 28.07.2015 р. призначено ОСОБА_6 (т.2 а.с. 15). Наказом прокурора Чернівецької області №809-к від 05.08.2015 р., з 05.08.2015 р. на вказану посаду начальника призначено ОСОБА_7 (т.2 а.с. 16).

24.07.2015 р. прокуратурою Чернівецької області винесено попередження за №11/1721вн15, яким у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, позивача попереджено про звільнення. Із вказаним попередженням позивач ознайомився 05.10.2015 р. Також позивачу роз'яснено, що ураховуючи суттєве скорочення штатної чисельності працівників органів прокуратури Чернівецької області, на теперішній час вакантні посади, які б могли бути їй запропоновані - відсутні (т. 1 а.с. 20).

Надалі, 09.10.2015 р. позивачу запропоновано вакантну посаду спеціаліста І категорії прокуратури Путильського району на період з 05 жовтня до 14 грудня 2015 р. відповідно до наказу Генерального прокурора України № 96-ш у зв'язку з припиненням діяльності міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур (т.1, а.с. 45).

Відповідно до листків непрацездатності, позивач був звільнений від роботи в періоди з 28.07.2015 р. по 06.08.2015 р., з 06.08.2015 р. по 07.09.2015 р., з 08.09.2015 р. по 02.10.2015 р., з 04.12.2015 р. по 25.12.2015 р., з 28.12.2015 р. по 06.01.2016 р., з 10.01.2016 р. по 26.01.2016 р. (т. 1 а.с. 204-207).

25.01.2016 р. прокурором Чернівецької області видано наказ № 85-к, яким: 1. начальнику відділу організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді прокуратури області старшому раднику юстиції ОСОБА_1 надано 03 календарних дні невикористаної відпустки за період роботи 18.10.2013 р. - 18.10.2014 р., 27 календарних днів невикористаної відпустки за період роботи 18.10.2014 р. - 18.10.2015 р. та 12 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи 18.10.2015 р. - 18.10.2016 р., а всього терміном на 42 календарних днів з 27 січня по 09 березня 2016 р. включно. Зобов'язано виплатити позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових потреб в розмірі місячної заробітної плати; 2. звільнено ОСОБА_1 з посади начальника відділу організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді та органів прокуратури Чернівецької області з 09.03.2016 р. у зв'язку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру", п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) (т.1 а.с. 14).

При звільненні, відповідно до довідки від 18.04.2016 р. №18/180вих-16, позивачу була нарахована вихідні допомога в розмірі 14929,64 грн. Сума виплаченої вихідної допомоги склала 12018,36 грн. (т.1 а.с. 208).

Відповідно до довідки від 18.04.2016 р. №18/181вих-16, виданої прокуратурою Чернівецької області, нарахована сума середньоденної заробітної плати станом на 09.03.2016 р. становила 678,62 грн. (т. 1 а.с. 209).

Вважаючи дії та рішення відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов необхідно задовольнити частково з таких міркувань.

Стосовно визнання протиправним та скасування п. 2 наказу прокурора Чернівецької області № 85-К від 25.01.2016 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді та органів прокуратури Чернівецької області у зв'язку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 р. № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII) прокурор звільняється з посади, в тому числі, у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Згідно ст. 60 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо: 1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п'ятнадцяти днів; 2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; 3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Відповідно до п. 5-1 п. 4 Перехідних положень Закону № 1697-VII прокурори призначаються на посади та звільняються з посад, у тому числі адміністративних, без рекомендації Ради прокурорів України чи подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів уповноваженими приймати такі рішення особами до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу XII "Прикінцеві положення" цього Закону (які набирають чинності 17.04.2016 р.).

Оскільки норми спеціального закону (Закон № 1697-VII) не регулюють процедуру розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, суд застосовує у спірних правовідносинах норми трудового законодавства.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Підставами припинення трудового договору згідно з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Частиною 4 ст. 36 КЗпП України встановлено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо). Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (ст. 43 Конституції України). Крім того, наведені вище положення ч. 4 ст. 36 КЗпП України встановлюють, що звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 зазначеного Кодексу можливе у випадку скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч. 1 та 3 ст. 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення ч. 1 ст. 40, ч. 1 та 3 ст. 492 КЗпП України суд дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Вказана позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладені в постанові від 01.10.2013 р. у справі № 21-319а13.

Проте, зазначене зобов'язання прокуратура Чернівецької області не виконала, і відповідно трудові гарантії позивача як працівника порушені. Зокрема, розглядаючи вказаний спір судом встановлено, що 05.10.2015 р. відповідач персонально попередив позивача про заплановане вивільнення із займаної посади. Разом з тим, відповідач одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці не запропонував позивачу жодної наявної вакантної посади, яку він міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Надалі, 09.10.2015 р. відповідачем було запропоновано позивачу вакантну посаду спеціаліста І категорії прокуратури Путильського району. Проте, як вказувала в судовому засіданні позивач, оскільки запропонована вакантна посада не була рівнозначною посадою, яка б відповідала її рівню кваліфікації та продуктивності праці, вона від неї відмовилась. Інші вакантні посади відповідач не пропонував позивачу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач звільнив позивача без дотримання вимог ст. ст. 40 та 492 КЗпП України.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до відомостей про заохочення із трудової книжки серії НОМЕР_1, позивачу неодноразово оголошувались подяки (т.1 50-52). Також позивач періодично проходила курси підвищення кваліфікації, що підтверджується відповідними свідоцтвами (т.1 а.с. 53-54). Під час проходження стажування в управлінні підтримання державного обвинувачення в суді Генеральної прокуратури України з 15 по 19 червня 2015 р., позивач отримала позитивну характеристику начальника управління (т. 1 а.с. 56).

З урахуванням досліджених письмових доказів, судом також встановлено, що відповідачем при звільненні позивача не враховано вимоги ст. 42 КЗпП України щодо його переважного права залишення на роботі, оскільки позивач в органах прокуратури працював з 18.10.2001 р., професійний галузевий стаж його на день звільнення складав більше 13 років. Про належний та високий фаховий рівень позивача також свідчать неодноразове заохочення прокурором області, успішне проходження атестацій та підвищення кваліфікації.

Згідно ч.1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, в т. ч.: особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1бомирівни виховує неповнолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження (т. 1 а.с. 235).

Разом з тим, матеріали справи свідчать, що позивач проживає із своїм неповнолітнім сином, розлучена, та відповідно є єдиною особою із самостійним заробітком (т. 1 а.с. 237-240).

Вказане підтверджується відміткою у паспорті про розлучення та не заперечувалося сторонами у судовому засіданні.

Однак, як випливає із дослідженого в судовому засіданні списку осіб - працівників прокуратури, які мають переважне право в залишенні на роботі (критерії переваг в залишенні на роботі) в графі по ОСОБА_1 не зазначено про наявність неповнолітньої дитини та відсутність інших осіб із самостійним заробітком (т. 1 а.с. 122-143).

Таким чином, ОСОБА_1 володіла переважним правом на залишення на роботі, проте всупереч вимог п.2 ч. 2 .ст. 40 КЗпП України відповідачем не врахована така підстава.

Зважаючи на наведені вище норми права та встановлені по справі обставини, суд приходить до висновку, що позивача звільнено незаконно, а тому п. 2 оскаржуваного наказу прокурора Чернівецької області №85-К від 25.01.2016 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді та органів прокуратури Чернівецької області у зв'язку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру", п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) винесено протиправно, без врахування всіх обставин, що мають значення для його винесення, з порушенням вимог трудового законодавства та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 19 постанови від 06.11.1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", дія трудового договору працівника продовжується у випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. При ліквідації підприємства (установи, організації) правила п. 1 ст. 40 КЗпП України можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Аналізуючи наведене, суд дійшов висновку, що встановлена законодавством можливість ліквідації (реорганізації) відділу установи з одночасним створенням іншого, який буде виконувати повноваження (завдання) відділу, що ліквідовується (реорганізовується), не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованого (реорганізованого) відділу. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 27.05.2014 р. у справі № 21-108а14 та від 28.10.2001 р. у справі № 21-484а14.

При виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд також враховує висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 21.05.2014 р. у справі № 6-33цс14, відповідно до яких закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч. 1 ст.235 та ст. 2401 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

При цьому, суд вважає за необхідне застосувати у спірних правовідносинах вимоги ч.2 ст. 11 КАС України, відповідно до яких суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

На підставі наведеного, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача є поновлення його на посаді начальника відділу організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді прокуратури Чернівецької області з 09.03.2016 р.

Згідно із п. 2 та 3 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України та ч. 1 ст. 76 Закону України "Про виконавче провадження" рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно.

Враховуючи висновок суду про протиправність п. 2 наказу прокурора Чернівецької області №85-К від 25.01.2016 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді та органів прокуратури Чернівецької області у зв'язку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури, та беручи до уваги вимоги ст. 256 КАС України, ст. 235 КЗпП України, ст. 76 Закону України "Про виконавче провадження", позивача необхідно поновити на посаді начальника відділу організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді прокуратури Чернівецької області з 09.03.2016 р., допустивши рішення в частині поновлення на роботі до негайного виконання.

Стосовно позовної вимоги позивача щодо визнання протиправним та скасування рішення комісії прокуратури Чернівецької області по встановленню переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників від 18.07.2015 р. в частині визначення ОСОБА_1, як особи, яка підлягає попередженню про наступне вивільнення, у зв'язку із скороченням штату працівників органів прокуратури, суд зазначає наступне.

Так, наказом прокурора Чернівецької області № 657-к від 16.07.2015 р. утворено вищевказану комісію на засіданні якої обговорювалось питання визначення переважного права ОСОБА_1 на залишення на роботі при вивільненні працівників. За результатами обговорення, комісія вирішила зважаючи на неможливість переведення на даний час на будь-яку іншу посаду попередити ОСОБА_1 про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням штату працівників.

Таким чином, рішення комісії не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні ст. 17 КАС України, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов'язків для позивача, тому його висновки не можуть бути предметом спору.

Оскаржуване рішення є носієм доказової інформації, яка враховувалась при винесенні наказу про звільнення позивача, а тому оцінка такого рішення, в тому числі й оцінка дій службових осіб щодо його винесення, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження наказу про звільнення позивача, прийнятого з урахуванням такого рішення.

У зв'язку із вказаним, позовні вимоги в частині визнання протиправним рішення комісії прокуратури Чернівецької області по встановленню переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників від 18.07.2015 р. в частині визначення ОСОБА_1, як особи, яка підлягає попередженню про наступне вивільнення, у зв'язку із скороченням штату працівників органів прокуратури, задоволенню не підлягають.

Оцінка законності дій відповідача щодо звільненні ОСОБА_1, надана судом вище в сукупності, при вирішенні питання протиправності п. 2 наказу прокурора Чернівецької області № 85-К від 25.01.2016 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді та органів прокуратури Чернівецької області, а тому з урахування наведеного позовна вимога в частині визнання незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді прокуратури Чернівецької області також не підлягає задоволенню.

Стосовно позовної вимоги позивача щодо стягнення з прокуратури Чернівецької обласної середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 10.03.2016 р. по 25.07.2016 р., суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Із п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Згідно довідки прокуратури Чернівецької обласної від 18.04.2016 р. №18/191вих-16 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становила 678,62 грн.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 р. за №110 передбачено, що запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.

Як вбачається із оскаржуваного наказу про звільнення та трудової книжки, останнім робочим днем позивача є 09.03.2016 р. Відтак, кількість робочих днів за час вимушеного прогулу позивача становить 93 робочих дня, в т.ч: березень - 17, квітень - 21, травень - 19, червень - 19, липень - 17.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з прокуратури Чернівецької області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 10.03.2016 р. по 25.07.2016 р. у сумі 63111,66 грн. ( 678,62 грн. х 93 робочі дні).

Зважаючи на аналіз положень п. 2 ч. 1 ст. 256 КАС України, суд присуджує до негайного виконання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в межах стягнення суми за один місяць.

Стосовно позовних вимог про стягнення з прокуратури Чернівецької області на користь позивача понесених витрат на правову допомогу в розмірі 25500,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 87 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.

Положеннями ст. 90 КАС України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Так, ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" (далі - Закон № 4191-VI) визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Із наведеного випливає, що компенсація витрат на правову допомогу в адміністративних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Згідно ч. 2 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

В обґрунтування понесених витрат на правову допомогу представник позивача надав договір про надання правової допомоги №12 від 20.04.2016 р., за умовами якого ОСОБА_1 доручає, а адвокат ОСОБА_9 приймає на себе зобов'язання в якості правової допомоги здійснювати представницькі повноваження, захищати права і законні інтереси позивача в обсязі та на умовах, встановлених цим договором та за домовленістю сторін (т. 1 а.с. 86-92).

Cуд зазначає, що, не зважаючи на порядок визначення гонорару у договорі, суд для обчислення суми компенсації витрат повинен керуватись вимогами Закону № 4191-VI.

При цьому, виходячи з приписів норм глави 6 розділу II та глави 3 розділу III КАС України, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням, зокрема, розрахунків (калькуляції) вартості правової допомоги, а не лише з визначенням загальної вартості наданої допомоги. Такий розрахунок може бути відображений у звіті про виконану роботу, розрахунку чи акті здачі-приймання робіт із конкретизацією кожної вчиненої процесуальної дії.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, звіту про надання правової допомоги представником позивача не надано, як не надано і розрахунків (калькуляції вартості правової допомоги), акту виконаних робіт відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України № 590 від 27.04.2006 р. "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" та ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Наявна в матеріалах справи виписка з особового рахунку адвоката за 25.04.2016 р. про зарахування на рахунок адвоката ОСОБА_9 25500,00 грн. не є розрахунком (калькуляцією) виконаних робіт за договором про надання правової допомоги №12 від 20.04.2016 р. чи звітом про виконану роботу.

Таким чином, вимога про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 25500,00 грн. задоволенню не підлягає.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у ч. 3 ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, яких повинні дотримуватися суб'єкти владних повноважень при реалізації дискреційних повноважень.

Відповідно до положень, закріплених ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як зазначено ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частина 1 ст. 94 КАС України визначає, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Оскільки, згідно ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивач був звільнений від сплати судового збору за подання даного позову, судові витрати (судовий збір), відповідно до ст. 94 КАС України, стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 19, 43 та 129 Конституції України, ст. ст. 69, 71, 94, 158, 160 - 163 та 167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати п. 2 наказу прокурора Чернівецької області №85-К від 25.01.2016 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді та органів прокуратури Чернівецької області у зв'язку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру", п. 1, ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді прокуратури Чернівецької області

4. Стягнути з прокуратури Чернівецької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 10.03.2016 р. по 25.07.2016 р. у сумі 63111,66 грн.

5. Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді прокуратури Чернівецької області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в межах стягнення суми за один місяць, підлягає до негайного виконання.

6. В решті позовних вимог відмовити.

Порядок та строки набрання постановою законної сили та оскарження.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 254 КАС України постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова, згідно ст. 186 КАС України, може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подання в десятиденний строк з дня її проголошення апеляційної скарги. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя В.К. Левицький

Постанова в повному обсязі складена 01 серпня 2016 р.