Справа № 804/1264/16
Суддя: Чумак С.Ю.
Дата ухвалення: 2016-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

20 липня 2016 рокусправа № 804/1264/16

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Чумака С. Ю.,

суддів: Гімона М.М. Юрко І.В. ,

секретар судового засідання: Федосєєва Ю.В.,

за участю позивача ОСОБА_1, представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника відповідача-1 Полішко І.О., та представника третьої особи ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 травня 2016 року у справі № 804/1264/16 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (Відповідач 1), Управління Держгеокадастру у Криворізькому районі Дніпропетровської області Дніпропетровської області (Відповідач 2), Державного кадастрового реєстратора Управління Держземагенства у Криворізькому районі Дніпропетровської області Кучинської Лариси Олександрівни (Відповідач 3) про скасування рішення та наказу, третя особа: ОСОБА_7,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- скасувати наказ Відповідача 2 від 27.12.2013 року № ДН/:01:010/00000628 «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки» на земельну ділянку загальною площею 9,7989 га під багаторічними насадженнями, яка знаходиться на території Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області в оренду ОСОБА_7;

- скасувати рішення Відповідача-3 про державну реєстрацію права оренди від 04.03.2014 року № 4864432 на земельну ділянку площею 9,7989 га, яка знаходиться на території Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області в оренду ОСОБА_7 і має кадастровий номер НОМЕР_1:;

- зобов'язати відповідача-3 здійснити державну реєстрацію земельної ділянки площею 9,7000 га, яка знаходиться на території Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області і виділена позивачу в оренду згідно чинного законодавства.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 травня 2016 року адміністративний позов залишено без розгляду з підстав пропуску процесуального строку звернення до суду.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

21.10.2013 року позивач звернулася до Відповідача-1 з клопотанням про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 9,7 га в оренду для фермерського господарства на території Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області.(а.с.81)

За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 та доданих до неї документів Відповідачем-1 видано наказ від 06.11.2013 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки». (а.с. 10)

Крім того, 05.12.2013 року ОСОБА_7 звернувся до Відповідача-1 з клопотанням про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 9,8 га в оренду для фермерського господарства на території Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області.(а.с. 93)

09.12.2013 року за результатами розгляду заяви та доданих до неї документів Відповідачем-1 видано наказ «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки». (а.с. 92)

25.12.2013 року після розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_7, останній звернувся до Відповідача-1 із заявою про затвердження документації із землеустрою. (а.с. 106)

За результатами розгляду заяви та доданих до неї документів Відповідачем-1 видано наказ від 27.12.2013 року «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки» ОСОБА_7

Листом № Г-909/0-1452/6-14 від 23.12.2014 року Відповідач-1 повідомив позивача про видання наведеного вище наказу ОСОБА_7, а саме останнім абзацом, в якому вказано, що позивач неоднарозово зверталась до Відповідача-2 та мала інформацію про те, що ОСОБА_7 готував документи для оренди земельної ділянки, на яку вже розроблялась документація із землеустрою для отримання в оренду позивачем.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивач про порушення свого права саме 23.12.2014 року, тоді як з позовом до суду звернулася лише 21.12.2015 року, тобто з порушенням шестимісячний строк звернення до суду передбачений ч. 2 статті 99 КАС України.

Проте, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції позов помилково розглянуто в порядку адміністративного судочинства з огляду на наступне.

Стаття 2 КАС України завданням адміністративного судочинства визначає захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій.

З огляду на положення статей 3, 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цього суб'єкта, відповідно прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Таким чином, до адміністративної відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників - суб'єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Згідно зі статтями 1, 3, 15 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Земельний кодекс України є, зокрема, тим актом цивільного законодавства, який передбачає підставою виникнення цивільних прав та обов'язків акти органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Так, відповідно до частин другої та третьої статті 78 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно із частиною першою статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За приписами статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, через які також згідно зі статтями 83, 84 Земельного кодексу України набувається та реалізується право комунальної власності на землю та право державної власності на землю. Комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Статтею 80 ЗК України установлено, що самостійними суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

За таких обставин рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне, й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права користування землею в порядку оренди), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

Ураховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Таким чином, у разі прийняття органом місцевого самоврядування чи органом державної влади ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Вказані висновки колегією суддів здійснені з урахуванням правової позиції Верховного Суду України у справах № 21-405а14 та № 21-493а14 (постанови від 11.11.2014), № 21-308а14 (постанова від 09.12.2014), № 6-2510ц15 (постанова від 16 грудня 2015 року), яка відповідно до вимог ч. 2 ст. 161 та ч. 1 ст. 244? Кодексу адміністративного судочинства України повинна враховуватись судами при застосуванні правових норм в аналогічних правовідносинах.

Таким чином, наказ Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області № ДН/:01:010/00000628 від 27.12.2013 року в даному випадку є ненормативним актом, який вичерпав свою дію після його реалізації, оскільки на підставі такого наказу із ОСОБА_7 укладено договір оренди земельної ділянки № 27/02/14/29-ДО від 27.02.2014 року, за умовами якого Відповідач-1 (орендодавець) надає, а ОСОБА_7 (орендар) приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, а саме для ведення фермерського господарства, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області. (а.с. 162-164).

Вимоги ж щодо скасування рішення про державну реєстрацію права оренди та щодо зобов'язання відповідача 3 здійснити державну реєстрацію земельної ділянки, яка виділена в оренду позивачу, є похідними від спору про речове право на нерухоме майно.

Таким чином, з огляду на правову позицію Верховного Суду України предметом оскарження в даному випадку повинен бути безпосередньо сам договір оренди, укладений з третьою особою, проте такий спір повинен розглядатись в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, спір у даній справі не є публічно-правовим, а тому справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 157 КАС України є підставою для закриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 КАС України, постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Повний текст виготовлено 22 липня 2016 року.

На підставі викладеного, керуючись статтями 157, 160, 195, 196, 199, 202, 203, 205, 206, 211, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 травня 2016 року у справі № 804/1264/16 - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Управління Держгеокадастру у Криворізькому районі Дніпропетровської області Дніпропетровської області, Державного кадастрового реєстратора Управління Держземагенства у Криворізькому районі Дніпропетровської області Кучинської Лариси Олександрівни про скасування рішення, наказу та зобов'язання вчинити певні дії закрити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: С.Ю. Чумак

Суддя: М.М.Гімон

Суддя: І.В. Юрко