Справа № 826/18816/15
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2016-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 липня 2016 року № 826/18816/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Огурцова О.П., суддів: Арсірія Р.О., Кузьменка В.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до третя особа Національного банку України Публічне акціонерне товариство «Дельта банк»

провизнання протиправними дій, бездіяльності та стягнення моральної шкоди,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Національного банку України, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» про визнання протиправними дій, бездіяльності та стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не вчинено жодних дій, ані щодо недопущення віднесення третьої особи до категорії неплатоспроможних, ані щодо відновлення такої платоспроможності.

В судовому засіданні 22.10.2015 представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти позовних вимог, через канцелярію суду були надані письмові заперечення на позов, в яких представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог, стверджуючи, що Національним банком України були вчинені всі можливі дії для недопущення віднесення ПАТ «Дельта банк» до категорії неплатоспроможних, а саме: банку на початку 2014 року було надано кредити на підтримання ліквідності на суму 4 150 млн. грн., у вересні 2014 року - стабілізаційний кредит на суму 960 млн. грн.; в подальшому, за результатами безвиїзного банківського нагляду та на підставі даних аналізу статистичної звітності для стабілізації діяльності банку та відновлення його фінансового стану, з метою захисту інтересів вкладників та кредиторів банку, вжиття заходів для приведення діяльності банку у відповідність до вимог банківського законодавства та усунення порушень, причин і умов, що призвели до погіршення фінансового стану, ПАТ «Дельта банк» було віднесено до проблемних.

Представник третьої особи у судовому засіданні заперечила проти позову та просила відмовити у задоволенні позовних вимог, наголошуючи про безпідставність позовних вимог та відсутності у позивача матеріальних збитків, так як 26.06.2015 Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було виплачено ОСОБА_1 гарантовану суму відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Дельта банк» в розмір 200 000,00 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.

Під час судового розгляду справи, суд,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2014 між публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та ОСОБА_1 було укладено ряд договір банківського вкладу (депозиту) "Найкращий від Миколая on-line" (т. 1, арк. 11-36).

На підставі постанови Правління Національного банку України № 150 від 02.03.2015 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 51 від 02.03.2015 "Про запровадження тимчасової адміністрації у АТ "Дельта Банк", згідно з яким з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ "Дельта Банк". Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ "Дельта Банк" призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова Владислава Володимировича. Тимчасову адміністрацію в АТ "Дельта Банк" запроваджено строком на три місяці з 03.03.2015 по 02.06.2015 включно.

Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 71 від 08.04.2015 про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду № 51 від 02.03.2015 "Про запровадження тимчасової адміністрації у АТ "Дельта Банк". Згідно з даним рішення тимчасову адміністрацію в ПАТ "Дельта Банк" запроваджено строком на шість місяців з 03.03.2015 до 02.09.2015 включно.

Відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №147 від 03.08.2015 строк дії тимчасової адміністрації в ПАТ "Дельта Банк" продовжено до 02.10.2015.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України № 664 від 02.10.2015 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 181 від 02.10.2015 "Про початок процедури ліквідації АТ "Дельта Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку". Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ "Дельта Банк", визначені статтями 37, 38, 47-51 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирову Владиславу Володимировичу на два роки з 05.10.2015 по 04.10.2017 року включно.

ОСОБА_1, вважаючи, що Національним банком України не було вчинено жодних дій, ані щодо недопущення віднесення третьої особи до категорії неплатоспроможних, ані щодо відновлення такої платоспроможності, звернувся з відповідним позовом до суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В частині першій статті 2 Закону України «Про Національний банк України» зазначено, що Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк виконує такі функції: 8) здійснює банківське регулювання та нагляд на індивідуальній та консолідованій основі.

Згідно із статтею 55 Закону України «Про Національний банк України», головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів. Національний банк здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України.

Відповідно до статті 61 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк здійснює державне регулювання діяльності банків у формах, визначених Законом України "Про банки і банківську діяльність", як безпосередньо, так і через створений ним орган банківського нагляду.

Згідно із статтею 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність», державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України у таких формах: I. Адміністративне регулювання: 1) реєстрація банків і ліцензування їх діяльності; 2) встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків; 3) застосування санкцій адміністративного чи фінансового характеру; 4) нагляд за діяльністю банків; 5) надання рекомендацій щодо діяльності банків.

Статтею 67 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що Національний банк України здійснює банківський нагляд у формі інспекційних перевірок та безвиїзного нагляду. Національний банк України у межах безвиїзного нагляду має право письмово вимагати від банку копії документів, а також письмові пояснення з питань його діяльності.

Відповідно до статті 69 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк зобов'язаний подавати Національному банку України фінансову і статистичну звітність щодо роботи банку, його операцій, ліквідності, платоспроможності, прибутковості, а також інформацію афілійованих осіб банку з метою оцінки фінансового стану банку.

Згідно із статтею 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у разі порушення банками або іншими особами, які можуть бути об'єктом перевірки Національного банку України відповідно до цього Закону, банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку України, його вимог, встановлених відповідно до статті 66 цього Закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, застосування іноземними державами або міждержавними об'єднаннями або міжнародними організаціями санкцій до банків чи власників істотної участі у банках, що становлять загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи, Національний банк України адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу, до яких належать, зокрема: 12) віднесення банку до категорії проблемного або неплатоспроможного.

В статті 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» зазначено, що Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії проблемних за умови його відповідності хоча б одному з критеріїв, визначених у даній статті. Рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії проблемного є банківською таємницею. Проблемний банк у строк до 180 днів зобов'язаний привести свою діяльність у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України. Проблемний банк зобов'язаний у строк до семи днів повідомити Національний банк України про заходи, які він вживатиме з метою приведення своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, та на вимогу Національного банку України повідомляти його про хід виконання цих заходів. Національний банк України протягом 180 днів з дня віднесення банку до категорії проблемних має право прийняти рішення про визнання діяльності банку такою, що відповідає законодавству, або про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Національний банк України зобов'язаний не пізніше ніж через 180 днів з дня віднесення банку до категорії проблемних прийняти рішення про визнання діяльності банку такою, що відповідає законодавству, або про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Пунктом 3.1 глави 3 розділу І Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.08.2012 N 346, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 вересня 2012 р. за N 1590/21902 (далі - Положення N 346), встановлено, що Національний банк застосовує заходи впливу за порушення банками, їх відокремленими підрозділами, філіями іноземних банків, банківськими групами, відповідальними особами банківських груп, іншими учасниками банківських груп чи іншими особами, які є об'єктом перевірки Національного банку згідно із Законом про банки (далі - банки), банківського законодавства або здійснення ризикової діяльності, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або в разі застосування іноземних санкцій на підставі результатів (матеріалів), зокрема: безвиїзного банківського нагляду за діяльністю банків.

Відповідно до статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами Національного банку України; 3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами; 4) одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку. Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Національний банк України не здійснює банківський нагляд за банком у якому запроваджено тимчасову адміністрацію, здійснюється ліквідація, крім отримання звітності в установленому Національним банком України порядку.

Крім того, згідно із статтею 42 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк для забезпечення виконання покладених на нього функцій здійснює такі операції: 1) надає кредити комерційним банкам для підтримки ліквідності за ставкою не нижче ставки рефінансування Національного банку та в порядку, визначеному Національним банком.

Отже, з аналізу вищенаведених норм можна дійти висновку, що Національний банк України, як центральний орган державного управління діяльності банків, у разі порушення банками банківського законодавства або здійснення ними ризикової діяльності зобов'язаний на підставі результатів безвиїзного банківського нагляду віднести банк до категорії проблемного, а в подальшому прийняти або рішення про визнання діяльності банку такою, що відповідає законодавству, або про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Як підтверджується матеріалами справи, Правлінням Національного банку України за результатами розгляду пояснювальної записки Генерального департаменту банківського нагляду про необхідність віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - Банк) до категорії проблемних, а також інформації, викладеної в доповідній записці Департаменту пруденційного нагляду Генерального департаменту банківського нагляду від 29.10.2014 № В/47-108/61227, складеній за результатами безвиїзного банківського нагляду за діяльністю Банку та за результатами аналізу дотримання Банком вимог банківського законодавства з використанням статистичної звітності було встановлено високий ризик ліквідності Банку, що свідчить про факт здійснення Банком ризикової діяльності, що загрожує інтересам вкладників і кредиторів Банку.

Ураховуючи викладене вище, з метою захисту інтересів вкладників та кредиторів Банку, вжиття заходів для приведення діяльності Банку у відповідність до вимог банківського законодавства, відновлення його фінансового стану та усунення порушень, причин і умов, що призвели до його погіршення, керуючись статтями 7, 15, 55 Закону України «Про Національний банк України», статтями 66, 67, 73, 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність», нормами глави 12 розділу ІІ Положення N 346, Правлінням Національного банку України було прийнято постанову від 30.10.2014 № 692/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії проблемних» строком до 180 дні, якою в діяльності Банку були запровадженні певні обмеження.

В подальшому, Правлінням Національного банку України за результатами розгляду пояснювальної записки Генерального департаменту банківського нагляду про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних та інформації, викладеної в доповідній записці Департаменту банківського нагляду від 02.03.2015 № В/47-108/12664, складеній за результатами безвиїзного банківського нагляду за діяльністю Банку та за даними статистичної звітності було встановлено, що Банк продовжує здійснювати ризикову діяльність, якій притаманний високий ризик ліквідності та недостатність коштів для виконання своїх зобов'язань перед вкладниками і кредиторами; з часу віднесення Банку до категорії проблемних відбулося погіршення показників та зростання ризиків у його діяльності; результати безвиїзного банківського нагляду свідчать про те, що діяльність Банку не відповідає вимогам законодавства України; відтак, Банком не вжито належних заходів з приведення діяльності у відповідність до вимог законодавства України.

З урахуванням вищезазначеного, з метою захисту інтересів вкладників та інших кредиторів Банку, керуючись статтями 6, 7, 15, 55 Закону України «Про Національний банк України», статтями 66, 67, 73, 75, 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність», главою 13 розділу ІІ Положення N 346, Правлінням Національного банку України було прийнято постанову від 02.03.2015 № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних».

Отже, матеріалами справи підтверджується, що Національним банком України з метою захисту інтересів вкладників та кредиторів ПАТ "Дельта Банк" були вжиті належні та своєчасні заходи для приведення діяльності Банку у відповідність до вимог банківського законодавства, відновлення його фінансового стану та усунення порушень, причин і умов, що призвели до його погіршення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання протиправними дій та бездіяльності відповідача, що полягає у неприйнятті своєчасних заходів впливу на ПАТ "Дельта Банк", є безпідставною та необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Стаття 56 Конституції України визначає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно із статтею 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними постановами Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 року та № 1 від 27.02.2009 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. 3). У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується (п. 4). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5).

Отже, обов'язковою умовою для відшкодування моральної шкоди фізичній особі є встановлення судом факту, що суб'єкт владних повноважень саме протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю порушив права, свободи та інтереси особи.

Суд в даному провадженні встановив, що Національним банком України з метою захисту інтересів вкладників та кредиторів ПАТ "Дельта Банк" були вжиті належні та своєчасні заходи для приведення діяльності Банку у відповідність до вимог банківського законодавства, відновлення його фінансового стану та усунення порушень, причин і умов, що призвели до його погіршення.

Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.

З огляду на викладене, керуючись вимогами статей 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити повністю.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя О.П. Огурцов

Судді Р.О. Арсірій

В.А. Кузьменко