Справа № 826/676/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2016-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 липня 2016 року 11:13 № 826/676/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Мар'янченко Д.А.,

за участю сторін:

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідачів - Конакової В.О.,

розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу №251-ц від 02.03.2016 р., поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_3 до Генеральної прокуратури України, в.о. Генерального прокурора України Говди Романа Михайловича про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії, визнання протиправним та скасування наказу №251-ц від 02.03.2016 р., поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, мотивуючи позовні вимоги тим, що оскаржуваний наказ не відповідає вимогам законодавства, оскільки не зважаючи на деклароване скорочення кількості прокурорів Генеральної прокуратури України, на вакантні посади прокурорів упродовж зазначеного періоду призначені особи не з числа прокурорів Генеральної прокуратури України, серед яких є також і прокурори ліквідованих з 15.12.2015 року районних прокуратур, які за результатами об'єктивного комп'ютерного оцінювання професійних і загальних знань показали низький рівень кваліфікації або взагалі відмовились взяти участь в конкурсі, тому не могли претендувати на заміщення посад прокурорів у створених місцевих прокуратурах.

Крім того, позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем порушені вимоги ч. 1 ст. 42, ст. 492 КЗпП України, ст. 60 Закону України «Про прокуратуру», п. 1.4 Порядку проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, затвердженого наказом Генерального прокурора України №98 від 20.07.2015 року, п. 3 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції», тобто позивача звільнено з посади прокурора без додержання встановленого законом порядку реалізації працівником з більш високою кваліфікацією в продуктивністю праці права переважного залишення на роботі, з одночасним прийняттям на роботу нових працівників аналогічної кваліфікації, за наявності вакантних посад органів прокуратури, на які я був згоден бути переведеним, та в умовах реального конфлікту інтересів, чим порушене гарантоване ст. 43 Конституції України право на працю і гарантію від незаконного звільнення.

У позовній заяві позивач (з урахуванням ухвали про залишення позовних вимог в частині без розгляду) просить суд:

- визнати протиправним і скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 02.03.2016 року №251-ц та поновити позивача на посаді начальника організаційно-методичного відділу управління захисту прав і свобод дітей Генеральної прокуратури України та посаді прокурора Генеральної прокуратури України;

- стягнути з Генеральної прокуратури України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення.

В ході судового розгляду справи представник позивача підтримав дані позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог, зазначивши, що на підставі вимог п. 1 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України Генеральною прокуратурою України ОСОБА_3 листом 24.12.2015 року №11/1-2600вих-1 вручено попередження про звільнення та запропоновано вакантні посади станом на 24.12.2015 року.

Представник відповідача в наданих суду письмових запереченнях зазначив, що у період з 24.12.2015 року по 02.03.2016 року заяви позивача, погоджені керівниками структурних підрозділів та заступниками Генерального прокурора України, до кадрового підрозділу не надходили, у зв'язку з чим наказом в.о. Генерального прокурора України від 02.03.2016 року №251-ц ОСОБА_3 звільнено з посади начальника організаційно-методичного відділу управління захисту прав і свобод дітей Генеральної прокуратури України.

Також представник відповідача в письмових запереченнях, що містяться в матеріалах справи, зазначив, що Законом України «Про прокуратуру» та іншими нормативно-правовими актами не передбачено обов'язку Генерального прокурора України приймати рішення щодо призначення будь-якого з прокурорів на адміністративні посади керівників органів прокуратури, з урахуванням їх рівня професійної кваліфікації і продуктивності праці. При цьому, чинне законодавство не містить заборони прийняття на роботу нових працівників під час змін в організації виробництва і праці.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог.

Розглянувши наявні та надані позивачем та представником відповідача документи і матеріали, заслухавши думку представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до вимог пунктів 3, 5 частини 1 статті 9 та підпункту 4 пункту 5-1 Розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" Генеральною прокуратурою України видано наказ №251-ц від 02.03.2016 року, яким старшого радника юстиції ОСОБА_3 звільнено з посади начальника організаційно-методичного відділу управління захисту прав і свобод дітей Генеральної прокуратури України та посади прокурора у зв'язку із реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів Генеральної прокуратури України відповідно до вимог пункту 9 частини 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" та пункту 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

При цьому, підставою для прийняття наказу про звільнення позивача зазначено накази Генерального прокурора України від 16.07.2015 року №№55шц, 56шц.

Незгода позивача із звільненням, яке на думку позивача вчинено зі значними порушеннями, зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 Кодексу законів про працю України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (ч. 2 статті 49-2 КЗпП України).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (ч. 3 статті 49-2 КЗпП України).

Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства (ч. 5 статті 49-2 КЗпП України).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог ч. 1 ст. 14 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII наказами Генерального прокурора України від 16.07.2015 року №55шц та №56шц затверджено нову структуру та штатний розпис Генеральної прокуратури України.

При цьому, посаду начальника організаційно-методичного відділу управління захисту прав і свобод дітей Генеральної прокуратури України, яку обіймав позивач, скорочено.

24.12.2015 року ОСОБА_3 видано попередження про вивільнення №11/1-2600вих-15 про звільнення з займаної посади у зв'язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів Генеральної прокуратури України з 24.02.2016 року. Зазначене попередження про вивільнення позивач отримав 24.12.2015 року.

В додаток до вказаного попередження надано список запропонованих вакантних посад на 2 арк.

24.12.2015 року ОСОБА_3 подав до Генеральної прокуратури України заяви про те, що проти:

-переведення його на посаду начальника відділу зв'язків із громадськістю, засобами масової інформації та підготовки інформаційних матеріалів управління зв'язків із громадськістю та засобами масової інформації не заперечує;

-переведення його на посаду заступника начальника відділу впровадження, контролю та забезпечення якості роботи управління реформ та забезпечення якості роботи не заперечує;

-переведення його на посаду заступника начальника відділу аналізу та розробки стандартів та розробки стандартів роботи управління реформ та забезпечення якості роботи не заперечує.

25.11.2015 року листом №11/1-8556вн. надіслано начальнику управління зв'язків із громадськістю та засобами масової інформації направлено для погодження заяву ОСОБА_3

За результатами опрацювання наданих матеріалів листом №24/1-731вн. від 28.12.2015 року повідомлено, що оскільки ОСОБА_3 не має практичного досвіду роботи на цьому напрямі, напрацьованих зв'язків із представниками ЗМІ та громадськими організаціями, не володіє специфікою інформаційної роботи, призначення ОСОБА_3 на посаду начальника відділу зв'язків із громадськістю, засобами масової інформації та підготовки інформаційних матеріалів є неможливе.

За наслідками опрацювання управлінням реформ та забезпечення якості роботи листа щодо погодження призначення на вакантні посади у відділ аналізу та розробки стандартів та розробки стандартів роботи та у відділ впровадження, контролю та забезпечення якості роботи управлінням реформ та забезпечення якості роботи ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, листом №28-649вн-15 від 29.12.2015 року повідомлено, що узгодження кандидатів для призначення на вакантні посади в управління реформ та забезпечення якості роботи відбудеться за результатами проведення співбесіди кандидатів у заступника Генерального прокурора України - прокурора Одеської області Сакварелідзе Д.Г.

Вказаним листом повідомлено, що для заповнення вакантних посад в управлінні заплановано співбесіди із кандидатами, які відбудуться 26.01.2015 року, у зв'язку з чим на даний час погодження заяв кандидатів на вакантні посади є передчасними.

При цьому, Департамент кадрової роботи Генеральної прокуратури України зобов'язано повідомити вказаних в листі осіб, а також ОСОБА_9, заява якого попередньо скеровувалась, про дату проведення співбесіди.

З наявного в матеріалах справи листа вбачається відсутність на ньому підпису позивача як доказу повідомлення про дату проведення співбесіди.

Крім того, відповідачем не надано до суду інших доказів належного повідомлення позивача про дату проведення співбесіди. При цьому, з наявних в матеріалах справи довідок від 19.01.2016 року неможливо встановити за яким саме номером телефону здійснювались працівниками прокуратури телефонні дзвінки та чи належать вони позивачу.

Листом №28-159вн-16 від 05.02.2016 року заступник Генерального прокурора України-прокурора Одеської області повідомив, що ОСОБА_3 для проходження співбесіди не з'явився, а за результатами співбесід жоден із вказаних кандидатів не був рекомендований для призначення на посади в управлінні реформ та забезпечення якості роботи.

Крім того, суд зазначає, що 04.01.2016 позивач подав до Генеральної прокуратури України заяву про переведення згідно п. 1 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про прокуратуру» на будь-яку із вакантних посад: керівника підрозділу Генеральної прокуратури України, заступника керівника підрозділу Генеральної прокуратури України, керівника регіональної прокуратури, першого заступника керівника регіональної прокуратури, заступника керівника регіональної прокуратури, керівника місцевої прокуратури.

Частиною першою статті 42 Кодексу законів про працю України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до роз'яснень пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9 розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення (абзац перший).

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи (абзац другий пункту 19 Постанови Пленуму).

Згідно абзацу першого пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9 при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом в ході судового розгляду даної справи, Генеральною прокуратурою України на запит позивача повідомлено, що у період з 16.07.2015 року по 02.03.2016 рок у період з 16.07.2015 року по 02.03.2016 року до Генеральної прокуратури України, у тому числі на адміністративні посади та посади, на які призначення здійснюється Генеральним прокурором України, призначались особи не з числа прокурорів Генеральної прокуратури України, а також особи не з числа прокурорів органів прокуратури України при наявності відповідно до частини 3 статті 27 Закону України «Про прокуратуру» стажу роботи на посаді прокурора не менше п'яти років.

Також поінформовано, що призначення прокурорських працівників у Генеральній прокуратурі України здійснювалось за їх заявами. Погодженими із керівником та відповідним заступником Генерального прокурора України, які визначали їх професійні якості, рівень кваліфікації і продуктивності праці. Вказаний порядок призначення на посади визначено Порядком підготовки матеріалів для призначення працівників на посади, які входять до номенклатури Генерального прокурора України та які погоджуються з Генеральною прокуратурою України від 17.09.2014 року №100.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, ухвалою суду від 10.05.2016 року витребувано від Генеральної прокуратури України (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15) інформацію про кількість прокурорсько-слідчих працівників, переведених з 24.12.2015 року по 02.03.2016 року з районних прокуратур до Генеральної прокуратури України.

На виконання вказаної ухвали Генеральна прокуратура України повідомила, що у період з 24.12.2015 року по 02.03.2016 року до центрального апарату Генеральної прокуратури України передано 2 працівників, які до призначення перебували на ліквідованих посадах прокурорів районів та 2 працівників, які перебували на посадах першого заступника керівника місцевої прокуратури та прокурора місцевої прокуратури за результатами відповідних конкурсів.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням ст.ст.36, 42, 43 КЗпП України, оскільки Генеральною прокуратурою України не було виконано свого обов'язку та не враховано права позивача на переважне залишення на роботі. Крім того, позивачу не пропонувались інші вакантні посади, кількість яких оновлювалась у зв'язку із внесенням змін до наказів Генеральної прокуратури України №55шц та №56шц від 16.07.2015 року.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що наказ №251-ц від 02.03.2016 року підлягає скасуванню як протиправний.

Що стосується вимог позивача про поновлення позивача на посаді начальника організаційно-методичного відділу управління захисту прав і свобод дітей Генеральної прокуратури України та посаді прокурора Генеральної прокуратури України, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Правова позиція, висловлена у постанові колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 16.10.2012 року у справі про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зводиться до того, що Верховний Суд України у зазначеній справі погодився з рішенням суду першої інстанції, яким зобов'язано відповідача, який не приймав наказу про звільнення позивача з роботи, скасувати зазначений наказ, зобов'язано цього ж відповідача винести наказ не про поновлення, а про прийняття позивача на посаду шляхом переведення в іншу установу.

Тобто, Верховним Судом України визначена правова позиція, яка полягає у тому, що при ліквідації державної установи публічного права на іншу державну установу, якій передані функції ліквідованої установи і яка є фактичним правонаступником цієї установи, переходять усі обов'язки ліквідованої установи щодо працевлаштування звільнених працівників ліквідованої установи та відшкодування усіх витрат, пов'язаних з незаконним звільненням працівника.

Відповідно до частини першої ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Нормами КАС України передбачено, що суд, установивши порушення вимог законодавства, має захистити права та охоронювані законом інтереси, самостійно обравши спосіб захисту, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, коли ці порушення ще не припинені (статті 7,8,11,162 КАС України).

При цьому, статтею 38 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор може бути переведений за його згодою до іншого органу прокуратури, у тому числі вищого рівня, на вакантну або тимчасово вакантну посаду. Переведення до органу прокуратури вищого рівня здійснюється за результатами конкурсу, порядок проведення якого визначається Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів. Конкурс має включати в себе оцінку професійного рівня, досвіду, морально-ділових якостей прокурора та перевірку його готовності до здійснення повноважень в іншому органі прокуратури, у тому числі вищого рівня.

Водночас, суд не може перебирати на себе повноваження того органу, до компетенції якого відноситься вирішення питань щодо прийняття та звільнення особи зі служби, а відтак позовні вимоги в частині поновлення позивача на посаді начальника організаційно-методичного відділу управління захисту прав і свобод дітей Генеральної прокуратури України та посаді прокурора Генеральної прокуратури України не підлягають задоволенню, оскільки таке поновлення можливе шляхом зобов'язання Генеральної прокуратури прийняти позивача на відповідну посаду, що в даному випадку є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача.

В частині позовних вимог щодо стягнення з Генеральної прокуратури України на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Період, за яким обчислюється середня заробітна плата визначено розділом ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (далі - Інструкція №100).

Так відповідно до п. 3 ч. 2 Інструкції N 100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів.

Так, відповідно до довідки про розмір заробітної плати №18-835вих-16 від 21.04.2016 року розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 906,67 грн.

Водночас, в матеріалах справи міститься розпорядження Президента України №150/2016-рп від 29.04.2016 року, яким призначено ОСОБА_3 головою Володарської районної державної адміністрації Київської області.

За таких обставин, з урахуванням листа Міністерства праці та соціальної політики України від 20.07.2015 № 10846/0/14-15/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік" за період з 02.03.2016 року по 29.04.2016 року налічується 40 робочих днів прогулу.

За таких обставин, сума середнього заробітку за даний період з моменту звільнення до моменту постановлення рішення у даній справі становить 36266,80 грн. (40 роб. днів * 906,67 грн.).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Відтак постанова суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що негайному виконанню підлягає постанова суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, що дорівнює 18133,34 грн. (вісімнадцять тисяч сто тридцять три грн. 34 коп.) за виключенням податків та обов'язкових платежів.

Згідно частини 1 статті 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно частини 2 статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 94, 158-163, 256 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України №251-ц від 02.03.2016 року.

Стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_3 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 березня 2016 року по 29 квітня 2016 року у сумі 36266,80 грн. (тридцять шість тисяч двісті шістдесят шість грн. 80 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанову суду в частині стягнення на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 18133,34 грн. (вісімнадцять тисяч сто тридцять три грн. 34 коп.) допустити до негайного виконання.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя Є.В. Аблов