Справа № 806/4847/14
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2016-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" серпня 2016 р. м. Київ К/800/18730/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючої: Калашнікової О.В.,

Суддів: Васильченко Н.В.,

Леонтович К.Г.

секретар судового засідання - Маджар О.

за участю

представника відповідача - Тягунова О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2015 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Житомирської міської ради, Житомирської обласної державної адміністрації, третя особа - Департамент праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації, про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до виконавчого комітету Житомирської міської ради, Житомирської обласної державної адміністрації, третя особа - Департамент праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації, в якому просила:

визнати протиправними дії Житомирської обласної державної адміністрації по ухиленню від зобов'язань по фінансуванню будівництва та закупівлі житла за рахунок коштів, спрямованих для забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи;

визнати протиправними дії Виконавчого комітету Житомирської міської ради по ухиленню від виконання зобов'язань по забезпеченню ОСОБА_3 житловою площею як громадянки, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи;

зобов'язати Виконавчий комітет Житомирської міської ради забезпечити ОСОБА_3 житлом як громадянку, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесену до 1-ї категорії в порядку п.10 ст.20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 10.06.1997 року перебуває на обліку у списку Виконавчого комітету Житомирської міської ради на позачергове отримання житла. Відповідно до пункту 10 статті 20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", позивач має право на забезпечення жилою площею протягом одного року з дня подання заяви. Однак, з часу постановлення на квартирний облік, вона квартирою не забезпечена. Вказує, що в місті Житомирі вводилося в експлуатацію відповідне житло, але відповідачем 15% від нього не передавалося для забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2015 року залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленими по справі рішеннями, ОСОБА_3 звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, матеріали касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права колегія суддів Вищого адміністративного суду України зазначає наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач з 10.07.1997 року перебуває на обліку у списку Виконавчого комітету Житомирської міської ради на позачергове отримання житла як особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи і відноситься до 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. За повідомленням Виконавчого комітету Житомирської міської ради, раніше позивача було взято на квартоблік 1323 сім'ї.

На день звернення позивача із зазначеним позовом така черга значно зменшилася і сім'я ОСОБА_3 в складі чотирьох осіб значилася на квартирному обліку для позачергового одержання житла за № НОМЕР_1. Однак, з часу постановлення на квартирний облік, вона квартирою не забезпечена.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди першої і апеляційної інстанцій виходили з того, що відповідачі в спірних правовідносинах діяли правомірно.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України з цього приводу звертає увагу на наступне.

Відповідно до п. 10 ст. 20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (в редакції чинній на момент звернення позивача до суду та на день винесення оскаржуваної постанови ) особам, віднесеним до категорії 1 (пункт 1 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги: позачергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов (включаючи сім'ї загиблих або померлих громадян). Особи, зазначені в цьому пункті, забезпечуються жилою площею протягом року з дня подання заяви, для чого місцеві Ради щорічно виділяють 15 відсотків усього збудованого житла (в тому числі підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності). Кабінет Міністрів України щорічно виділяє обласним державним адміністраціям цільовим призначенням капітальні вкладення відповідно до кількості сімей, що потребують поліпшення житлових умов. Фінансування будівництва здійснюється з Державного бюджету України.

Стаття 63 вказаного Закону передбачає, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок державного бюджету.

Отже, як вірно зазначено судами попередніх інстанцій, вказані норми безпосередньо вказують на те, що надання позивачу житла залежить від фінансування з Державного бюджету України.

Перелік видатків на здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення, що фінансуються з Фонду у відповідному році, затверджується Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік. Кошти Фонду витрачаються у порядку, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно Законів України "Про Державний бюджет України на відповідний рік" (з 1997 по 2014роки) та додатків до них зазначено, що фінансування заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи за бюджетною програмою "забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" здійснюється за рахунок і в межах надходжень до Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення, а головним розпорядником таких бюджетних коштів зазначалося Міністерство України з питань надзвичайних ситуацій (в 2004 році - Міністерство праці та соціальної політики України).

Таке правове регулювання використання бюджетних коштів для цієї цілі закріплено в правових нормах Порядку зарахування збору до Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення і використання його коштів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 1998 р. N 396, в подальшому в Порядку використання коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2000 р. N 987, а в подальшому Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2005 р. N 931.

Судами встановлено, що за інформацією Житомирської ОДА, згідно із затвердженим МНС України розподілом коштів між розпорядниками нижчого рівня, в 2011році виділялися певні кошти для зазначених цілей, але не були оплачені ГУ ДКСУ в Житомирській області. В 2012 році було виділено та проведено як видатки на ці цілі для Управління з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту від наслідків Чорнобильської катастрофи ОДА всього 1073678,00 грн., а Управлінню капітального будівництва Житомирської міської ради - 3045377,96 грн. В 2013 році на вказані цілі також виділялися певні кошти, але вони не були підтверджені як видатки ГУ ДКСУ в Житомирській області. В 2014 та на 2015 роки кошти для забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідача із державних бюджетів взагалі не виділялися, використані відповідачами в 2012 році кошти є недостатніми для забезпечення всіх сімей, які перебувають на обліку у списку Виконавчого комітету Житомирської міської ради на позачергове отримання житла як особи, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що відповідачі не допускали неправомірних дій, які б перешкоджали забезпеченню позивача житлом.

В частині позовних вимог щодо зобов'язання Виконавчого комітету Житомирської міської ради забезпечити ОСОБА_3 житлом як громадянку, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про належність даного спору до повноважень цивільних судів.

Приписи пункту 1 частини 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України прямо встановлюють правило про захист прав, зокрема, що виникають із житлових відносин, у порядку цивільного судочинства. Поняття «житлові відносини», на думку колегії суддів, в контексті змісту наведеної норми включає і право на одержання житла в зв'язку з отриманням статусу постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи, оскільки норма не містить винятку зі встановленого нею загального правила.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суди всіх інстанцій виходили з того, що спір у цій частині є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на те, що в цьому випадку неоднаково застосовано статтю 6 Конвенції стосовно «суду, встановленого законом». Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Дана правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду україни, висловленою у постанові № 21-530а14 від 2.12.2014 року.

Пунктом першим частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку про необхідність скасувати рішення суду апеляційної інстанції та змінити рішення суду першої інстанції, скасувавши його в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо зобов'язання Виконавчого комітету Житомирської міської ради забезпечити ОСОБА_3 житлом як громадянку, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи із закриттям провадження в цій частині. В решті постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2015 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 157, 220, 221, 223, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

УХВАЛИЛА :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2015 року скасувати.

Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2015 року змінити в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо зобов'язання Виконавчого комітету Житомирської міської ради забезпечити ОСОБА_3 житлом як громадянку, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи із закриттям провадження в цій частині. В решті постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав передбачених ст.ст.237-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: