Справа № 320/3984/16-а
Суддя: Зимогляд В. В.
Дата ухвалення: 2016-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 25.07.2016
№ 320/3984/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2016 року Суддя Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області ОСОБА_1 розглянувши в порядку скороченого провадження відкритому судовому засіданні у м. Мелітополі адміністративний позов ОСОБА_2 до Мелітопольського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій Мелітопольського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо припинення виплати пенсії протиправними та зобовязання Мелітопольського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області відновити ОСОБА_2 з 01 червня 2015 року виплату пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просить визнати дії відповідача щодо припинення виплати йому пенсії протиправними, зобовязати відповідача відновити йому з 01 червня 2015 року виплату пенсії за віком, призначеної відповідно до ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Позов обґрунтовано тим, що на підставі особистої заяви від 20.03.2012 року ОСОБА_2 було призначено пенсію за віком відповідно до Закону України від 16.12.1993 року № 3723ХІІ «Про державну службу». ОСОБА_2 на даний час працює на посаді державного службовця. У зв'язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, ОСОБА_2 з 01 квітня 2015 року виплата пенсії припинилась.

Дослідивши та вивчивши матеріали справи, вважаю, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 2 КАС України, передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних повноважень управлінської функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 19 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, які стосуються інтересів конкретної особи, вирішуються адміністративними судами за місцем проживання позивача.

Як вбачається з вимог ч.1 ст.69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

На підставі особистої заяви від 20.03.2012 року позивачу було призначено пенсію за віком відповідно до Закону України від 16.12.1993 року № 3723ХІІ «Про державну службу».

Відповідно до документів пенсійної справи ОСОБА_2 /а.с. 6-8/ на даний час він працює на посаді державного службовця.

Відповідно до п. 6 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно Законами України.

У зв'язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, позивачу, тимчасово, з 01 квітня 2015 року пенсія не виплачується.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року, внесено зміни до статті 37 Закону України «Про державну службу», відповідно до яких установлено, що тимчасово, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, на яких поширюється дія цього Закону, у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цієї статті, не виплачуються.

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. Виключення з указаного правила становлять лише інваліди І та II груп, інваліди війни III групи та учасники бойових дій, особи, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень ЗаконуУкраїни «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії, а отже, більшої конкретизації не потрібно, як на цьому наполягає позивач.

Крім того, згідно пунктів 6, 22 Закону України № 911-VІІ від 24.12.2015 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», внесено зміни до статті 37 Закону України «Про державну службу», яким абзаци перший та другий викладено в такій редакції: «тимчасово, у період з 01 січня 2016 по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Вказаний закон є чинним, його положення не було визнано неконституційними.

Таким чином, законодавчо встановлено тимчасову заборону виплати з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року та з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року пенсій призначених особам, які працюють на окремих посадах, у тому числі державними службовцями відповідно до Закону України «Про державну службу».

Пунктом 5 Прикінцевих положень ЗаконуУкраїни від 02.03.2015 № 213-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" визначено що у разі неприйняття до 01.06.2015р. закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015р. скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України " Про державну службу" та інших; при цьому вказаний пункт не містить приписів щодо відновлення виплати пенсії як такої, а отже обмеження у виплаті пенсії для працюючих пенсіонерів продовжують діяти, відповідно позивачу, працюючому на посаді державного службовця, правові підстави для поновлення виплати, призначеної раніше пенсії, згідно вказаного закону - відсутні.

Передбачене пунктом 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 213 скасування з 01 червня 2015 року норм щодо пенсійного забезпечення за Законом України «Про державну службу» стосується виключно питань призначення цих пенсій та не спростовує умов, порядку та періоду тимчасового обмеження виплати пенсій.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 20/20 визначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громади та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюється з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі Ейрі проти Ірландії констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено і у рішенні цього суду в справі Кйартан Асмундсон проти Ісландії від 21.10.2004 року (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення).

Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України, бюджет Пенсійного фонду України затверджує Уряд. Таким чином, Верховна Рада України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, а Пенсійний фонд України органом, який реалізує таку політику.

Отже, одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України також зазначив, що передбачені законом соціально економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

З огляду на викладене, оскільки позивач працює на посаді державного службовця тимчасова невиплата пенсії за вказаних обставин є правомірною та такою, що не суперечить Конституції України.

Таким чином, Мелітопольське обєднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області не вбачає в своїх діях протиправності та неправомірності, так як діяло винятково на підставі діючого законодавства, про що свідчить і судова практика з даного питання.

Крім того, про порушене на думку позивача право він дізнався у квітні 2015 року, але до суду звернувся тільки у червні 2016 року. Поважних причин пропуску строку не вказав.

Відповідно до ст. 99 КАС України строк звернення до суду 6 місяців з дня, коли особа дізналася, або повинна була дізнатись про порушення своїх прав. Відповідно до ст. 100 КАСУ пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Таким чином, відповідно до вищевикладеного, вважаю необхідним відмовити в задоволені позовних вимог, оскільки відповідач своїми діями не порушував чинного законодавства України, крім позивачем пропущений передбачений ст. 99 КАС України шестимісячний строк звернення до суду за захистом його прав, свобод та інтересів.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 11, 17-19, 69-71, 122, 158, 159, 161, 162, 163, 183-2 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Мелітопольського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій Мелітопольського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо припинення виплати пенсії протиправними та зобовязання Мелітопольського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області відновити ОСОБА_2 з 01 червня 2015 року виплату пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду через Мелітопольський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: В.В. Зимогляд