Справа № 806/1126/16
Суддя: Семенюк Микола Миколайович
Дата ухвалення: 2016-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2016 року м. Житомир справа № 806/1126/16

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Семенюка М.М.,

суддів Сичової О.П., Шимоновича Р.М.

з участю секретаря судового засідання Лисайчука А.О.,

позивача ОСОБА_1, представника третьої особи Беспризванного А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа - Управління міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, про стягнення 191387,00 грн.,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на його користь компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 191387,21 шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Управління міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області для проведення виплати ОСОБА_1

В обґрунтування позову зазначає, що його незаконно позбавлено у виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні 28.10.2014 року, а її виплата проведена лише 31.05.2016 року.

В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, явку свого представника в судове засідання не забезпечив, подав письмові заперечення на позовну заяву (а.с. 38-41), в яких зазначив, що Міністерство внутрішніх справ України не є належним відповідачем по справі та не повинно здійснювати виплату позивачу, так як ОСОБА_1 проходив службу в Управління міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області (далі - УМВСУ в Житомирській області), яке на даний час не ліквідоване, та отримував там грошове забезпечення; посилання позивача на норми Кодексу законів про працю є безпідставним, оскільки проходження особами служби в органах внутрішніх справ регулюється спеціальним законодавством.

Представник Управління міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області просив в задоволенні позовних вимог відмовити, пояснивши, що одноразова грошова допомога позивачу була виплачена у травні 2016 року на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС), яким на виконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду та ухвали Житомирського адміністративного апеляційного суду були внесені зміни до пункту наказу МВС щодо підстав звільнення позивача.

Проаналізувавши дослідженні докази суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 28.10.2014 року № 2253 о/с (а.с. 16) полковника міліції ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ на підставі п.п. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" та п. 62 "я" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Не погоджуючись з винесеним наказом, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати бездіяльність УМВС України в Житомирській області щодо не направлення до Міністерства внутрішніх справ України свідоцтва Військово - лікарської комісії УМВС України в Житомирській області від 22.10.2014 за № 599/112 та відмову Міністерства внутрішніх справ України від 25.11.2014 за № 6/1/К2041 протиправними; зобов'язати МВС України у наказ від 28.10.2014 № 2253 о/с, а УМВС України в Житомирській області у наказ від 04.11.2014 № 355 о/с внести зміни в частині формулювання підстав звільнення полковника міліції ОСОБА_1, а також зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України нарахувати та виплати йому одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відповідно до ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

За результатами розгляду даного позову, Житомирським окружним адміністративним судом прийнято постанову від 18.11.2015 року, якою позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 28.10.2014 № 2253 о/с "По особовому складу" в частині формулювання причин звільнення полковника міліції ОСОБА_1, начальника управління матеріального забезпечення Управління МВС України в Житомирській області та зобов'язано Міністерство внутрішніх справ України розглянути рапорт ОСОБА_1 від 20 жовтня 2014 року про звільнення із займаної посади на підставі п. 64 "в" (через обмежений стан здоров'я) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, за наслідком чого прийняти рішення, яким вказати причину звільнення полковника міліції ОСОБА_1 в наказі МВС України від 28.10.2014 № 2253 о/с "По особовому складу"; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 9-14). Вказана постанова 14.03.2016 року набрала законної сили (а.с. 15).

На виконання судового рішення, наказом МВС від 04.05.2016 року № 521/ос (а.с. 17) внесено зміни до пункту наказу МВС від 28.10.2014 року № 2253 о/с, щодо підстав звільнення ОСОБА_1 та він вважається звільненим з органів внутрішніх справ з 28.10.2014 року в запас Збройних Сил відповідно до п. 64 "в" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Виплата одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 з відрахуванням податків була проведена 31.05.2016 року в сумі 112681,95 грн., що підтверджується довідкою Відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку УМВСУ в Житомирській області від 28.07.2016 року № 1319/29/01-2016 (а.с. 44) та не заперечується сторонами.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ та поліції, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці, зокрема: Законом України від 20 грудня 1990 року №565-XII "Про міліцію" (чинного на момент проходження позивачем служби), Законом України від 2 липня 2015 року №580-VIII "Про Національну поліцію", Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114, Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року №499 та постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей".

Відповідно до абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Проте, суд зауважує, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/поліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 у справі №21-8а15.

Тому суд не приймає до уваги посилання відповідача щодо неможливості застосування трудового законодавства до даних правовідносин.

Згідно з ст. 116 Кодексу законів про працю України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В ст. 117 Кодексу законів про працю України зазначено:

"В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору".

Як встановлено в суді і не заперечується позивачем при звільненні ОСОБА_1 28.10.2014 року, йому були вчасно виплачені всі належні нараховані суми.

Щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, ОСОБА_1 звертався до суду, який постановою від 18.11.2015 року в справі № 806/5281/14 вирішив спір не на користь позивача.

Право на отримання одноразової грошової винагороди на звільнення, передбаченої ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", позивач набув тільки після внесення наказом Міністерства внутрішніх справ України від 04.05.2016 року № 521/ос змін в наказ Міністерства внутрішніх справ України від 28.10.2014 року № 2253 о/с.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 158-163 КАС України, суд, -

постановив:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строків апеляційного оскарження, якщо апеляційної скарги не було подано.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Судді: М.М. Семенюк

О.П. Сичова

Р.М. Шимонович

Повний текст постанови виготовлено: 03 серпня 2016 р.