Справа № 2а/2470/3113/11
Суддя: Кушнір Віталіна Олександрівна
Дата ухвалення: 2011-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11:11год. 01 грудня 2011 року м. Чернівці Справа № 2а/2470/3113/11

Чернівецький окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Ковтюк В.О.

секретаря судового засідання Настасійчука О.В.

за участю :

представника позивача - ОСОБА_1.

представника відповідача - ОСОБА_2М

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом приватного підприємства «Регіон-Центр» до виконавчої дирекції Чернівецького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про скасування рішень, суд

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Регіон Центр» (позивач) звернувся з адміністративним позовом до виконавчої дирекції Чернівецького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення №274 від 15.09.11р. в частині стягнення 164066,25 грн. за занижений фонд оплати праці (з урахуванням заяви про зміну позовних вимог).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що в період з 29 квітня 2011 року по 26 серпня 2011 року проводилася перевірка з питань правильності нарахування, своєчасності і повноти сплати страхових внесків, інших платежів позивачем в період з 01.10.09р. по 31.03.11р. За результатами перевірки, працівниками відповідача складено акт від 26.08.2011 року, в якому зазначено, що позивачем порушені п.2 ч.2 ст.27, п.2 ст.35 Закону України від 18.01.2001 р. №2240-ІІІ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» (далі Закон №2240), ст.2 Закону України від 11.01.2001р. №2213 «Про розмір внесків на деякі види загальнообов'язкового державного страхування» (далі Закон №2213); п.п.7, 20 Порядку обчислення середньої заробітної плати для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням» затвердженим постановою КМУ від 26.09.2001 р. (далі Порядок) та встановлено приховування фонду оплати праці на суму 164066,25 грн.

На підставі Акту 15 вересня 2011 року відповідачем прийнято рішення №274 про повернення коштів Фонду та застосування фінансових санкцій за порушення законодавства про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності в розмірі 168665,23 грн. (далі Рішення)

Дане Рішення позивачем було оскаржене, однак в задоволені скарги було відмовлено, а Рішення відповідача визнано правомірним.

Позивач не погоджується із вказаним Рішенням, вважає його протиправним та необґрунтованим виходячи з наступних підстав.

Відповідач зазначив в Акті, що позивачем приховувався фонд оплати праці, однак на думку позивача, це суперечить фактичному стану справ, оскільки він наймав працівників за цивільно-правовими угодами, трудових відносин між ними не було. Підставою для виплати винагороди за виконані роботи був акт виконаних робіт. Таким чином, нарахування на фонд винагород за виконані роботи цим особам не проводились, у звіті дані суми не вказувались, так як в ньому зазначається лише - штатні працівники.

Так, при укладені цивільно-правових угод з фізичними особами, предметом яких є виконання робіт по прибиранню прилоткової частини доріг та тротуарів, позивач керувався нормами ст.ст. 627, 6 ЦК України, якими визначено, що сторони своїм вибором вправі укладати як договори, що передбачені цивільним законодавством, так і такі, які не суперечать його загальним засадам.

Як передбачає ст.6 Закону №2240, особи, які виконують роботи (надають послуги) згідно з цивільно-правовими договорами беруть участь у загальнообов'язковому державному соціальному страхуванні з тимчасової втрати працездатності на добровільних засадах, отже страхові внески до Фонду в обов'язковому порядку не нараховуються і не сплачуються.

Виходячи з наведеного, позивач просить суд визнати протиправними та скасувати Рішення.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечував, з підстав наведених в письмових запереченнях на позов, а саме.

Перевіркою правильності нарахування та утримання страхових внесків, встановлено, що у перевіреному періоді фонд заробітної плати занижений на суму 164066,25 грн.

Зокрема, під час перевірки було виявлено факти укладання договорів цивільно-правового характеру (трудових угод) з фізичними особами для виконання обов'язків штатних працівників, а тому числі для виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників на період відпустки. Однак, при ознайомленні з наданими на підприємстві трудовими угодами та умовами їх виконання, було встановлено ознаки, притаманні для трудових відносин, а не цивільно-правових.

Так, штатним розписом позивача на відповідний робочий рік передбачено посади працівників, молодшого обслуговуючого персоналу та робітників поточного ремонту, які згідно своїх функціональних обов'язків виконують ті роботи та обов'язки, для виконання яких укладалися вищезазначені трудові (цивільно-правові) угоди. Крім того, на підприємстві проводилося табелювання згідно відпрацьованих такими особами днів (годин).

Управлінням праці та соціального захисту населення Шевченківської районної ради в м.Чернівці, було проведено перевірку, якою зроблено висновок, що зазначені договори містять всі ознаки трудового договору, передбачені статтею 21 КЗпПУ.

А тому позивач, вважає, що формально, надаючи відносинам з фізичними особами, які виконували роботи на користь підприємства, ознаки цивільно-правових угод, позивач уникає обов'язку нарахування страхових внесків до Фонду на оплату праці за такими угодами.

З огляду на це, на думку відповідача, доводи позивача щодо не правильності нарахування та утримання страхових внесків не можуть прийматися до уваги, а тому відповідач наполягає на відмові у задоволені позову в повному обсязі.

Під час судового розгляду представник відповідача наполягав на відмові в задоволенні позову у звязку із його безпідставністю.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що в період з 29 квітня 2011 року по 26 серпня 2011 року проведено перевірку правильності нарахування, своєчасності і повноти сплати страхових внесків, інших платежів до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та правомірності витрачання коштів приватного підприємства «Регіон-Центр» за періоди з 01.10.09р. по 31.03.11р., за результатами якої складено Акт від 28 серпня 2011 року (а.с. 18-20), в якому зазначено наступне:

- приховування фонду оплати праці в розмірі 164066,25 грн.;

- встановлено, що фонд заробітної плати занижений на суму 164066,25 грн., у звязку із чим не донараховано та не доутримано страхових внесків в розмірі 3732,91 грн., що є порушенням п.2 ч.2 ст.27 Закону №2240;

- при нарахуванні та виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності порушено ст.2 Закону №2213; п. 2 ст. 35 Закону №2240; п.п. 7, 20 Порядку, у звязку із чим не прийнято до заліку 577,38 грн.

01 вересня 2011 року позивачем було подано заперечення до Акту, в якому позивач не погоджувався із висновком щодо приховання ним фонду оплати праці, оскільки працівники наймалися на підставі цивільно-правових угод, а відповідно до ст.6 Закону №2240, в разі, якщо роботи виконуються на підставі цивільно-правових договорів, то в цьому випадку особи, які виконують роботи беруть участь у загальнообовязковому державному страхуванні з тимчасової втрати працездатності на добровільних засадах, а отже страхові внески до Фонду в обовязковому порядку не сплачуються (а.с.14).

15 вересня 2011 року відповідачем прийнято рішення №274 про повернення коштів Фонду та застосування фінансових санкцій за порушення законодавства про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності, відповідно до якого поверненню підлягають витрати з тимчасової непрацездатності в сумі 577,38 грн.; донараховані внески в сумі 3732,91 грн.; накладено штраф у розмірі 50% неправомірно витрачених страхових коштів - 288,69 грн., за занижений фонд оплати праці накладено штраф у сумі 164066,25 грн.(а.с. 15).

На дане Рішення позивачем 29 вересня 2011 року подано скаргу про перегляд рішення №274, з мотивів зазначених в заперечені на Акт (а.с.16).

17 жовтня 2011 року відповідачем було прийнято рішення №9 про розгляд скарги, яким у задоволені скарги було відмовлено (а.с.7-8).

Згідно висновків територіальної Державної інспекції праці у Чернівецькій області від 16 травня 2011 року вих. №410, основним критерієм різниці між цивільно-правовим договором та трудовим є визначення того, що цивільно-правовий договір укладається задля досягнення результату праці, а трудовий регулює сам процес праці. Так при цивільно-правовому договорі підряду процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату, оплачується не процес праці, а її результат причому, як правило, після завершення робіт на підставі актів здачі-приймання виконаних робіт. Підрядчик на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик. Для трудового договору характерне те, що процес трудових відносин, їх організація - регулюються трудовим законодавством; працівник прикліплюється в штаті підприємства для виконання функцій за конкретною кваліфікацією, професією, посадою; незалежно від результатів праці йому гарантується певна платня, він має право на встановлені трудовим законодавством гарантії, компенсації і пільги, ризик загибелі речі працівник не несе. Крім того, працівники підпорядковуються внутрішньому трудовому розпорядку (зарахування до складу працівників підприємства, додержання встановленого режиму праці, виконання певної роботи), причому працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має право передоручати іншій особі. Також, інспекція праці зазначає, що вона не наділена повноваженнями щодо встановлення факту трудових відносин, такі повноваження є лише у суду (а.с.13).

До вказаних правовідносин суд застосовує такі положення закону та робить висновки по суті спору.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.3 ст.6 Закону№2240 особи, які забезпечують себе роботою самостійно (особи, які займаються підприємницькою, адвокатською, нотаріальною, творчою та іншою діяльністю, пов'язаною з одержанням доходу безпосередньо від цієї діяльності, в тому числі члени творчих спілок, творчі працівники, які не є членами творчих спілок), мають право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги відповідно до цього Закону за умови сплати страхових внесків до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності відповідно до діючого законодавства.

Як було встановлено в ході судового розгляду справи між сторонами виник спір щодо правової кваліфікації укладених позивачем договорів з надання послуг фізичними особами.

Зокрема, відповідач виявив факт укладання договорів цивільно-правового характеру з фізичними особами для виконання обов»язків штатних працівників, в тому числі для виконання обов»язків тимчасово відсутніх працівників на період відпустки: в жовтні 2009р. 16; в листопаді 2009 р.- 16; в грудні 2009 р. - 16; в січні 2010р. 16; в лютому 2010р. 8: в березні 2010р. 8; в квітні 2010р. 6; в травні 2010р. 10; в червні 2010р. 12; в липні 2010р. 9; в серпні 2010р. 12; в вересні 2010р. 9; в жовтні 2010р. 9; в жовтні 2010р. 9; в листопаді 2010р. 13; в грудні 2010р. 14 (долучено в судовому засіданні).

Згідно п.6 ст.2 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням найманий працівник це фізична особа, яка працює за трудовим договором (контрактом) на підприємстві, в установі, організації незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи.

Відповідно до п.1 ст.1 Законом України „Про розмір внесків на деякі види загальнообов'язкового державного соціального страхування 9 в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин), в основу обчислення збору покладені основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року №108/95-ВР заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Ст.2 наведеного Закону визначає структуру заробітної плати, а саме основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Отже, нарахування та сплата внесків до Фонду здійснюється тільки з суми заробітної плати найманих працівників, які знаходяться в трудових відносинах з підприємством, тобто працюють на підставі трудових договорів.

Відповідно до ст.21 Кодексу законів про працю України, трудовим договором вважається угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 48 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

Згідно до ч.1 ст.837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ч.1 ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

З досліджених в судовому засіданні договорів, які були укладені позивачем з фізичними особами, вбачається, що вони є цивільно-правовими угодами, оскільки вони містять ознаки цивільно правового договору підряду, а саме: 1) предмет договору є характерним для договору підряду, оскільки він передбачає, що Виконавець зобов'язується за дорученням Замовника здійснювати певні роботи (прибирання при лоткової частини доріг та тротуарів)(п.1.1 Договору), а Замовник зобов'язується прийняти виконані роботи (надані послуги) і оплатити їх відповідно до умов договору (п.1.4 Договору); 2) оплата за договорами здійснювалась за кінцевим результатом виконання роботи (надання послуг) за умови її приймання, так оплата виконаних робіт здійснювалась відповідно до акту приймання-здачі виконаних робіт; 3) вартість робіт була чітко передбачена у п.2 Договорів 4) виконавці не підпорядковані правилам внутрішнього трудового розпорядку, оскільки з п.1.2. договору вбачається, що робота має відповідати таким вимогам: щоденне дворазове прибирання закріпленої дільниці, що не відповідає правилам внутрішнього трудового розпорядку позивача.

Суд погоджується з твердженнями позивача, що діюче цивільне законодавство не забороняє здійснювати облік (табелювання) виконання робіт по договору та виплату винагороди цим працівникам на підприємстві. Ведення табелю обліку використаного робочого часу не надає цивільно-правовим угодам статусу трудових угод.

Зважаючи на наведене, суд дійшов висновків, що суми коштів, які були виплачені фізичним особам за спірними договорами не відносяться до сум фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, які визначаються згідно з нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України "Про оплату праці". Отже, на ці суми не повинні нараховуватися внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Згідно п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Керуючись ст.ст. 11, 71, 76, 79, 86, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення виконавчої дирекції Чернівецького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності №274 від 15.09.2011р. про повернення коштів Фонду та застосування фінансових санкцій за порушення законодавства про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності в частині 167799,16 грн.

3. Скасувати рішення виконавчої дирекції Чернівецького обласного відділення Фонду з тимчасової втрати працездатності №9 від 17.10.11р. про розгляд скарги.

4. Стягнути з державного бюджету України на користь приватного підприємства «Регіон-Центр» судові витрати в сумі 3,40 грн.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст. 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанови суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанову в повному обсязі виготовлено 06 грудня 2011 р.

Суддя В.О. Ковтюк