Справа № 826/25281/15
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2016-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

25 липня 2016 року №826/25281/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Літвінової А.В., суддів Аблова Є.В. та Мазур А.С., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доКабінету Міністрів України
провизнання протиправною в частині постанови від 16.09.2015 №703

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просить:

- визнати пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №703 «Питання реалізації статті 23 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» незаконним і нечинним з моменту прийняття;

- визнати пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №703 «Питання реалізації статті 23 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» незаконним і нечинним з моменту прийняття;

- встановити відсутність компетенції Кабінету Міністрів України щодо реструктуризації фактичної заборгованості, що виникла станом на 1 січня 2015 року за рішеннями судів, виконання яких гарантовано державною, а також за рішеннями Європейського суду з прав людини, прийнятими за наслідками розгляду справ проти України, шляхом часткового погашення у розмірі 10 відсотків суми за зазначеними рішеннями та видачі на решту суми фінансових казначейських векселів строком обігу до семи років з відстроченням платежів за цією заборгованістю на два роки та відсотковою ставкою 3 відсотки річних.

Позовні вимоги мотивовано тим, що Постанова Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №703 в оскаржуваній частині не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практиці Європейського суду з прав людини, приписам Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків з їх вини», Закону України «Про загальнодержавне пенсійне страхування», оскільки, за твердженням позивача, порядок виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевого бюджету покладено на органи Державного казначейства України, а оскаржуваною Постановою відстрочується виконання рішень на незаконних підставах.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про правомірність оскаржуваної Постанови як такої, що відповідає актам вищої юридичної сили.

Розгляд справи №826/25281/15 здійснено у порядку письмового провадження на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №703 «Питання реалізації статті 23 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» (надалі - Постанова №703) з метою забезпечення реалізації положень Законів України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і відповідно до статті 23 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» визначено наступне:

"Реструктуризувати фактичну заборгованість, що виникла станом на 1 січня 2015 р. за рішеннями судів, виконання яких гарантовано державою, а також за рішеннями Європейського суду з прав людини, прийнятими за наслідками розгляду справ проти України, шляхом часткового погашення у розмірі до 10 відсотків суми за зазначеними рішеннями та видачі на решту суми фінансових казначейських векселів строком обігу до семи років з відстроченням платежів за цією заборгованістю на два роки та відсотковою ставкою 3 відсотки річних" (пункт 1 Постанови №703);

"Затвердити Порядок реструктуризації заборгованості, що виникла станом на 1 січня 2015 р. за рішеннями судів, виконання яких гарантовано державою, а також за рішеннями Європейського суду з прав людини, прийнятими за наслідками розгляду справ проти України, коштами та фінансовими казначейськими векселями, що додається" (пункт 2 Постанови №703).

Вважаючи вказані положення Постанови №703 такими, що не відповідають актам вищої юридичної сили, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи підстави викладеного, суд аналізує наступні правові норми.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб'єктів владних повноважень визначені у положеннях статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт (частина друга статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, суд може визнати нормативно-правовий акт незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині (частина восьма статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач в якості обґрунтування заявлених позовних вимог вказує на те, що оскаржуваною Постановою №703 фактично змінюється порядок виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевого бюджету, вказуючи про те, що ОСОБА_1 виступає позивачем у судових справах, предметом розгляду в яких є стягнення грошових коштів з відповідного бюджету.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених Конституцією України.

У силу частин першої та другої статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Так, у відповідності до змісту Постанови №703, остання прийнята з метою забезпечення реалізації положень Законів України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і відповідно до статті 23 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік».

У силу положень статті 23 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», Кабінету Міністрів України надано право у встановленому ним порядку реструктуризувати фактичну заборгованість обсягом до 7.544.562.370 гривень, що виникла станом на 1 січня 2015 року за рішеннями судів, виконання яких гарантовано державою, а також за рішеннями Європейського суду з прав людини, прийнятих за наслідками розгляду справ проти України, шляхом часткового погашення за рахунок коштів, передбачених цим Законом на ці цілі, у розмірі до 10 відсотків від суми за зазначеними рішеннями та видачі на решту суми фінансових казначейських векселів строком обігу до семи років, з відстроченням платежів за цією заборгованістю на два роки та відсотковою ставкою 3 відсотки річних. Право видачі таких векселів надати органам, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

З огляду на вказане вбачається, що зміст пунктів 1 та 2 Постанови №703 цілком відповідає приписам акту вищої юридичної сили - статті 23 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», - на виконання якого оскаржувана Постанова і прийнята.

При цьому, суд звертає увагу, що у разі незгоди позивача з положеннями статті 23 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» в частині невідповідності останніх положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практиці Європейського суду з прав людини, приписам Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків з їх вини», Закону України «Про загальнодержавне пенсійне страхування», останній не позбавлений права на їхнє оскарження у встановленому чинним законодавством порядку, що відповідно не є предметом розгляду у даній адміністративній справі.

Щодо позовної вимоги про встановлення відсутності компетенції Кабінету Міністрів України щодо реструктуризації фактичної заборгованості, що виникла станом на 1 січня 2015 року за рішеннями судів, виконання яких гарантовано державною, а також за рішеннями Європейського суду з прав людини, прийнятими за наслідками розгляду справ проти України, шляхом часткового погашення у розмірі 10 відсотків суми за зазначеними рішеннями та видачі на решту суми фінансових казначейських векселів строком обігу до семи років з відстроченням платежів за цією заборгованістю на два роки та відсотковою ставкою 3 відсотки річних, суд зазначає про таке.

У відповідності до положень частин першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. У випадках, установлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Так, згідно з частиною другою статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

З огляду на викладене, суд звертає увагу, що під компетенційними спорами розуміються спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі делегованих повноважень. Особливістю таких спорів є те, що сторонами у них як позивачем, так і відповідачем, є суб'єкти владних повноважень. Тобто, позивачем у компетенційних спорах є суб'єкт владних повноважень, якщо він вважає, що інший суб'єкт владних повноважень - відповідач - своїм рішенням або діями втрутився у його компетенцію або що прийняття такого рішення чи вчинення дій є його прерогативою.

У свою чергу, суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України).

Таким чином, позивач - ОСОБА_1 - у спірних правовідносинах не наділений адміністративною процесуальною дієздатністю в частині пред'явлення позову щодо визнання відсутності компетенції (повноважень) у відповідача, як суб'єкта владних повноважень.

Аналогічна позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 02.06.2015 у справі №К/800/25337/14 (ЄДРСР №44747935), від 04.02.2015 у справі №К/800/53858/14 (ЄДРСР №42903985), від 18.12.2014 у справі №К/800/22604/14 (ЄДРСР №42014958).

Беручи до уваги все викладене вище, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, керуючись статтями 69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволені позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Літвінова А.В.

Суддя Аблов Є.В.

Суддя Мазур А.С.