Справа № 826/19721/14
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2016-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2016 року м. Київ К/800/33335/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Суддів Рецебуринського Ю.Й. (доповідача),

Ємельянової В.І.,

Швеця В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3 до Національного банку України (далі - НБУ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 березня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 2 липня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом, про: визнання протиправним та скасування наказу НБУ від 17 листопада 2014 року №317-к про звільнення ОСОБА_3 з посади інкасатора за пунктом 1 статті 40 КЗпП України; поновлення на роботі на посаді інкасатора в НБУ з 17 листопада 2014 року; стягнення з НБУ суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17 листопада 2014 року до дати ухвалення судового рішення в цій справі та моральної шкоди в розмірі 12000 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 березня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 2 липня 2015 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені ними судові рішення та постановити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

З'ясувавши обставини справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права згідно статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги з врахуванням наступного.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 з 2 січня 1992 року працював в Національному банку України на посаді інкасатора. Присягу державного службовця прийняв 15 листопада 1999 року.

Наказом НБУ від 23 серпня 2007 року №1073-к ОСОБА_3, інкасатора відділу перевезення цінностей управління перевезення цінностей Центрального сховища НБУ, 23 серпня 2007 року звільнено з роботи в зв'язку із скороченням штату працівників та відмовою від працевлаштування на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

На виконання рішення суду, наказом від 9 вересня 2014 року № 232-к, позивача поновлено на роботі з 24 серпня 2007 року на посаді інкасатора відділу перевезення цінностей управління перевезення цінностей Центрального сховища НБУ.

16 вересня 2014 року ОСОБА_3 попереджено про наступне вивільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, про що останній власноруч розписався в попередженні.

Одночасно позивачу було запропоновано переведення на вакантну посаду старшого касира відділу приймання та видачі цінностей управління приймання, видачі та зберігання цінностей Центрального сховища на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, старшого касира цього відділу. Від запропонованої посади позивач відмовився.

17 листопада 2014 року ОСОБА_3 вдруге було запропоновано переведення на вказану вакантну посаду, від якого він відмовився.

17 листопада 2014 року Центральним сховищем НБУ прийнято наказ №317-к «про звільнення ОСОБА_3» з 17 листопада 2014 року у зв'язку із скороченням штату працівників, на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене статтею 42 цього Кодексу.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про дотримання відповідачем вимог статей 40, 492 КЗпП України при звільненні позивача, оскільки посада, яку обіймав позивач була скорочена про, що його попереджено про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці та одночасно запропоновано наявну вакантну посаду.

Безпідставним є твердження позивача про те, що відповідач, порушуючи норми чинного законодавства України, при його звільненні не отримав попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, оскільки як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи (довідка голови міськкому профспілки працівників державних установ міста Києва від 16 лютого 2015 року, довідка за підписом голови первинної профспілкової організації Центрального сховища НБУ ОСОБА_4 від 10 листопада 2014 року), ОСОБА_3 не є членом профспілкової організації Центрального сховища НБУ.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог.

Суди першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно встановили обставини справи, дали їм належну юридичну оцінку, правильно застосували норми матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування або зміни прийнятих ними рішень.

Керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 березня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 2 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута у порядку і з підстав, передбачених статтями 235-237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді Ю.Й. Рецебуринський

В.І. Ємельянова

В.В. Швець