Справа № 2а/2470/3398/11
Суддя: Кушнір Віталіна Олександрівна
Дата ухвалення: 2011-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10:20год. 08 грудня 2011 року м. Чернівці Справа № 2а/2470/3398/11

Чернівецький окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Ковтюк В.О.

секретаря судового засідання Настасійчука О.В.

за участю :

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Сектора з питань банкрутства у Чернівецькій області Державного департаменту з питань банкрутства в особі комісії з проведення ліквідації про скасування наказу про звільнення та визнання неправомірними дій, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (позивач) звернулася з адміністративним позовом до Сектора з питань банкрутства у Чернівецькій області Державного департаменту з питань банкрутства в особі комісії з проведення ліквідації (відповідача) про скасування наказу про звільнення та визнання неправомірними дій.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, відповідно до наказу відповідача від 18 листопада 2011 року №10/ОС (далі Наказ) позивача було звільнено з посади головного спеціаліста юрисконсульта на підставі ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у звязку із ліквідацією відповідача.

Позивач не погоджується із цим Наказом та з діями відповідача щодо звільнення виходячи з наступного.

Позивач з 12 березня 2010 року по 09 січня 2013 року перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, відповідно до наказу №1-Вп від 18.02.10р.

Відповідно до вимог ч.3 ст.40 ст.184 КЗпП України забороняється звільнення працівників під час тимчасової непрацездатності та під час відпустки, також заборонено звільняти жінок які мають дітей до трьох років, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштування.

Як передбачає ч.1 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників їх персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. 14 червня 2011 року позивача листом було попереджено про наступне звільнення із займаної посади, однак не було надано пропозицій щодо подальшого працевлаштування.

Крім того, відповідач фактично позбавляє позивача гарантованого законом збереження місця роботи та стажу роботи за спеціальністю, передбаченого ст.181 КЗпП України, п.13 ст.11 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.11.03р. №1058-IV.

Виходячи з наведеного, позивач вважає, що позов підлягає задоволенню, а Наказ скасуванню.

Під час судового розгляду представник позивача позов підтримав в повному обсязі та наполягав на його задоволенні.

Відповідач проти позову заперечував, мотивуючи свої заперечення наступним.

Відповідач 14 червня 2011р. попередив про наступне звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України всіх працівників, в т.ч. ОСОБА_3, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відповідно до частини третьої ст.49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення роботодавець пропонує працівникам іншу роботу на тому ж підприємстві, якщо така є. При відсутності роботи за відповідною спеціальністю, трудовий договір може бути розірваний, а працівник, на власний розсуд, звертається по допомогу до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.20 Закону України «Про зайнятість населення» від 1 березня 1991 р. № 803-ХІІ відповідач 15 червня 2011 року подав до Чернівецького міського центру зайнятості Звіт про заплановане вивільнення працівників Сектору форми № 4-ПН (план).

24.06.2011р. набрала чинність постанова Кабінету Міністрів України від 25.05.2011р. №639, згідно із абз.3 п.3 якої Державний департамент з питань банкрутства зобов'язано забезпечити виконання повноважень державного органу з питань банкрутства до завершення виконання заходів, що забезпечать можливість здійснення Міністерством юстиції таких повноважень. Згідно із розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.11.2011р. №1135-р Міністерство юстиції України починає виконання повноважень державного органу з питань банкрутства з 21.11.2011р., повноваження Державного департаменту з питань банкрутства та його територіальних органів припиняються.

При ліквідації державного органу влади трудові відносини припиняються.

На виконання вище зазначених нормативних актів 18 листопада 2011року було звільнено всіх працівників відповідача та на підставі наказу Департаменту №77 від 10.06.2011р. та листа Департаменту №216-30-28/3744 від 17.11.2011р.

Відповідачем 24 листопада 2011 року подано звіт про фактично вивільнених працівників до Чернівецького міського центру зайнятості.

Відповідач не погоджується з позицією позивача, що ним в порушення принципу рівності трудових прав було позбавлено позивача можливості використати своє право на іншу роботу на тому ж підприємстві чи переведення до новоствореної служби, оскільки звільнення було здійснено у зв'язку з повною ліквідацією Сектору, а державний орган з питань банкрутства Міністерства юстиції не є правонаступником Державного департаменту з питань банкрутства.

Крім того, чинним законодавством не визначено, що саме ліквідаційна комісія повинна працевлаштовувати звільненого працівника, тому відповідач вважає, що в даному випадку відповідальність за працевлаштування позивача несе державна служба зайнятості.

На підставі викладеного, відповідач вважає, що наказ про звільнення є правомірним та мотивованим, а позов не підлягає задоволенню.

В ході судового розгляду представник відповідача, наполягав на безпідставності позову та необхідності відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач з 01 грудня 2009 року працювала на посаді головного спеціаліста юрисконсульта , що підтверджується записом в трудовій книжці та була державним службовцем (а.с.6-7).

18 лютого 2010 року наказом №1-Вп ОСОБА_3 надано відпусту по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 12.03.10р. по 09.01.13 року включно (а.с. 9).

Постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2011р. №346 ліквідовано урядові органи, зокрема Державний департамент з питань банкрутства.

10 червня 2011 року Державним департаментом з питань банкрутства прийнято наказ №77 про ліквідацію Сектору з питань банкрутства у Чернівецькій області Державного департаменту з питань банкрутства, яким утворено комісію з проведення ліквідації та доручено здійснювати керівництво діяльністю Сектору на період до завершення його ліквідації (а.с.11-12).

14 червня 2011 року ОСОБА_3 була попереджена про наступне звільнення відповідно до ч.1 ст.40 КЗпП України, про що свідчить її підпис (а.с. 8).

18 листопада 2011 року наказом Голови комісії з проведення ліквідації Сектору з питань банкрутства у Чернівецькій області Державного департаменту з питань банкрутства з особового складу №20/С ОСОБА_3 звільнено у звязку із ліквідацією Сектору з питань банкрутства п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.10).

Відповідно до довідки Чернівецької філії ПриватБанку від 28 листопада 2011 року, позивача повідомлено про те, що на рахунок позивача 25 листопада 2011 року надійшли кошти в сумі 837,25 грн. (вихідна допомога при звільненні) (а.с. 13).

До вказаних правовідносин суд застосовує такі положення закону та робить висновки по суті спору.

Відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з вимогами ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно пункту 15 частини 1 статті 3 КАС публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації права на державну службу, а також статус державних службовців встановлено Законом України „Про державну служу.

Статтею 1 цього Закону встановлено, що державна служба в Україні це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. При цьому відповідно до ст.9 Закону „Про державну службу регулювання правового статусу державних службовців державних органів та їх апарату здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

За змістом ст.30 Закону України „Про державну службу підстави припинення державної служби можуть бути загальними, передбаченими Кодексом законів про працю України та спеціальними, тобто передбаченими цим Законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частина 3 ст.40 КЗпП України визначає, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Згідно ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Проаналізувавши вищевказані норми закону, суд вважає безпідставними твердження відповідача, що норма ч.3 ст.40 КЗпП України допускає звільнення позивачки, оскільки відбувається повна ліквідація відповідача, оскільки у відношенні жінок, які мають дітей віком до 3 років правовідносини регулюються саме вимогами ст.184 КЗпП України.

А згідно ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення жінок, які мають дітей віком до 3 років з ініціативи власника, або уповноваженого ним органу допускається у випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації, проте з обов'язковим працевлаштуванням.

В ході судового розгляду справи було встановлено і не заперечувалось представником відповідача, що при звільненні ніякої іншої посади чи роботи позивачці запропоновано не було.

Суд вважає також безпідставними твердження відповідача, що чинним законодавством не визначено, що саме ліквідаційна комісія повинна працевлаштовувати звільненого працівника, тому в даному випадку відповідальність за працевлаштування позивача несе державна служба зайнятості, оскільки 10 червня 2011 року Державним департаментом з питань банкрутства прийнято наказ №77 про ліквідацію Сектору з питань банкрутства у Чернівецькій області Державного департаменту з питань банкрутства, яким утворено комісію з проведення ліквідації та доручено здійснювати керівництво діяльністю Сектору на період до завершення його ліквідації.

На підставі викладеного суд вважає, що оскаржуваний наказ як протиправний підлягає скасуванню.

Згідно п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в адміністративних справах про протиправність рішення, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову. Відповідач не довів правомірність свого рішення.

Враховуючи вищезазначене, повно, всебічно дослідивши докази по справі, обєктивно оцінивши їх, суд приходить до висновку - позов задовольнити.

Відповідно до п.2, 3 ч.1 ст.265 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження заробітної плати, іншого утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Керуючись ст.ст. 11, 71, 76, 79, 86, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Сектора з питань банкрутства у Чернівецькій області Державного департаменту з питань банкрутства про звільнення ОСОБА_3 №20/0С від 18.11.2011р.

2. Визнати дії Комісії з проведення ліквідації Сектора з питань банкрутства у Чернівецькій області Державного департаменту з питань банкрутства щодо звільнення ОСОБА_3 неправомірними.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст. 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанови суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанову в повному обсязі виготовлено 13 грудня 2011 р.

Суддя В.О. Ковтюк