Справа № 825/3853/15-а
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2016-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/3853/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Падій В.В. Суддя-доповідач: Файдюк В.В.
У Х В А Л А

Іменем України

02 серпня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Бібко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2016 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" до Деснянського відділу Державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про скасування постанови у частині, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2016 року в задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" до Деснянського відділу Державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про скасування постанови у частині - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2016 року провадження у даній справі було зупинено до набрання законної сили рішенням у справі № 825/200/16.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2016 року провадження поновлено, оскільки 01 червня 2016 року постанова Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року була залишена в силі ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду і, відповідно, вступила в законну силу в рамках розгляду справи № 825/200/16.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 квітня 2013 року, на підставі виконавчого листа Заводського районного суду м. Дніпродзержинська № 415/3415/12-6/415/362/12, виданого 17 вересня 2012 року, та заяви стягувача (ПАТ КБ «Приватбанк») від 05 квітня 2013 року № 30.1.0.0/2-111222/1729 державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 37462895 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 15 658,36 грн.

15 травня 2013 року старшим державним виконавцем Деснянського відділу Державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка належить боржнику - ОСОБА_3 у межах суми боргу - 15 658,36 грн., про що зроблено відповідний реєстраційний запис за № 931472 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Не погоджуючись з прийнятою постановою старшого державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 20 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (Банк) та ОСОБА_3 (Позичальник) укладено кредитний договір № 2402/1207/02-067, відповідно до умов якого Банк зобов'язується надати Позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 15 500 доларів США на строк до 19 грудня 2017 року включно для споживчих потреб.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором від 20 грудня 2007 року, між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (Іпотекодавець) укладено іпотечний договір від 20 грудня 2007 року, у силу якого Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно - трьохкімнатну квартиру по вул Волковича, 2/104 у м. Чернігові.

В подальшому, ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15 відступило ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» право вимоги заборгованості за кредитним договором від 20 грудня 2007 року.

Одночасно з договором факторингу між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, відповідно до якого сторони домовились, що разом з відступленням прав вимоги заборгованості по кредитних договорах від боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15, укладеного між сторонами, одночасно відступаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим договором.

Як зазначалось вище, 15 травня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка належить боржнику - ОСОБА_3

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини 1 статті 32 цього Закону передбачено, що заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до норм статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

При цьому, згідно положень статті 54 Закону звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Між тим, примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За ч.5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ч. 6 статті 3 Закону України «Про іпотеку» - у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою Іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права Іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у: повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відтак, накладення арешту постановою від 15 травня 2013 року ВП № 37462895 є елементом процедури стягнення на майно боржника на користь іншого стягувача (ПАТ КБ «Приватбанк»), який не є заставодержателем спірного майна.

У свою чергу, положеннями частини 2 статті 3 Закону № 898-IV закріплено, що взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Отже, право застави у даному випадку виникає з моменту реєстрації іпотечних договорів.

Як вбачається з матеріалів справи, право іпотеки на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 виникло у ПАТ «Сведбанк» з 20 грудня 2007 року, а саме з моменту нотаріального посвідчення іпотечного договору від 20 грудня 2007 року, і в подальшому відступлено на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15.

Водночас, рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» у справі № 319/2012, на підставі якого ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 17 квітня 2012 року видано виконавчий лист, на виконання якого відкрито виконавче провадження ВП № 37462895 і накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, набрало законної сили 19 квітня 2012 року.

Разом з тим, судовим рішенням від 01 червня 2016 у справі № 825/200/16, що набрало законної сили було зроблено такі висновки.

Іпотечний договір від 20 грудня 2007 року № 3308 посвідчено нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 5926 щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1, тобто, обтяження іпотекою було вчиненні саме ОСОБА_5

В той же час, дії щодо реєстрації за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» права власності на зазначену квартиру були вчинені іншим суб'єктом - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6

Відповідно до ч. 5 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія. Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Відтак, ОСОБА_6 вийшла за межі повноважень, наданих їй законодавством, що призвело до порушення вимог наведеної вище норми.

Крім того, апеляційний суд відзначив, що на момент прийняття ОСОБА_6 рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно на дане нерухоме майно було накладено заборону його відчуження на підставі іпотечного договору та арешт за постановою державного виконавця і зазначені обтяження зареєстровані в Державному реєстрі, а отже, були відсутні жодні правові підстави для вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо такого нерухомого майна до того часу, поки ці обтяження не будуть зняті, що також не було враховано нотаріусом і призвело до порушення нею приписів статті 24 Закону п. 1 ч. 2 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Судова колегія звертає увагу й на те, що квартира АДРЕСА_1 загальною площею 71,7 кв.м. була передана ОСОБА_3 в іпотеку для забезпечення виконання його зобов'язань за договором від 20 грудня 2007 року № 2402/1207/02-067 про надання споживчого кредиту в іноземній валюті, укладеним з ПАТ «Сведбанк», і заборгованість саме за цим договором була відступлена Банком на користь ТОВ «ФК «Вектор Плюс» за договором факторингу від 28 листопада 2012 року № 15, що вказує на необхідність врахування приписів Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Враховуючи вищевикладені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, відповідно до вимог статті 86 КАС України, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування постанови старшого державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції від 15 травня 2013 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в частині накладення арешту на нерухоме майно - квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Таким чином, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні даного адміністративного позову.

Отже, при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

Відповідно до статті 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" - залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Файдюк В.В.

Судді: Чаку Є.В.

Мєзєнцев Є.І.