Справа № 802/656/16-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2016-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

29 липня 2016 р. Справа № 802/656/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Воробйової І.А.,

за участю:

секретаря судового засідання: Фурмана В.В.

позивача: ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 - Центр"

до: Головного управління ДФС у Вінницькій області

про: визнання протиправним та скасування податкового повідомлення- рішення

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 - Центр (ТОВ ОСОБА_1 -Центр, товариство, позивач) з адміністративним позовом до Державної фіксальної служби Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 22.04.2016 р.

На обґрунтування позову зазначено, що ТОВ ОСОБА_1 -Центр отримано податкове повідомлення-рішення, яким збільшено суму податкового зобовязання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 174 779 грн. з підстав заниження податку на прибуток в результаті завищення витрат, що враховуються при визначенні обєкту оподаткування.

Позивач не погоджується із нарахуванням податкового зобовязання, вважаючи, що встановлені ГУ ДФС у Вінницькій області порушення не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, адже позивачем правомірно віднесено до складу витрат на збут: витрати на відрядження працівників, зайнятих збутом та на обробку товару, що підтверджується відповідними первинними документами наданими під час проведення перевірки. За наведених обставин вважає, що висновки перевірки є не обґрунтованими, а податкове-повідомлення рішення № НОМЕР_1 від 22.04.2016 р. протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Протокольною ухвалою від 25.05.2016р. змінено відповідача, визначеного у позові, на Головне управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області (ГУ ДФС у Вінницькій області, податковий орган, відповідач), оскільки назва першого вказана з помилками.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представники відповідача позов не визнали, просили відмовити в його задоволені. В обґрунтування своєї позиції пояснили, що у звязку із неналежним чином оформленими первинними документами та відсутністю тих, що підтверджують витрати на відрядження працівників, такі (витрати) не повинні включатись до складу витрат на збут. За таких обставин вважають обгрунтованим нарахування податку на прибток, а податкове повідомлення рішення правомірним.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, суд встановив наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 - Центр взято на податковий облік Вінницькою ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області та зареєстровано в якості платника єдиного внеску.

Видами діяльності позивача за КВЕД є оптова торгівля іншими товарами господарського призначення.

З 19.02.2016 р. по 01.04.2016 р. працівниками ГУ ДФС у Вінницькій області проведено планову виїзну перевірки ТОВ Дилер-Центр з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013р. по 31.12.2014 р.

За результатами перевірки складено акт від 08.04.2016 р. №50/14/13342038 (а.с. 9-45), у якому, серед іншого, зафіксовано порушення позивачем вимог підпункту 138.10.3. пункту 138.10 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, підпункту 140.1.7 пункту 140.1 статті 140 Податкового кодексу України в результаті чого встановлено завищення витрат, що враховуються при визначенні обєкту оподаткування та, як наслідок, заниження податку на прибуток.

На підставі висновку даного акту ГУ ДФС у Вінницькій області винесено податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 22.04.2016 р., яким збільшено суму податкового зобовязання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у загальній сумі 174779 грн., з яких; 125 901 грн. основного зобов'язання (витрати на відрядження працівників, зайнятих збутом), 31 476 грн. штрафні санкції та 13 922 грн.основного зобов'язання (витрати на обробку товару), 3480 грн. штрафу.

Не погоджуючись з таким рішенням та вважаючи його протиправним, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог в частині віднесення до витрат на збут - витрат на відрядження, та, відповідно скасування податкового повідомлення - рішення № від 22.04.2016 р. в частині нарахування 125 901 грн. основного зобов'язання (витрати на відрядження працівників, зайнятих збутом), 31 476 грн. штрафних санкцій, суд керується та виходить з наступного.

Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

В свою чергу, згідно пункту 44.2 статті 44 ПК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку щодо доходів та витрат з врахуванням положень цього Кодексу. Платники податку, які відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначені Законом України " Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (далі Закон № 996-XIV).

Так, в розумінні статті 1 Закону № 996-XIV, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов'язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства (ст. 1 Закону № 996-XIV).

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом частин першої-другої статті 9 Закону № 996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

В свою чергу, відповідно до підпункту 138.10.3 пункту 138.10 статті 138 ПК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, серед інших, складаються із: витрат на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг:

а) витрати на пакувальні матеріали для затарювання товарів на складах готової продукції;

б) витрати на ремонт тари;

в) оплата праці та комісійні винагороди продавцям, торговим агентам та працівникам підрозділів, що забезпечують збут;

г) витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів;

ґ) витрати на відрядження працівників, зайнятих збутом;

д) витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, пов'язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (оперативна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона);

е) витрати на транспортування, перевалку і страхування товарів,транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів) відповідно до умов договору (базису) поставки;

є) витрати на гарантійний ремонт і гарантійне обслуговування;

ж) витрати на транспортування готової продукції (товарів) між складами підрозділів підприємства;

з) інші витрати, пов'язані зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

За визначенням наведеним в підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), під витратами розуміють суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Підпунктом 140.1.7 пункту 140.1 статті 140 ПК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що витрати на відрядження фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах із таким платником податку або є членами керівних органів платника податку, в межах фактичних витрат особи, яка відряджена, на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті), оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), на найм інших жилих приміщень, оплату телефонних розмов, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в'їзд (віз), обов'язкове страхування, інші документально оформлені витрати, пов'язані з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження, в тому числі будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв'язку із здійсненням таких витрат.

Зазначені в абзаці першому цього підпункту витрати можуть бути включені до складу витрат платника податку лише за наявності підтвердних документів, що засвідчують вартість цих витрат у вигляді транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, в тому числі чартерних рейсів, рахунків, отриманих із готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання фізичної особи, в тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо.

До складу витрат на відрядження відносяться також витрати, не підтверджені документально, на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи (добові витрати), понесені у зв'язку з таким відрядженням у межах території України, але не більш як 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кожен календарний день такого відрядження, а для відряджень за кордон - не вище 0,75 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кожен календарний день такого відрядження.

Разом з тим, згідно підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статі 139 ПК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Окремо, необхідно зазначити, що порядок направлення у відрядження регулюється Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №59 від 13.03.1998 року (далі Інструкція №59).

Так, в розумінні пункту 1 Інструкції №59, службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв'язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Документами, що підтверджують зв'язок такого відрядження з основною діяльністю підприємства, є, зокрема (але не виключно): запрошення сторони, що приймає і діяльність якої збігається з діяльністю підприємства, що направляє у відрядження; укладений договір чи контракт; інші документи, які встановлюють або засвідчують бажання встановити цивільно-правові відносини; документи, що засвідчують участь відрядженої особи в переговорах, конференціях або симпозіумах, інших заходах, які проводяться за тематикою, що збігається з діяльністю підприємства, яке відряджає працівника (п.1 Інструкції №59).

Згідно пункту 7 Інструкції №59, (в редакції чинній на момент віднесення витрат) підприємство, що відряджає працівника, зобов'язане ознайомити його з кошторисом витрат (або з довідкою-розрахунком на виданий аванс, складеною за довільною формою), а також з вимогами нормативно-правових актів стосовно звітування про використання коштів, виданих на відрядження. Підприємство самостійно встановлює порядок ознайомлення працівника, який направляється у відрядження за кордон, з його фінансовими зобов'язаннями, що регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 №98 "Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів" та цією Інструкцією.

Підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв'язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" та Податкового кодексу України (п.15 Інструкції №59).

Відповідно до пункту 16 Інструкції №59, окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв'язку з таким відрядженням).

В свою чергу, методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства та її розкриття в фінансовій звітності визначає Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затверджене наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 р. № 318 (далі Положення №318).

Відповідно до пункту 5 Положення №318, витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов'язань.

В розумінні пункту 6 Положення №318, витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов'язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Витрати на збут включають такі витрати, пов'язані з реалізацією (збутом) продукції (товарів, робіт, послуг): витрати пакувальних матеріалів для затарювання готової продукції на складах готової продукції; витрати на ремонт тари; оплата праці та комісійні винагороди продавцям, торговим агентам та працівникам підрозділів, що забезпечують збут; витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг); витрати на передпродажну підготовку товарів; витрати на відрядження працівників, зайнятих збутом; витрати на утримання основних засобів, інших матеріальних необоротних активів, пов'язаних зі збутом продукції, товарів, робіт, послуг (операційна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона); витрати на транспортування, перевалку і страхування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів) відповідно до умов договору (базису) поставки; витрати на гарантійний ремонт і гарантійне обслуговування; витрати на страхування призначеної для подальшої реалізації готової продукції (товарів), що зберігається на складі підприємства; витрати на транспортування готової продукції (товарів) між складами підрозділів (філій, представництв) підприємства; інші витрати, пов'язані зі збутом продукції, товарів, робіт, послуг. До складу витрат на збут у торговельних організаціях включаються витрати обігу, за винятком витрат, наведених у пунктах 18, 20 і 27 цього Положення (стандарту) (п.19 Положення №318).

Із системного аналізу наведених норм чинного законодавства видно, що витрати, які не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обовязковість яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, а також не відображені в бухгалтерському обліку, не можуть бути віднесені до витрат на збут.

Як встановлено судом, товариство в період з 2013 2014 роках прийняло ряд відповідних наказів про направлення працівників підрозділу «Торгові агенти» у відрядження по Вінницькій області та Україні з метою доставки товарів, документів, прийняття замовлень.

Відповідно до пункту 5.2 Положення про службові відрядження на підприємстві, затвердженого наказом директора ТОВ «Дилер-Центр» від 02.01.2013р., після закінчення відрядження працівник, серед іншого, повинен подати план звіт службового відрядження з результатами проведеної роботи, оригінали квитків на проїзд та інші проїздні документи.

Так, оцінюючи плани-звіти торгових представників, суд звертає увагу, що номера наказів, зазначені в звітах не відповідають номерам на підставі, яких працівники направлялись у відрядження, крім того, мета відрядження зазначена у звітах також не відповідає меті відряджень зазначеній у наказах.

Окремо суд зазначає, що на вимогу суду надати докази, які б підтверджували факт здійснення відповідних відряджень, зокрема, докази прийняття замовлень, проїздні документи, запрошення приймаючої сторони, будь- які інші документи, які встановлюють або засвідчують бажання встановити цивільно правові відносини, надано не було.

З цього приводу представником позивача надано пояснення, що прийняття замовлень здійснювалось в електронному вигляді, однак така інформація не зберігається.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідно до пункту 2.9 Посадової інструкції представника торговельного ТОВ «ОСОБА_1 Центр», торговий представник зобовязаний забезпечувати збереження документації, що оформляється, за укладеними договорами.

Представник позивача також зазначив, що торгові агенти відряджались на легкових автомобілях, які перебували у власності чи в оренді товариства, що підтверджується відповідними подорожніми листами.

Оцінюючи такі доводи представника та відповідні подорожні листи службових автомобілів, суд зазначає про наступне.

По - перше, згідно подорожніх листів у відрядження відбувають водії ТОВ «Дилер», які не завжди є торговими працівниками.

По - друге, відповідно до пункту 2.2. типової форми первинного обліку роботи службового легкового автомобіля та Інструкції про порядок її застосування, затвердженої наказом Держкомстату №74 від 17.02.1998р., перед видачею водієві подорожнього листа диспетчер (або інша відповідальна особа перевізника) заповнює його таким чином:на підставі умов договору (заявки) замовника або завдання керівництва підприємства (установи) у графі 1 розділу I "Завдання водієві" записує найменування і адресу замовника, до якого повинен прибути автомобіль для виконання завдання або прізвище, ініціали та посаду відповідальної особи підприємства (установи) у розпорядження якого надається автомобіль. Разом з тим, як видно із наданих подорожніх листів, останні не містять адреси замовника.

Окрім того, в подорожніх листах відсутні відмітки щодо вибуття/прибуття торгових агентів/водія до певного місця призначення.

З цього приводу представник позивача зазначив, що торгові агенти відряджались з водіями і подорожній лист складається саме на водіїв. Вказав, що у деяких випадках торгові агенти були за кермом.

Також суд звертає увагу на відсутність ряду документів та наявність певних розбіжностей.

Так, наприклад, 15.01.2014 р. товариством видано наказ № ПК 0000003 про відрядження з 15.01.2014 р. по 17.01.2014 р. наступних працівників : ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 Однак подорожніх листів на цей термін суду не надано.

24.02.2014 р. видано наказ № ПК 0000026 про відрядження ОСОБА_12 (а.с. 131, т.1) з 24.02.2014 р. по 28.02.2014 р. Проте, наказу на відрядження разом з цим працівником водія також не надано, хоча подорожні листи на водіїв видані. При цьому, суд звертає увагу, що вказаним наказом відправлено у відрядження одного торгового агента, тоді як на цей період виписано 3 подорожні листи, в яких вказано 3 водії (а.с. 74-76, т.6).

Наказом № 0000031 від 3.03.3014 р. (а.с. 132 т.1) відряджено 6 працівників, з 3.03.2014 р. по 5.03.2014 р. ОСОБА_12 як у подорожніх листах (а.с.78-84, т. 6), термін відрядження вказано з 3.03.2014 р. по 7.03.2014р. При цьому, знову ж таки, відсутні накази на відрядження водіїв з цими працівниками.

Суд зауважує, що подібних розбіжності та невідповідностей, а також відсутність або наказів, або подорожніх листів чимало.

Разом з цим, при вирішені цього спору, суд також наголошує, що однією із визначальних обставин, що підтверджує правомірність формування витрат на відрядження є їх відображення в бухгалтерській звітності (проводках).

Однак позивачем не надано жодних документів, які підтверджують нарахування товариством витрат на відрядження торговим агентам (яким саме, у якому розмірі, коли, тощо,) відображення/проведення таких нарахувань по бухгалтерському обліку щодо кожної особи окремо.

Банківські виписки по рахунках та платіжні доручення надані позивачем в якості доказів, які, на його думку, підтверджують нарахування торговим агентам добових на відрядження, не приймаються судом до уваги як такі докази, оскільки призначенням даних платежів є «поповнення карткового рахунку».

Також слід звернути й увагу на наступне.

Позивачем надано звіти про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт. Аналізуючи ці документи, суд зазначає, що, наприклад, заповнюючи такий звіт за № НОМЕР_2 (а.с. 146, т. 1) щодо отримання ОСОБА_5 певної суми коштів на відрядження, його (звіту) датою є 6.03.2014р. Разом з тим, вказаний працівник згідно наказу № ПК-0000031 від 3.03.2014 р. перебував у відряджені з 3.03.2014 р. по 5.03.2014 р. Тобто гроші на відрядження він мав отримати до самого відрядження, після якого й прозвітував. Однак суду не надано жодних документів, на підтвердження отримання коштів до відряджень.

Так, законодавець передбачив два способи видачі грошей під звіт: або готівкою з каси, або в безготівковій формі із застосуванням платіжних карток (корпоративних або особистих).

При першому способі видача коштів із каси підприємства оформляється видатковим касовим ордером типової форми № КО-2 (додаток 3 до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затверджений Постановою Правління Національного банку України 15.12.2004 № 637, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 р. за N 40/10320 № 637 від 15.12.2004 р.). Підставою для оформлення ВКО служить письмове розпорядження керівника підприємства про видачу коштів на відрядження працівника або для виконання цивільно-правової дії. Така підстава обов'язково вказується у ВКО.

Другий спосіб. Якщо працівник використовує корпоративну картку, видану йому в користування, то факт видачі грошей під звіт буде зафіксований у виписці до рахунка, до якого емітована картка. Перерахування грошей на особисту картку працівника підтверджує платіжне доручення, оформлене підприємством. Крім того, при здачі Звіту працівник повинен подати (п. 2.12 Положення № 637):

- сліп, квитанцію терміналу при проведенні безготівкових розрахунків;

- квитанцію банкомата при знятті підзвітних сум через банкомат.

Для одержання коштів під звіт у безготівковій формі також видається розпорядження керівника підприємства.

Суду не надано жодних документів, перелічених вище, ані розпоряджень керівника, ані касових ордерів, ані квитанцій.

Отже, підсумовуючи викладене суд зазначає, що віднесення позивачем у період 2013-2014 р.р. до витрат на збут - витрат на відрядження працівників, є безпідставним, відтак, нарахування податковим органом податку на прибуток у сумі 125 901 грн. - цілком обгрунтовано.

Відповідно до пунтку 123.1 статті 123 ПК України, разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, - це тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Враховуючи, що визначення суми податкового зобов'язання є цілком правомірним, відтак, нарахування штрафної санкції у розмірі 30065 грн., за нормою процитованої статті, є також обгрунтованим.

Визначаючись щодо позовних вимог в частині віднесення до витрат на збут - витрат на обробку товару та правомірності податкового повідомлення - рішення № НОМЕР_1 від 22.04.2016 р. в частині нарахування податку на прибуток в сумі 13 922 грн. та штрафу у розмірі 3480 грн., суд виходить з наступного.

Як зазначалось вище до витрат на збут, включають зокрема, інші витрати, пов'язані зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Судом встановлено, що 15 вересня 2012 року між ТОВ «Дилер» та ТОВ «Райдо 7» укладено договір зберігання.

15 вересня 2014 року до вищевказаного договору укладено додаткову угоду відповідно до умов якої сторони домовились, доповнити договір пунктом 2.3, а саме «товар поклажодавця що знаходиться на зберігання потребує обробки (пакування, переміщень по складу, відбір) силами Зберігача. За результатами календарного місяця Зберігач надає Поклажодавцю рахунок на оплату послуг по обробці товару».

Відповідно до пункт 5.1, на виконання умов даного договору Сторони погодили, що в процесі їхньої взаємодії на основі цього договору для ведення бухгалтерського та податкового обліку ними будуть створені наступні первинні документи: акти про передачу на зберігання, акти про повернення зі зберігання, акти про надані послуги.

Реальність здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Райдо 7» підтверджується актами здачі - приймання робіт (надання послуг) від 31.12.2014р., 30.11.2014р., 31.10.2014р., актами передачі ТМЦ зі зберігання, актами приймання передачі товару на зберігання, замовленнями на відбір, комплектацію, підготовку до відвантаження товару за період з вересеня грудень 2014 року, відповідними банкіськими виписками.

Вищевказані документи оформлені відповідно до вимог Закону № 996-XIV та є документами первинного обліку.

За таких обставин, враховуючи оформлення належним чинном первинних документів, що підверджують фактичне здійснення обробки товару, позивачем обгрунтовано віднесено такі витрати до витрати на збут.

Враховуючи вищенаведене, позиція податкового органу щодо неправомірності віднесення до складу витрат на збут: витрат на обробку товару спростовується вищевказаним та не знаходить свого підтвердження, а відтак прийняте спірне рішення в частині нарахування податку на прибуток в загальній сумі 13 922 грн. є протиправним, та підлягає скасуванню.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено).

Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи з приписів вказаної норми процесуального права, при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання, презюмується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що податковим органом доведено лише правомірність прийнятого оскаржуваного рішення в частині нарахування податку на прибуток за податковим зобо'язанням в сумі 125 901 грн., разом з тим встановлені у справі обставини підтверджують протиправність рішення відповідача в частині нарахування податку на прибуток за податковим зобо'язанням в сумі 13 922 грн., а відтак позов підлягає частоковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що відповідно до статті 94 КАС України, що якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Вінницькій області № від 22.04.2016 р. в частині нарахування податку на прибуток за податковим зобов'язанням в сумі 13 922 грн. (тринадцять тисяч дев'ятсот двадцять дві гривні) та штрафною санкцією в сумі 3480 грн. (три тисячі чотириста вісімдесят одна гривня).

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на корить ТОВ "ОСОБА_1 - Центр" (м. Вінниця, вул. Фрунзе (Академіка Янгеля), 4) судовий збір, сплачений згідно платіжного доручення №262 від 04.05.2016р. в сумі 262, 16 грн. (двісті шістдесят дві гривні 16 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіксальної служби у Вінницькій області (м. Вінниця, вул. Хм. шосе, 7).

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна