Справа № 820/9946/15
Суддя: Панченко О.В.
Дата ухвалення: 2016-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

27 липня 2016 р. № 820/9946/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Панченко О.В. ,

суддів - Самолойлової В.В., Тітова О.М.,

розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ОСОБА_2
до Державної міграційної служби України третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області
проскасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 ОСОБА_2, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд скасувати рішення Державної міграційної служби України від 12.08.2015 року №512-15 та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування заявлених вимог позивачем зазначено, що він є громадянином ОСОБА_3, звідки вимушений був виїхати через побоювання стати жертвою переслідування внаслідок приналежності до певної етнічної групи шабак, з боку угрупування ІДІЛ. Стверджував, що у країні походження усі його близькі та родичі зазнали фізичного насилля з боку вказаного терористичного руху, а тому він має обґрунтовані побоювання за своє життя, через що був змушений виїхати до України, де в установленому законом порядку, звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про надання захисту в Україні.

04.09.2015 року позивач отримав повідомлення №46 від 03.09.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, в якому зазначалося, що відповідно до ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту ДМС України, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 12.08.2015 року №512-15, ОСОБА_1 ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 ст.1 цього Закону, відсутні. Рішення Державної міграційної служби України від 12.08.2015 року №512-15 позивач вважає необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, у зв'язку з чим звернувся з даним позовом до суду. Представник позивача, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, прибув у судове засідання, та склав на адресу суду заяву про розгляд справи у порядку письмового провадження. В заяві останній зазначив, що підтримує правову позицію, викладену у позові, та просить суд позов задовольнити.

Відповідач - Державна міграційна служба України в Харківській області, позов не визнав. У письмових запереченнях на позов (т. 1 а.с. 27-31) вказав, що за доцільне відмовити гр. ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відносно нього об'єктивно встановлено, що умови передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні. На думку відповідача, у спірних правовідносинах відсутні підстави, з якими закон повязує можливість набуття особою статусу біженця чи особи, котра потребує додаткового захисту, а посилання позивача на небезпеку, яка нібито загрожує йому у разі його повернення до Іраку (Мосул), та побоювання позивача, на які він посилається, є повністю необґрунтованими. Отже, оскаржуване позивачем рішення прийнято у межах компетенції, згідно з вимогами чинного законодавства, є правомірним, обґрунтованим та прийнятим на підставі повного і всебічного вивчення обставин, викладених позивачем у заяві, та наявних у матеріалах особової справи.

Такої ж правової позиції додержується і представник третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

Представник відповідача та третьої особи, про дату, час та місце розглядусправи повідомлений судом належним чином, прибув у судове засідання, та склав на адресу суду клопотання, в якому не заперечував проти розгляду справи у порядку письмового провадження, зазначив, що проти задоволення позовних вимог заперечує та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Оскільки визначене ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завдання адміністративного судочинства залишається незмінним при розгляді будь-якої адміністративної справи, і дотримання вказаного завдання є обовязковим в силу приписів ч.2 ст.19 Конституції України, то з огляду на приписи ст.41, ч.4 ст.122, ч.6 ст.128 КАС України, суд, зібравши докази, що в своїй сукупності повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, доходить висновку, що справа має бути розглянута та вирішена на підставі наявних в ній доказів в порядку письмового провадження.

Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 ОСОБА_2, є громадянином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. 15.01.2015 року останній звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як підставу звернення із заявою про надання статусу біженця, позивач вказав на те, що у нього є обєктивні побоювання стати жертвою переслідування у разі повернення на батьківщину з боку терористичної організації ІДІЛ, оскільки він належить до релігійно-етнічної групи шабак за віросповіданням суніт. Тобто фактично позивач відносить себе до певної соціальної групи у розумінні Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту. (т. 1 а.с.37-43).

Начальником Головного управління ДМС України в Харківській області 15.01.2015 року видано наказ №11 про розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 54). Працівником Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області 27.01.2015 року, 04.02.2015 року, 20.03.2015 року, 06.04.2015 року з позивачем проведено співбесіди, що підтверджується наявним в матеріалах справи протоколами співбесіди (т. 1 а.с. 55-66, 72-74, 77-79) та складено висновок від 30.04.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а.с. 81-88).

Висновок вмотивовано тим, що заявник навів правдоподібні відомості про місце постійного проживання в Іраку в м. Мосул, але не довів, що належить до етнічної групи шабак. Державною міграційною службою України 12.08.2015 року прийнято спірне рішення №512-15, яким підтримано висновок Головного управління ДМС України в Харківській області, та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Про зазначене вище рішення позивача сповіщено повідомленням від 03.09.2015 року №46 (т. 1 а.с.89-90).

Колегією суддів встановлено, що при винесенні спірного рішення Державна міграційна служба України виходила з тих підстав, що за результатами оцінки матеріалів справи щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина, не встановлено фактів стосовно можливості, у разі повернення на батьківщину, застосування щодо вказаного громадянина смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Вищий адміністративний суд України, скасовуючи рішення суду першої та апеляційної інстанції у даній адміністративній справі виходив з того, що суди повинні мати власне судження про ситуацію в країні походження біженця. Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Окрім того, свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, повинні задовольняти тому, що є прийнятним вважати можливим у розумних межах або правдоподібним, тобто заявник не повинен обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця.

Що стосується підтверджуючих доказів, то, як зазначає ВАСУ, їх наявність підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обовязковим елементом його доказової бази. Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Також ВАСУ звертає увагу на те, що побоювання бути переслідуваним може бути цілком обґрунтованим незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування - державні органи, чи ні. Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що дії повинні бути державними або здійсненими державною владою.

Вирішуючи спір по суті, з урахування висновків Вищого адміністративного суду України, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, як підставу звернення із заявою про надання статусу біженця, позивач вказав на те, що у нього є обєктивні побоювання стати жертвою переслідування у разі повернення на батьківщину з боку терористичної організації ІДІЛ, оскільки він належить до релігійно-етнічної групи шабак за віросповіданням суніт. Тобто фактично позивач відносить себе до певної соціальної групи у розумінні Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту.

Статтею 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 8 липня 2011 року № 3671-VI визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

У відповідності з пунктом 13 цієї ж Статті, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року і статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту , поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться :

- знаходження особи за межами країни своєї громадянської належності або, якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого колишнього місця проживання;

- неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;

- наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

- побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути повязано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Якщо встановлення факту знаходження особи за межами країни своєї національної належності або за межами країни свого колишнього місця проживання не викликало у органу ДМС труднощів, то зясування інших підстав для надання статусу біженця зроблено ними поверхово.

Що ж до обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань, то воно є ключовим у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування у першу чергу суб'єктивних обставин є досить важливим.

Слід зауважити, що суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути невиносним. Термін побоювання означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ і так далі.

Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Також слід зазначити, що свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, повинні задовольняти тому, що є прийнятним вважати «можливим у розумних межах» або правдоподібним, тобто заявник не повинен обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця.

Що стосується підтверджуючих доказів, то їх наявність підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обовязковим елементом його доказової бази. Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Також слід звернути увагу на те, що побоювання бути переслідуваним може бути цілком обґрунтованим незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування - державні органи, чи ні. Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що дії повинні бути державними або здійсненими державною владою.

Так, зі змісту пункту 65 Керівництва УВКБ ООН випливає, що часто на практиці переслідування є результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити. Відмова особі в захисті за Конвенцією про статус біженців тільки тому, що вона переслідується не тими особами або органами, породжує невідповідність закону.

Таким чином, біженець має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок переслідування цієї особи за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

У цілому, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Відповідачем та третьою особою у висновках вказано, що позивач не зміг навести будь-яких доказів щодо того, що він належить до етнічної групи шабак, у той же час відповідач у висновку та про що додаткового вказано у протоколах бесіди зазначає, що заявник (позивач) володіє мовою шабакі, однак через відсутність перекладача з шабакської мови у відповідача була відсутня можливість провести лінгвістичну експертизу.

У той же час суд зазначає, що відповідно до приписів ч.2 ст.71 КАС України тягар доказування лежить саме на відповідачі, у той час як позивач на підставі принципу гуманізму відповідно до Конвенції про статус біженців позбавлений можливості довести зазначені факти, у тому числі і надати документи на підтвердження своєї належності до роду Беджвані.

Із наявних в матеріалах справи доказів колегією суддів встановлено, що ситуація в країні походження позивача на момент подання ним заяви до міграційної служби та на момент, коли позивач вирішив залишити країну походження, склалася таким чином, що шабаки дійсно потерпали від нападів ІДІЛ через те, що сповідують іслам шиїтського спрямування.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази та наведені норми права, колегія суддів приходить до висновку про те, що побоювання позивача стати жертвою переслідування з боку ІДІЛ внаслідок належності до етнічної групи шабак мають реальний характер.

Щодо ситуації у країні походження позивача на момент його вибуття і по теперішній час, суд зазначає, що з мережі Інтернет, у тому числі, з щорічних доповідей Комісії США з міжнародної релігійної свободи, Міністерства внутрішніх справ Великобританії, доповіді Генерального секретаря Ради безпеки ООН, тощо, за 2014-2015 роки, Позиції Управління Верховного комісара ООН у справах біженців щодо повернень до Іраку судом встановлено, що бойовиками ІДІЛ та пов'язаними з ними збройними формуваннями здійснюються систематичні напади на мирне населення та цивільну інфраструктуру, страти, інші методи цілеспрямованого вбивства цивільних осіб, насильства над жінками, вербування дітей, руйнування місць релігійного та культурного значення, руйнування і розграбування майна щодо релігійних та етнічних меншин, у тому числі і шабак (т. 1 а.с.122-158).

Колегією суддів при наданні оцінки вказаній інформації враховано, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця (та/або особи, яка потребує додаткового захисту), та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року N 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до Резолюції Організації Обєднаних Нації № 2169 (2014), ухваленою Радою Безпеки 30 липня 2014 року, за змістом якої ситуація, яка склалася у Іраку внаслідок широкомасштабного акту, вчиненого терористичним групами зокрема «Ісламська держава Іраку та Леванту» (ІДІЛ) та повязаними з ними терористичними групами, що загрожує мирному населенню та усім релігійним та етнічним групам.

Статтею 15 Закону України «Про міжнародні договори України» визначено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Це саме кореспондується статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України та Конституцією

України.

За змістом статті 25 Статуту ООН, для членів Організації ООН, членом якої є Україна, рішення Ради Безпеки є обовязковими для виконання. При цьому, статтею 39 цього Статуту визначено, що Рада Безпеки визначає існування будь якої загрози миру, будь якого порушення миру чи акта агресії та робить рекомендації або вирішує, які заходи слід вчинити у відповідності з статтями 41 та 42 для підтримання чи встановлення міжнародного миру та безпеки.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Державна міграційна служба України, приймаючи рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.08.2015 року №512-15, у повній мірі не дослідила як належність позивача до етнічної групи шабак, про що у оскаржуваному рішенні відповідачем зроблено поверхневі висновки, а також не надала об'єктивної оцінки ситуації о країні походження позивача. У той же час, позивачем надано до суду докази на підтвердження своєї приналежності до етнічної групи шабак (копії оригіналу та офіційний переклад паспорту ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_2 ОСОБА_6 Бежван на підтвердження належності до роду Беджвані, переклад та оригінал письма шабакською мовою - а.с.105-111).

Відповідно до частини 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що в даному випадку відносно позивача відповідачем не встановлено об'єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право останньому на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

Отже, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту пов'язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, суд зазначає, що обов'язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України і розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Виходячи з положень частини другої зазначеної статті, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, неприпустимим є висновок щодо недоведеності іноземцем чи особою без громадянства неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

За таких обставин, колегія суддів вважає рішення Державної міграційної служби України від 12.08.2015 року №512-15 прийнятим без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивача та підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Тобто, спосіб захисту має враховувати суть правопорушення, допущеного суб'єктом владних повноважень - відповідачем.

Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006 року, суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до приписів ч.1 ст.244-2 КАС України (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" №192-VIII від 12.02.2015 року) висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що належним способом відновлення порушеного права позивача, а також із метою усунення порушень, допущених відповідачем у спірних правовідносинах, є зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Керуючись ст.ст. 11, 12, 51, 71, ст. 158, ст. 159, ст. 160, ст. 161, ст. 162, ст. 163, ст. 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 12.08.2015 року №512-15.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанова набирає законної сили згідно з ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду згідно з ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: шляхом подачі через Харківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення (у разі застосування судом ч. 3, ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні з дня отримання копії постанови, у разі повідомлення субєкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених ч.4 ст.167 цього Кодексу, про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду) апеляційної скарги з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя Панченко О.В.

Судді Самойлова В.В.

ОСОБА_7