Справа № 802/1009/16-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2016-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

25 липня 2016 р. Справа № 802/1009/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Воробйової Інни Анатоліївни, розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Вінницькій області про зобов'язання нарахувати та виплатити вихідну допомогу у зв'язку із відставкою

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, позивач) до територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області (далі - ТУ ДСА у Вінницькій області, відповідач ) з адміністративним позовом, у якому просить зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити у звязку із виходом у відставку вихідну допомогу без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен рік роботи на посаді судді, а саме у розмірі 21 (двадцяти одного) його місячного заробітку (суддівської винагороди) на день відрахування його зі штату суддів Козятинського міськрайонного суду.

На обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 працював на посаді судді Козятинського міськрайонного суду Вінницької області з 04.04.1998 року по 27.11.2015 р.

28.12.2015 р. у звязку із звільненням із зазначеної вище посади, позивач звернувся з заявою до Козятинського міськрайонного суду Вінницької області та ТУ ДСА у Вінницькій області про виплату вихідної допомоги у відповідності до положень частини третьої статті 43 Закону України «Про статус судів», яка діяла на момент призначення його на посаду. Однак, на зазначений лист отримав відповіді в яких зазначено, що правових підстав для виплати такої допомоги немає, оскільки нині чинним Законом України «Про судоустрій та статус суддів» не передбачено право суддів, звільнених з посад у звязку із виходом у відставку, на отримання вихідної допомоги.

З такою відмомою позивач не погоджується, в зв'язку з чим звернувся з цим позовом до суду.

Позивач в судове засідання не з`явився, зазначивши в прохальній частині позовної заяви про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи без його участі (вх.№15510 від 25.07.2016р.). Одночасно надав через канцелярію суду письмові заперечення, відповідно до яких просить суд відмовити в задоволенні адміністративного позову, зазначаючи, про те, що станом на день звільнення ОСОБА_1 з посади судді згідно з діючим законодавством підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги були відсутні.

Відповідно до частини четвертої статті 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи наведену норму, заяви сторін, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 13 травня 1998 р. працював на посаді судді Козятинського міськрайонного суду Вінницької області.

12 листопада 2015 року Верховною Радою України прийнято Постанову № 788-VIII, якою, у звязку з поданням заяви про відставку, крім інших, звільнено з посади судді Навроцького Анатолія Петровича.

Згідно наказу Козятинського міскрайонного суду Вінницької області №180-к від 27.11.2015р. ОСОБА_1 відраховано із штату суддів з 27.11.2015 р.

25.12.2015 року позивач звернувся з заявою до Козятинського міскрайонного суду Вінницької області та територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області про виплату вихідної допомоги у відповідності до положень частини третьої статті 43 Закону України «Про статус судів» , яка діяла на момент призначення його на посаду, в сумі 434 070 грн.

Листами від 06.01.2016р., 29.01.2016р. судом та управлінням позивачу відмовлено у виплаті та зазначено, що чинним Законом України «Про судоустрій та статус суддів», який діяв на момент звільнення ОСОБА_1 з посади, не передбачено право судді, звільненого з посади у звязку із виходом у відставку, на отримання вихідної допомоги.

З такою відмовою позивач не погодився та звернувся до суду з цим позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд керується та виходить з наступного.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, станом на набуття позивачем права на відставку визначав Закон України Про судоустрій і статус суддів (далі в редакції чинній на 12.11.2015р.) (далі - Закон № 2453-VI).

Відповідно до частини першої статті 111 Закону № 2453-VI, суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною пятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Так, частина перша статті 120 Закону № 2453-VI зазначає, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади (ч.3 ст. 120 Закону № 2453-VI).

Згідно частини четвертої даної норми суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Разом з тим, положеннями Закону № 2453-VI, що діяв на момент звільнення ОСОБА_1 з посади судді не передбачено, що судді, які вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога .

Як свідчать матеріали справи та зазначалось вище, позивач звільнений відповідно до постанови Верховної Ради України від 12.11.2015 року № 788-VІІІ, у зв'язку з поданням заяви про відставку, та відрахований зі штату Козятинського міськрайонного суду Вінницької області 27.11.2015 року.

Суд наголошує, що на момент звільнення ОСОБА_1 з посади судді Закон України «Про статус судів» не діяв, оскільки втратив чинність на підставі Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України» від 23 грудня 2010 року N 2856-VI.

Окремо щодо доводів позивача, суд зазначає наступне.

В обґрунтування своєї позиції, позивач посилається на положення статей 22, 58 Конституції України, якими визначено, що при прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

З цього приводу слід зазначити, що у рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) № 1 № 1-рп/99 від 9 лютого 1999 року вказано, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

З наведеного видно, що у статті 58 Конституції України йдеться про застосування норм у часі саме щодо юридичної відповідальності фізичної особи, тоді як у спірній ситуації мова йде про оплату праці.

Таким чином, доводи позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин зворотної дії закону судом до уваги не беруться та про таке застосування не може йти мова.

Отже, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (12.11.2015 року), зокрема норми Закону № 2453-VI .

Аналогічна позиція висловлена в ухвалах ВАСУ від 25.11.2015р.,12.07.2016р.

Також слід зазначити, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону України Про Конституційний Суд України, саме до повноважень цього суду належить прийняття рішень та надання висновків у справах щодо конституційності законів та інших правових актів Верховної Ради України, в тому рахунку щодо звуження змісту та обсягу існуючих прав прийнятими законами або внесеними змінами до чинних законів. А отже адміністративний суд при вирішені спору не може надавати оцінку щодо конституційності певного закону чи його окремих положень.

За таких обставин, враховуючи вищенаведене, зважаючи на те, що датою виходу у відставку судді є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а також беручи до уваги , що нормативно правовим актом діючим на час звільнення не передбачено право судді на виплату вихідної допомоги, суд доходить висновку, що у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги за останньою посадою.

Згідно зі статтею 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до частини 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ст. 86 КАС України).

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено).

Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що мотивація та докази, на які посилається позивач, не дають суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували доводи відповідача, а встановлені у справі обставини не підтверджують позиції позивача, покладеної в основу позовних вимог, а відтак відсутні підстави для задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо судових витрат у справі, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 5 Закону України Про судовий збір позивач звільнений від сплати судового збору. Відтак позивачем при подачі позову до суду судовий збір не сплачувався

А тому, керуючись положеннями статті 94 КАС України судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна