Справа № 802/930/16-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 липня 2016 р. Справа № 802/930/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Дмитришеної Р.М.,

Суддів: Бошкової Ю.М.

ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання: Могиль Тетяни Олександрівни

позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до: Державної пенітенціарної служби України

про: визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 з адміністративним позовом до Державної пенітенціарної служби України про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 23 грудня 1988 року позивач проходив службу органах внутрішніх справ. 06 січня 2016 року наказом Державної пенітенціарної служби України позивача звільнено зі служби Державної кримінально-виконавчої служби України на підставі п.2 ч.1 ст.77 Закону України "Про національну поліцію".

У відповідності до Медико-соціальної експертної комісії позивачу була встановлена третя група інвалідності з причини захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ. На підставі висновку начальника УДПтС України у Вінницькій області про призначення одноразової грошової допомоги позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення одноразової грошової допомоги. За результатами розгляду вказаної заяви комісія Державної пенітенціарної служби України з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги прийнято рішення про призупинення розгляду документів.

Позивач не погоджується із рішенням відповідача, в результаті чого звернувся до суду з адміністративним позов з наступними позовними вимогами:

визнати дії Державної пенітенціарної служби України щодо не призначення одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням позивачу ІІІ групи інвалідності;

зобов'язати відповідача призначити та виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 150 кратного розміру прожиткового мінімуму.

Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити адміністративний позов з підстав викладених в позовній заяві.

У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та просив суд у задоволенні позову відмовити. Свою позицію мотивував, відтворюючи зміст письмових заперечень.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи й оцінивши докази у справі, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

ОСОБА_2 (позивач) з 03 грудня 1988 року проходив службу в органах внутрішніх справ.

06 січня 2016 року наказом Державної пенітенціарної служби України позивача звільнено зі служби Державної кримінально-виконавчої служби України на підставі п.2 ч.1 ст.77 Закону України "Про національну поліцію" - за власним бажанням (а.с.9) .

14.01.2016 наказом Державної пенітенціарної служби України внесено зміни до пункту наказу ДПтС України від 06.01.2016 №1/ОС-16 у частині звільнення, а саме вважати звільненим з 01.12.2015.

25.03.2016 наказом Державної пенітенціарної служби України внесено зміни до пункту наказу ДПтС України від 06.01.2016 №1/ОС-16 у частині звільнення, а саме вважати звільненим через хворобу.

Вінницькою обласною МСЕК №1 за результатами визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках згідно з довідкою серії 10 ААА №122815 на підставі акту огляду медико-соціальної експертної комісії №324 від 30.03.2016р. позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 50%. Згідно з довідкою серії 10 ААВ № 122815 від 21.03.2016 р. до вказаного акту огляду позивачу була встановлена третя група інвалідності з причини захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с.14-15).

У квітні 2016 року позивач звернувся до управління Державної пенітенціарної служби України із заявою (рапортом) про призначення йому одноразової грошової допомоги, додавши зазначену довідку МСЕК, свідоцтво про хворобу, довідку страхової компанії про неотримання страхових виплат, копію паспорта та ідентифікаційного номера (а.с.18).

Як вбачається із матеріалів справи, Управлінням Державної пенітенціарної служби України у Вінницькій області у квітні 2016 року направлено на адресу Державної пенітенціарної служби України матеріали позивача для призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби. (а.с. 20)

За результатами розгляду вказаного листа комісія Державної пенітенціарної служби України з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України направила протокол (витяг) №3-16 від 24.05.2016. За змістом листа розгляд матеріалів осіб, яким встановлена інвалідність та які були звільнені зі служби в період з 07.11.2015 року (втрата чинності Закону України "Про міліцію") до 09.12.2015 року (дата поширення дії соціального захисту як у поліцейських), призупинено у зв'язку із законодавчим не врегулюванням призначення такої виплати(а.с.23).

Вирішуючи адміністративний позов, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про державну кримінально - виконавчу службу" правовою основою діяльності Державної кримінально - виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти Міністерства юстиції України.

Відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" (у редакції, чинній на час встановлення групи інвалідності) на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для поліцейських. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників Національної поліції, які не мають спеціальних звань.

Так, Закон України "Про внесення змін до статті 23 Закону України "Про міліцію" щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції" набрав чинності 12.03.2015 р. Вказаний нормативний акт 07.11.2015 р. втратив чинність на підставі Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 р.

Відповідно до ч. 2 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до статті 23 Закону України "Про міліцію" щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції" Кабінету Міністрів України, міністерствам та іншим центральним органам виконавчої влади визначено у тримісячний строк після набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про міліцію" постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 р. №850 затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, та установлено, що особам, які до набрання чинності Законом України від 13 лютого 2015 р. №208-VIII "Про внесення змін до статті 23 Закону України "Про міліцію" щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції", зокрема до 12.03.2015 р., мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога призначається і виплачується відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 р. №707.

Таким чином, на час встановлення позивачу третьої групи інвалідності, а саме березень 2016 була чинною та підлягала застосуванню стаття 97 Закону України "Про національну поліцію".

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 97 Закону України "Про Національну поліцію" одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі: визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обовязків, повязаних із виконанням повноважень та основних завдань поліції відповідно до цього Закону, чи участі в антитерористичній операції, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

В свою чергу, підпунктом 2 пункту 3 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 р. №850, визначено, що грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов'язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Отже, днем виникнення права позивача на отримання вказаної грошової допомоги є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії. При цьому як станом на час встановлення втрати працездатності (згідно з довідкою до акту огляду медико-соціальної експертної комісії ОСОБА_3 12 ААА № 328198 від 30.03.2016 р. позивачу з 21.03.2016 р. встановлено третю група інвалідності), так на час виплати грошової допомоги чинні норми законів, які встановлювали розмір такої допомоги - 150-кратний прожитковий мінімум, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.

За таких обставин суд вважає, що комісія Державної пенітенціарної служби України з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні позивачу суми одноразової грошової допомоги повинна була керуватися законодавством, чинним на час виникнення спірних правовідносин, а саме Законом України "Про Національну поліцію" щодо виплати одноразової грошової допомоги та приведеною у відповідність із цим Законом і чинною на час прийняття рішення постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21.10.2015 р.

Як вбачається із письмових заперечень відповідача, останній посилається на те, що 07 листопада 2015 року втратив чинність Закон України "Про міліцію" в зв'язку із набуттям чинності Закону України "Про Національну поліцію". В результаті чого особи які мали пільги та інші виплати відповідно до Закону України "Про міліцію" таке право втратили.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, позивачу відповідно до довідки саме від 21.03.2016 р. встановлена третя група інвалідності з причини захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Відтак, на момент встановлення позивачу інвалідності були чинними положення Закону України "Про Національну поліцію", які підлягали застосуванню.

Відповідно до наказу №1/ОС - 16 від 06.01.2016 року позивача звільнено зі служби в Державній кримінально - виконавчій службі України з посади начальника Піщанської виправної колонії управління ДПтС України у Вінницькій області на підставі положень Закону України "Про Національну поліцію".

В свою чергу положеннями ст. 99 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що розміри одноразової грошової допомоги поліцейським, а в разі їх загибелі (смерті) - особам, які за цим Законом мають право на її отримання, визначаються виходячи з розміру прожиткового мінімуму, визначеного законом для працездатних осіб на час виплати такої допомоги: визначення поліцейському внаслідок причин, зазначених у пункті 3, інвалідності III групи - 150 розмірів прожиткового мінімуму, визначеного законом для працездатних осіб.

Вирішуючи питання щодо заявлених позовних вимог, суд враховує наступне.

Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затверджено постановою Кабінету Міністрів України №850 від 21.10.2015 р. Пунктом 2 Порядку № 850 передбачено, що днем виникнення права на отримання грошової допомоги є: у разі загибелі (смерті) працівника міліції - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть; у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обовязків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи; 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи; 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи (пп.2 п. 3 Порядку №850).

Працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у звязку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках). До заяви додаються копії: довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією; постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного звязку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не повязане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного спяніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС; сторінок паспорта з даними про прізвище, імя та по батькові і місце реєстрації; документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України) (п. 7 Порядку №850).

Керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сімї загиблого (померлого) працівника міліції (п. 8 Порядку №850).

МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови (п. 9 Порядку №850).

Грошова допомога виплачується в порядку черговості відповідно до дати прийняття МВС рішення про її призначення, але не пізніше двох місяців із дня прийняття зазначеного рішення в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС (п. 10 Порядку №850).

Виплата грошової допомоги проводиться шляхом перерахування органом внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, суми виплати на рахунок, відкритий особою, якій призначається грошова допомога, в установі банку або через касу органу внутрішніх справ (п. 11 Порядку №850).

Згідно матеріалів справи, позивачем на ім"я голови Державної пенітенціарної служби України направлено заяву (рапорт) від 06.04.2016 з додатками. Відповідно до висновку від 06.04.2016, затвердженого начальником УДПтС України у Вінницькій області, полковнику внутрішньої служби ОСОБА_2 призначена одноразова грошова допомога, яка складає 206 700грн. Дані висновки були направлені на розгляд комісії.

Згідно п 9 Порядку, комісійний орган в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Як вбачається із матеріалів справи, комісією Державної пенітенціарної служби України з розгляду питання щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги складено протокол №3-16 від 24.05.2016 з якого слідує, що призупинено розгляд матеріалів осіб, яким встановлена інвалідність, в зв"язку із законодавчим неврегулюванням призначення даної виплати.(а.с. 23)

За наведених вище обставин, суд встановив, що Державною пенітенціарною службою України в порушення вимог передбачених п. 9 Порядку № 850 не було прийнято у місячний строк рішення про призначення або відмову ОСОБА_2 у виплаті грошової допомоги. На думку суду, оскільки відповідач не вчинив дій, передбачених порядком, не прийняв рішення щодо позивача у строки визначені нормативним актом, відтак було допущено бездіяльність, яка є протиправною, так як порушує права позивача.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 18.03.2014 (справа №21-11а14) передбачено, що оскільки звернення позивача про виплату одноразової грошової допомоги відповідач не розглядав, та відповідного рішення не приймав, то суд повинен був зобов'язати останнього розглянути це звернення згідно з вимогами чинного законодавства України, а не підміняти орган, на який покладено вирішення цього питання.

Суд наголошує, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст. 2 КАС України , завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Ці вимоги закріплюють у національному законодавстві положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, відповідно до якої кожному гарантується право на справедливий судовий розгляд. Кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах особи.

Відтак, суд вважає, що вимога про зобов'язання відповідача призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у зв'язку із встановленням ІІІ групи інвалідності, не підлягає задоволенню. Проте, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог і зобов'язати Державну пенітенціарну службу України розглянути та прийняти рішення згідно поданої заяви ОСОБА_2 про призначення інваліду ІІІ групи одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб станом на дату встановлення інвалідності.

Як передбачає ч.2 ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно частини 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При розгляді справи "Кечко проти України" (заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення).

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, не дотримався вимог зазначених вище норм, дане рішення не може відповідати приписам ч. 3 ст. 2 КАС України, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З врахуванням зазначених обставин, норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи, а тому підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 статті 94 КАС України передбачено, що якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної пенітенціарної служби України щодо не розгляду та не прийняття рішення за заявою ОСОБА_2 про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому IIІ групи інвалідності, внаслідок захворювання, повязаного з проходженням служби.

Зобов'язати Державну пенітенціарну службу України розглянути та прийняти рішення згідно поданої заяви ОСОБА_2 про призначення інваліду ІІІ групи одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб станом на дату встановлення інвалідності.

В решті позовних вимог відмовити.

Стянути з Державної пенітенціарної служби України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 21 коп. сплаченого судового збору.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя ОСОБА_4

Судді: ОСОБА_5

ОСОБА_1