Справа № 759/4579/15-а
Суддя: Шостак О.О.
Дата ухвалення: 2016-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 759/4579/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Лукяненко Л.М. Суддя-доповідач: Шостак О.О.
У Х В А Л А

Іменем України

26 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Шостака О.О.,

суддів Желтобрюх І.Л., Мамчура Я.С.,

при секретарі Лебедєвій Ю.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Святошинського районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання неправомірною бездіяльності суб'єкта владних повноважень та про зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачі звернулися до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання неправомірною бездіяльності, яка полягає в не видачі розпорядження про надання дозволу на укладення договору довічного утримання від імені підопічної ОСОБА_4 із ОСОБА_5; зобов'язання видати розпорядження про надання дозволу на укладення договору довічного утримання від імені підопічної ОСОБА_4 із ОСОБА_5.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року позов задоволено частково. Визнано протиправними рішення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, викладені в листах від 06.02.2015 №859/35-02/2 та 18.03.2015 №107-107/МІ1Д-366-856. Зобов'язано Святошинську районну в м. Києві державну адміністрацію самостійно вирішити питання про надання дозволу на укладення договору довічного утримання з врахуванням обставин справи та норм чинного законодавства, що регулюють дані правовідносини. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині відмови в задоволенні позову, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, як таку, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін по справі, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів знаходить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09.08.2010 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 призначені опікунами над недієздатною громадянкою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12.11.2009 визнана недієздатною.

З Довідки до акту огляду МСЕК від 19.12.2011 вбачається, що громадянка ОСОБА_4 потребує постійного стороннього догляду, нагляду та допомоги.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, ОСОБА_4 належить ? частини квартири АДРЕСА_1.

З метою надання дозволу на укладання договору довічного утримання, позивачі звернулись до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування, із відповідними заявами та пакетом документів, відповідно до яких набувачем за договором довічного утримання визначено ОСОБА_5.

Листом від 17.11.2014 №107-107/ОП/Щ-1910-3039 Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація повідомила позивачів про те, що їх заяву про надання дозволу на укладання договору довічного утримання, як опікунів, було розглянуто та задоволено на засіданні опікунської ради від 05.11.2014 протокол №9.

У зв'язку з наданою згодою, позивачі неодноразово звертались до представників Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації із вимогою видати розпорядження Голови Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про надання опікунам дозволу на нотаріальне посвідчення договору довічного утримання.

З листів Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 06.02.2015 №859/35-02/2 та від 18.03.2015 №107-107/МІ1Д-366-856 вбачається, що позивачам відмовлено в наданні дозволу на нотаріальне посвідчення договору довічного утримання від імені підопічної громадянки ОСОБА_4 з громадянкою ОСОБА_5, оскільки вказане питання суперечить інтересам недієздатної особи, та заява з аналогічним зверненням від 05.03.2015 не містить інформації стосовно видів матеріального забезпечення та догляду, які повинні бути конкретно визначені у договорі довічного утримання.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, позивачі звернулись з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Закону України «Про місцеві державні адміністрації», місцеві державні адміністрації здійснюють ряд повноважень в галузі соціального забезпечення та соціального захисту населення. Зокрема, стаття 23 цього Закону передбачає реалізацію державної політики в галузі соціального забезпечення та соціального захисту соціально незахищених громадян - пенсіонерів, інвалідів, одиноких непрацездатних, дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, осіб із їх числа, одиноких матерів, багатодітних сімей, інших громадян, які внаслідок недостатньої матеріальної забезпеченості потребують допомоги та соціальної підтримки з боку держави.

Згідно ст.ст. 55-56 Цивільного кодексу України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки.

Органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

Права та обов'язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюється законом та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ст. 745 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.

Стаття 748 ЦК України передбачає, що набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (ч. 4 ст. 334 ЦК України).

Таким чином, виникнення права власності на нерухоме майно за договором довічного утримання, виникає у набувача з моменту державної реєстрації такого договору.

Відповідно до Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 671 від 26.05.2004 (в редакції чинній на час укладення договору довічного утримання) (далі Порядок), державна реєстрація правочинів проводиться відповідно до вимог Цивільного кодексу України шляхом внесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів.

Цим порядком визначено правочини, які підлягають державний реєстрації, серед яких є, зокрема, договір довічного утримання (п. 5 Порядку).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідач листом від 17.11.2014 №107-107/ОП/Щ-1910-3039 повідомив позивачів про те, що їх заяву про надання дозволу на укладання договору довічного утримання, як опікунів, було розглянуто та задоволено на засіданні опікунської ради від 05.11.2014 протокол №9.

Однак, зі змісту листів від 06.02.2015 №859/35-02/2 та від 18.03.2015 №107-107/МІ1Д-366-856 вбачається, що позивачам відмовлено в наданні дозволу на нотаріальне посвідчення договору довічного утримання.

Відповідно до статті 61 Цивільного кодексу України опіка або піклування встановлюються за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника. Опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов'язки опікуна чи піклувальника.

Стаття 67 Цивільного Кодексу України передбачає, що опікун зобов'язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.

Опікун вчиняє правочини від імені та в інтересах підопічного. Опікун зобов'язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного.

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції діючим законодавством, що регулює питання обмеження дієздатності та укладання договору довічного утримання не передбачена заборона на укладання цього договору з третіми особами, якщо це не буде порушувати інтереси недієздатного.

З огляду на викладені норми права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що відповідачем протиправно прийняті рішення щодо відмови позивачам в наданні дозволу на нотаріальне посвідчення договору довічного утримання.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Колегія суддів зазначає, що завданням адміністративного судочинства, відповідно до статті 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень. Єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Отже, під дискреційним повноваженням суд повинен розуміти таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, що визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Суд є правозастосовуючим органом та не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Так, колегія суддів зазначає, що зобов'язання видати розпорядження про надання дозволу на укладення договору довічного утримання, є дискреційним повноваженням відповідача.

За таких обставин суд, дотримуючись принципів законності, поділу влади, а також компетенції, визначеної Конституцією та законами України, не має права перебирати на себе повноваження суб'єкта владних повноважень у відповідних правовідносинах, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Святошинського районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Шостак О.О.

Судді: Мамчур Я.С

Желтобрюх І.Л.