Справа № 265/2375/16-а
Суддя: Міхєєва І. М.
Дата ухвалення: 2016-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №265/2375/16-а
Провадження №2-а/265/73/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2016 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Міхєєвої І.М.,

за участю секретаря Федорової А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя Донецької області, про визнання дій неправомірними, скасування рішення про відмову в призначенні пенсії за вислугу років, зобов'язання призначити пенсію за вислугу років,

В С Т А Н О В И В:

21 квітня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя Донецької області, (далі за текстом - УПФУ) про визнання дій неправомірними, скасування рішення про відмову в призначенні пенсії за вислугу років, зобов'язання призначити пенсію за вислугу років . В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 17.11.1995 року він працює в Прокуратурі Донецької області, 31.03.2016 року він звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до ч.1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VІІ, станом на 29.03.2016 року його вислуга років складала 22 роки 6 місяців, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів 20 років 04 місяці 12 днів та до стажу роботи в органах прокуратури, що дає право на призначення пенсії за вислугу років підлягає зарахуванню також половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі денної форми навчання (2 роки 1 місяць 18 днів). Рішенням УПФУ № 1488 від 08.04.2016 року у призначенні йому пенсії за вислугу років було відмовлено з посиланням на п.5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення». Вважає зазначену відмову відповідача неправомірною, безпідставною та незаконною, оскільки станом на момент розгляду його документів, малося судове рішення від 29.12.2015 року, яке набрало законної чинності та яким вже були встановлені певні обставини, зокрема, його стаж роботи. Просив визнати неправомірними дії працівників УПФУ щодо відмови йому у призначенні пенсії за вислугу років, скасувати рішення № 1488 від 08.04.2016р. про відмову йому у призначенні пенсії, зобов'язати відповідача призначити йому з 31.12.2016 року пенсію за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VІІ у розмірі 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати, стягнути з відповідача судові витрати.

В подальшому позивач подав уточнений адміністративний позов, в остаточній редакції позовних вимог виключив посилання щодо розміру пенсії, яку просив призначити, в іншій частині залишив позовні вимоги без змін.

Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в остаточній уточненій редакції у повному обсязі, надавши суду пояснення, аналогічні викладеним у адміністративному позові, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача - Вайнштюк Б.Г., діючий на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надавши суду заперечення у письмовому вигляді, з яких вбачається, що позивач ОСОБА_1 31.03.2016року повторно звернувся до УПФУ із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», однак, для призначення пенсії позивачу за даним Законом відсутні законні підстави, оскільки не прийнятий закон до 01.06.2015року про призначення пенсій на загальних засадах, що передбачено пунктом 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213 VIII. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. За загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до події, факту застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце. Під дією норми права у часі слід розуміти поширення дії нової норми на ті правові наслідки, які хоча й випливають з юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми, проте настають після набрання чинності новою нормою. Таким чином, застосовується норма, яка була чинною на момент здійснення відповідної дії. Більш пізня норма права скасовує дію попередньої норми, отже, стара норма права перестає діяти, оскільки замінена пізнішою, яка регулює ті самі суспільні відносини. Закон України "Про прокуратуру" № 1697-VII прийнятий 14.10.2014 року, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213 VIII прийнято пізніше - 02.03.2015 року. Окрім зазначеного вказував, що звертаючись до УПФУ ОСОБА_1 не дотримано нормативно затверджену форму звернення, тобто заява подана не на бланку, затвердженому порядком Додаток № 2, що також є підставою для відмові у позові. Також представник відповідача звертав увагу суду, що Бюджетом Пенсійного фонду України не передбачені видатки для сплати судових витрат. Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

З урахуванням пояснень позивача, заперечень представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ст.71 ч.2 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Як вбачається з рішення Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м.Маріуполя Донецької області № 1488 від 08.04.2016 року ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років з посиланням на п.5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», яким встановлено, що у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру» (а.с.6).

Згідно довідки Прокуратури Донецької області № 11/418 від 20.04.2016 року станом на 29.03.2016 року вислуга років ОСОБА_1 становила 22 роки 6 місяців, у тому числі стаж роботи на посадах прокурора - 20 років 04 місяці 12 днів.

Суд вважає посилання представника відповідача в обґрунтування своїх дій щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років на п.5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» безпідставним та таким, що суперечить нормам права з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213 VIII (Закон «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213 VIII), у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Судом встановлено та є загальновідомим фактом, що Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року станом на 01.06.2015 року вже був прийнятий, а з 15.07.2015 року набрав чинності, внаслідок чого почали діяти основні його положення. Також суд вважає за необхідне зазначити, що оскільки станом на 02.03.2015 року діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року (старий Закон), відповідно в тлумаченні п. 5 Прикінцевих положень Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213 VIII, законодавець мав на увазі саме положення старого Закону.

Статтею 22 Конституції України закріплені права і свободи, які не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Таким чином, станом на момент вирішення питання щодо призначення пенсії позивачу діяв спеціальний закон - Закон України «Про прокуратуру», прийнятий до 01.06.2015року, яким чітко визначені підстави та порядок для призначення пенсії прокурорам у статті 86, яка є чинною.

Будь-які обмеження щодо застосування статті 86 Закону України «Про прокуратуру» станом на момент розгляду заяви позивача про призначення пенсії за вислугу років були відсутні, відсутні вони і станом на дату розгляду справи.

Таким чином, ігнорування даної норми відповідачем та надання переваги при наявності спеціального закону іншому нормативному акту, суд вважає неприпустимим та грубо порушуючи права позивача на належний соціальний захист у вигляді пенсійного забезпечення.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року у справі № 8-рп/99 та від 20.03.2002 року у справі №5-рп/2002, Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях, правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності у старості та в інших випадках, передбачених законом. В Україні на конституційному рівні гарантовано право громадян на соціальний захист, для забезпечення якого необхідне здійснення комплексу державно-правових заходів, одним із яких є законодавче визначення основ соціального захисту, форм і видів пенсійного забезпечення (ст.ст. 46, 92 Конституції України).

Відповідно до ч.1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року (далі за текстом - Закон України «Про прокуратуру» - новий Закон), прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку, за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Таким чином, для можливості реалізації права на пенсію за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» прокурор повинен мати вислугу років не менше 22 роки 6 місяців та з них не менше 12 років 6 місяців працювати на посадах прокурорів.

Відповідно до ч. 6 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Аналізуючи правовідносини щодо наявності необхідного стажу роботи у позивача ОСОБА_1, враховуючи позовні вимоги останнього щодо зобов'язання призначити йому пенсію, суд виходить з наступного.

Як вбачається з копії трудової книжки НОМЕР_1, заповненої 01.09.1980 року на ім'я ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, останній, зокрема, з 01.09.1991 року по 31.10.1995 року навчався на денній формі у Державній академії права (Саратовському юридичному інституті ім. Д.І. Курського), після закінчення навчання працював у структурних підрозділах Прокуратури Донецької області на наступних посадах:

-з 17.11.1995 року по 23.10.1996 року - стажистом на посаду помічника прокурора;

-з 24.10.1996 року по 12.10.1997 року - помічником прокурора Жовтневого району м.Маріуполя;

-з 13.10.1997 року по 20.01.1998 року - старшим помічником прокурора Жовтневого району м.Маріуполя;

-з 21.01.1998 року по 12.01.2003 року - помічником прокурора м.Маріуполя;

-з 13.01.2003 року по 29.01.2003 року - виконуючим обов'язки заступника прокурора Володарського району;

-з 30.01.2003 року по 04.01.2011 року - заступником прокурора Володарського району;

-з 05.01.2011 року по 15.03.2011 року - старшим помічником прокурора Орджонікідзевського району м.Маріуполя;

-з 16.03.2011 року по 06.06.2012 року - старшим помічником прокурора м.Маріуполя;

-з 07.06.2012 року по 12.05.2015 року - старшим прокурором прокуратури м.Маріуполя;

-з 13.05.2015 року по 05.08.2015 року - прокурором відділу нагляду за додержанням законів при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення управління нагляду за додержанням закону при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших примусових заходів;

-з 06.08.2015 року та станом на 31.03.2016 року (дата подання заяви про призначення пенсії)

-прокурором відділу нагляду за додержанням законів при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення управління нагляду за додержанням закону при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру.

Матеріалами справи встановлено що позивач ОСОБА_1 користувався передбаченими для працівників в органах прокуратури пільгами, що підтверджується довідкою 18-57-923 від 19.04.2016 року та додатком до неї, виданими Прокуратурою Донецької області.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 29.12.2015 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 01.03.2016 року, винесеною за результатами розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м.Маріуполя, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до УПФУ про визнання дій неправомірними, скасування рішення про відмову в призначенні пенсії за вислугу років та зобов'язання призначити пенсію за вислугу років з 19.10.2015 року, відмовлено. Зазначеною постановою встановлено, що позивач ОСОБА_1 станом на 19.10.2015 року мав стаж роботи за вислугу років відповідно до вимог Закону України «Про прокуратуру» 22 роки 20 днів. Зазначена судова постанова набрала законної чинності.

Відповідно до вимог ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, оскільки судовою постановою досліджений та встановлений кількісний показник стажу роботи позивача за вислугу років до 19.10.2015 року, суд в межах розгляду даної справи вважає даний факт встановленим.

Судом встановлено, що після 19.10.2015 року позивач ОСОБА_1 також продовжував працювати на посаді прокурора відділу, а саме на посаді, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, станом на момент звернення до УПФУ із заявою про призначення пенсії (станом на 31.03.2016 року) ОСОБА_1 мав необхідні 22 роки 06 місяців стажу роботи за вислугу років.

Досліджуючи питання щодо наявності у позивача необхідного стажу роботу на посадах прокурорів суд виходить з наступного.

Станом до 15.07.2015 року діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ (далі за текстом - старий Закон/ Закон № 1789-ХІІ), яким поняття «прокурорські посади» та «прокурор» були визначені у статті 56.

Відповідно до ст.56 Закону № 1789-ХІІ, в редакції чинній станом на момент працевлаштування позивача, під поняттям "прокурор" у статті 8, частині четвертій статті 9, частинах першій, другій, третій статті 12, частині першій статті 20, статтях 34, 35, 36, 44, 45, частинах першій, четвертій і шостій статті 46, частині першій статті 46-1, частині першій статті 47, статтях 48, 49, 50, 50-1, частині п'ятій статті 52 і статті 55 цього Закону слід розуміти: Генеральний прокурор України та його заступники, підпорядковані прокурори та їх заступники, старші помічники і помічники прокурора, начальники управлінь і відділів, їх заступники, старші прокурори і прокурори управлінь і відділів, які діють у межах своєї компетенції.

Зазначена редакція даної статті діяла станом на момент працевлаштування позивача до Прокуратури Донецької області та продовжувала свою дію до 19.05.2012 року.

Судом встановлено, що починаючи з 24.10.1996 року по 19.05.2012 року, всі посади, на яких працював позивач відносилися до прокурорських посад та підпадали під поняття «прокурор» як того вимагали норми ст. 56 старого Закону.

З 20.05.2012 року до ст. 56 Закону № 1789-ХІІ та у подальшому були внесені зміни на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Кримінального процесуального кодексу України» від 13 квітня 2012 року № 4652-VI.

Відповідно до ст. 56 Закону № 1789-ХІІ в зміненій реакції від 20.05.2012, під поняттям "прокурор" у статті 8, частині четвертій статті 9, частинах першій, другій, третій статті 12, частині першій статті 20, статтях 34, 35, 36, 44, 45, частинах першій, третій, п'ятій і сьомій статті 46, статті 46-2, частині першій статті 47, статтях 48, 49, 50, 50-1 та 55 цього Закону слід розуміти: Генеральний прокурор України, перший заступник, заступники Генерального прокурора України, їх старші помічники та помічники, прокурори Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя, спеціалізованих прокуратур (на правах обласних), їх перші заступники, заступники, міжрайонні прокурори, прокурори міст, районів, районів у містах та прирівняних до них спеціалізованих прокуратур, їх перші заступники і заступники, начальники головних управлінь, управлінь, відділів прокуратур, їх перші заступники, заступники, старші прокурори та прокурори прокуратур усіх рівнів, які діють у межах своєї компетенції.

З прийняттям нового Закону, який почав свою дію з 15.07.2015 року, законодавець відокремив посади стажистів, помічників і старших помічників прокурорів від прокурорських посад, та навів певний перелік посад прокурорів у статті 15 Закону України «Про прокуратуру» (нового Закону).

Відповідно до ст.15 Закону України «Про прокуратуру» посада, на якій працював позивач ОСОБА_1 з 15.07.2015 року прокурор місцевої прокуратури відносилася до прокурорських посад.

Таким чином, з моменту прийняття нового Закону ОСОБА_1 працював також на прокурорській посаді.

Таким чином, з аналізу трудової книжки позивача вбачаться, що під поняття «прокурор» підпадали посади, на яких працював позивач ОСОБА_1 у період з 24.10.1996 року по 19.05.2012 року та з 07.06.2012 року по 31.03.2016 року.

Таким чином, судом встановлено, що загальний стаж роботи позивача ОСОБА_1 на посадах прокурора складає - 19 років 4 місяці 21 день. З огляду на наведене станом на дату розгляду відповідачем заяви позивача ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років, останній мав достатній стаж роботи, у тому числі на посадах прокурора, для призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до вимог ч.1 ст.86 Закону України «Про прокуратуру».

Крім того, суд критично ставиться до доводів представника відповідача щодо відсутності законних підстав для призначення пенсії позивачу у зв'язку із не поданням останнім заяви на спеціальному бланку. Як вбачається з заяви про призначення пенсії, поданої ОСОБА_1, вона оформлена у печатному вигляді, в ній були зазначені всі необхідні вихідні дані, які передбачені законодавством при поданні заяв даної категорії. Також суд вважає, що про належність та відповідність поданої позивачем заяви вимогам закону, свідчить сам факт не тільки прийняття заяви уповноваженою особою УПФУ як належної, але і її розгляду по суті, що на думку суду, є підтвердженням того, що УПФУ прийняло заяву, як таку, що повністю відповідає вимогам закону. У разі якщо б були відсутні підстави для прийняття заяви, відповідач повинен був надіслати позивачу відповідні роз'яснення в межах Закону України «Про звернення громадян». З обставин справи вбачається, що заява була розглянута по суті та мається відповідне рішення, як акт індивідуальної дії суб'єкта владних повноважень, в якому відсутні жодні вказівки щодо відмови у призначенні пенсії позивачу з підстав неналежного оформлення заяви, а тому суд не приймає вказані доводи представника відповідача та відноситься до них критично.

Таким чином, оскільки у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт, що оскаржуване рішення відповідача є незаконним та таким, що призвело до порушення прав позивача на соціальний захист у вигляді пенсійного забезпечення, суд вважає за необхідне поновити порушені права позивача за задовольняє позов у повному обсязі.

Згідно із ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, оскільки при зверненні до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 сплатив судовий збір в сумі 551,20 грн., то на його користь з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 551,20 грн.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, Законом України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ, Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014року, ст. 2, 6, 7, 8, 9, 17, 72, 99, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя Донецької області, про визнання дій неправомірними, скасування рішення про відмову у призначені пенсії за вислугу років та зобов'язання призначити пенсію за вислугу років - задовольнити.

Визнати неправомірними дії Управління Пенсійного Фонду України в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя Донецької області щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років.

Скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя за № 1488 від 08 квітня 2016 року щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року за № 1697 - V11 з 31 березня 2016 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного Фонду України в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя Донецької області понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 551 гривні 20 коп.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення, а особами що не були присутні при проголошенні протягом 10 днів з дня отримання копії постанови, до Донецького апеляційного адміністративного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.М.Міхєєва