Справа № 826/17587/14
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2016-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

27 липня 2016 року 11:39 №826/17587/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Літвінової А.В., суддів Аблова Є.В. та Мазур А.С., при секретарі судового засідання Чистяковій Т.О., за участю сторін та представників сторін, розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (позивач-1) ОСОБА_2 (позивач-2) ОСОБА_3 (позивач-3) ОСОБА_4 (позивач-4) ОСОБА_5 (позивач-5) товариства з обмеженою відповідальністю «Аудиторська фірма «Лекс-Сервіс» (позивач-6)
до третя особаНаціонального банку України ОСОБА_6
провизнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови від 03.11.2014 №699 в частині, стягнення моральної шкоди

На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 27 липня 2016 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини другої статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, товариство з обмеженою відповідальністю «Аудиторська фірма «Лекс-Сервіс» звернулись до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного банку України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_6, в якому просять (з урахуванням заяви від 11.04.2016):

- визнати протиправними та такими, що становлять дискримінацію за ознакою місця проживання/реєстрації/місця знаходження, дії Національного банку України щодо встановлення обтяжень в реалізації фізичними та юридичними особами, які знаходяться (зареєстровані/постійно проживають) на території вільної економічної зони «Крим», права на здійснення банківських операцій та обміну валюти;

- визнати протиправною та скасувати постанову Правління Національного банку України від 03.11.2014 №699 «Про застосування окремих норм валютного законодавства під час режиму тимчасової окупації на території вільної економічної зони «Крим» (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою від 16.12.2014 №810) в такій частині: пункти 1, 6, 7 - в цілому, абзац 4 пункту 2;

- стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_2 30 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди;

- стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_4 30 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди;

- стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_3 30 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди;

- стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 30 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди;

- стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_5 30 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.12.2015 №К/800/40660/15, К/800/41184/15 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.01.2015 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 01.09.2015 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав неповного встановлення судами фактичних обставин справи, що дає підстави стверджувати про невідповідність рішень судів вимогам законності та обґрунтованості, які встановлені статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розгляд справи здійснено із врахуванням частини п'ятої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позовні вимоги мотивовано тим, що постанова Правління Національного банку України «Про застосування окремих норм валютного законодавства під час режиму тимчасової окупації на території вільної економічної зони «Крим» (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою від 16.12.2014 №810) в оскаржуваній частині є такою, що, за твердженням позивачів, містить ознаки дискримінації осіб, які мають своє місце проживання/реєстрації/місця знаходження на території вільної економічної зони «Крим», оскільки фактично вказаних осіб позбавлено права вільно розпоряджатись власними коштами. При цьому, можливість отримання довідки про статус внутрішньо переміщеної особи саме по собі не усуває дискримінації у зв'язку з тим, що строк дії вказаної довідки становить 6 місяців, після чого вона має бути підтверджена знову. Також, на думку позивачів, Національним банком України перевищено повноваження при прийнятті оскаржуваної постанови.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, вказавши про правомірність оскаржуваної постанови, прийнятої у межах та на підставі наявних у нього повноважень на виконання положень Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України».

Третя особа під час судового розгляду справи заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві, з урахуванням заяви від 11.04.2016.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статей 7, 25, 30, 44, 45, 56 Закону України «Про Національний банк України», статей 9, 12 Закону України від 12.08.2014 №1636-VII «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» (далі за текстом - Закон), розділів II та III Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та вимог постанови Правління Національного банку України від 06.05.2014 №260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя», Правлінням Національного банку України прийнято постанову «Про застосування окремих норм валютного законодавства під час режиму тимчасової окупації на території вільної економічної зони «Крим» від 03.11.2014 №699 (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою Правління Національного банку України від 16.12.2014 №810) (далі за текстом - Постанова №699).

Пунктом 1 Постанови №699 установлено, що для цілей застосування нормативно-правових актів Національного банку України:

особа, місцезнаходження якої (зареєстрована/постійно проживає) на території вільної економічної зони «Крим» (далі - суб'єкт Криму), прирівнюється до нерезидента (за інвестиційними операціями - до іноземного інвестора);

фізична особа, яка є внутрішньо переміщеною особою та отримала передбачену законодавством України довідку, що засвідчує її проживання на материковій частині України, є резидентом України. Для цілей ідентифікації внутрішньо переміщеної особи місцем її проживання на території України є адреса житла, зазначена у довідці;

договори, укладені суб'єктами Криму із суб'єктами з місцезнаходженням (зареєстровані/постійно проживають) на іншій території України (далі - материкова територія України), є документами, що використовуються замість зовнішньоекономічних договорів (контрактів) під час застосування нормативно-правових актів Національного банку України.

У відповідності до абзацу 4 пункту 2 Постанови №699, резиденти здійснюють перекази в іноземній валюті та гривні на користь суб'єктів Криму з метою оплати зобов'язань, пов'язаних з розташованим на території Криму майном (крім цінних паперів), що було набуте цими резидентами до набрання чинності Законом.

Приписами пункту 6 Постанови №699 визначено банкам України зупинити за відкритими до набрання чинності Законом поточними рахунками юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, самозайнятих фізичних осіб - суб'єктів Криму (далі - юридичні особи - суб'єкти Криму) здійснення операцій, крім: зарахування коштів з вкладного (депозитного) рахунку, а також нарахованих відсотків за вкладом (депозитом); зарахування придбаної іноземної валюти; зарахування коштів у рамках виконавчого провадження; примусового стягнення та арешту коштів у порядку, визначеному нормативно-правовими актами Національного банку України з питань безготівкових розрахунків; завершальних операцій з перерахування коштів на рахунок цієї юридичної особи, відкритий за межами України.

Банкам ужити заходів щодо закриття поточних рахунків юридичних осіб - суб'єктів Криму.

Банк закриває вкладний (депозитний) рахунок юридичної особи - суб'єкта Криму, відкритий до набрання чинності Законом, зі спливом установленого договором строку, а кошти перераховуються банком на визначений юридичною особою поточний рахунок, відкритий у банках України або за її межами.

Банк може здійснювати подальше обслуговування відкритого до набрання чинності Законом поточного рахунку фізичної особи - суб'єкта Криму після укладення договору про зміну режиму використання цього поточного рахунку на режим поточного рахунку фізичної особи - нерезидента та змінивши відповідний параметр аналітичного обліку.

Банк закриває поточний рахунок фізичної особи - суб'єкта Криму, відкритий до набрання чинності Законом, у порядку, визначеному нормативно-правовим актом Національного банку України з питань відкриття, використання і закриття рахунків. Залишок коштів на поточному рахунку фізичної особи - суб'єкта Криму перераховується на рахунок цієї фізичної особи, відкритий як нерезиденту в банках України, або на рахунок, відкритий за її межами.

Банк закриває відкритий до набрання чинності Законом вкладний (депозитний) рахунок фізичної особи - суб'єкта Криму відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Кошти перераховуються банком на рахунок цієї фізичної особи - нерезидента, відкритий у банках України, або на рахунок, відкритий за її межами.

Банк має право здійснювати купівлю російських рублів за гривні, що залишилися на поточному рахунку суб'єкта Криму, для їх переказу на рахунок цього суб'єкта, відкритий за межами України.

Переказ залишку коштів з рахунків суб'єктів Криму в гривнях на їх рахунки за межами України банк здійснює через кореспондентські рахунки банків-нерезидентів у гривнях, що відкриті в уповноважених банках.

Згідно з пунктом 7 Постанови №699, переміщення готівкових російських рублів через адміністративний кордон ВЕЗ «Крим» забороняється, за винятком їх переміщення фізичними особами в сумі, що не перевищує в еквіваленті 10000 гривень, за умови усного декларування посадовій особі митниці.

Вважаючи вказані положення такими, що містять дискримінаційні ознаки, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивачі звернулися з позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб'єктів владних повноважень визначені у положеннях статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, згідно із приписами частини другої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

При цьому, суд може визнати нормативно-правовий акт незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині (частина восьма статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України).

За посиланням позивачів, Постанова №699 прийнята Національним банком України на порушення статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Перевіряючи зазначені доводи позивачів, суд наголошує на наступному.

У відповідності до частини першої статті 2 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до Конституції України основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України (частина перша статті 6 Закону України «Про Національний банк України»).

При цьому, згідно із приписами статті 7 Закону України «Про Національний банк України» до інших функцій Національного банку України віднесені, зокрема, такі: 1)відповідно до розроблених Радою Національного банку України Основних засад грошово-кредитної політики визначає та проводить грошово-кредитну політику; 2)монопольно здійснює емісію національної валюти України та організує готівковий грошовий обіг; 4)встановлює для банків правила проведення банківських операцій, бухгалтерського обліку і звітності, захисту інформації, коштів та майна; 5)організовує створення та методологічно забезпечує систему грошово-кредитної і банківської статистичної інформації та статистики платіжного балансу; 6)регулює діяльність платіжних систем та систем розрахунків в Україні, визначає порядок і форми платежів, у тому числі між банками; 14)здійснює відповідно до визначених спеціальним законом повноважень валютне регулювання, визначає порядок здійснення операцій в іноземній валюті, організовує і здійснює валютний контроль за банками та іншими фінансовими установами, які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій; 20)визначає особливості функціонування банківської системи України в разі введення воєнного стану чи особливого періоду, здійснює мобілізаційну підготовку системи Національного банку.

Статтею 30 Закону України "Про Національний банк України" визначено, що Національний банк відповідно до законодавства України про зовнішньоекономічну діяльність та систему валютного регулювання і валютного контролю регулює імпорт та експорт капіталу.

Відповідно до статті 56 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк видає нормативно-правові акти та розпорядчі акти. Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно із законом пом'якшують або скасовують відповідальність.

У свою чергу, нормативно-правовим актом, який визначає особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України згідно із статтею 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», створює вільну економічну зону «Крим» (далі - ВЕЗ «Крим»), та врегульовує інші аспекти правових відносин між фізичними і юридичними особами, які знаходяться на тимчасово окупованій території або за її межами, є Закон України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України».

Приписами підпункту 2 пункту 6 Прикінцевих положень Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» визначено протягом 30 днів з дня набрання чинності цим Законом Національному банку України, центральним органам виконавчої влади, Національній комісії з цінних паперів та фондового ринку прийняти відповідні акти, що випливають з норм цього Закону.

Так, за твердженнями відповідача, що також відображено у преамбулі оскаржуваної постанови, визначено, що остання прийнята на виконання положень Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України».

Згідно з пунктом 5.3 статті 5 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», фізична особа, яка має податкову адресу (місце проживання), юридична особа (відокремлений підрозділ), яка має податкову адресу (місцезнаходження) на території ВЕЗ «Крим», прирівнюються з метою оподаткування до нерезидента.

Для цілей застосування податкового та митного законодавства договори, укладені між суб'єктами господарювання із місцезнаходженням (місце проживання) на території ВЕЗ «Крим» та іншими суб'єктами господарювання, є документами, що використовуються замість зовнішньоекономічних договорів (контрактів) (пункт 6.5 статті 6 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України»).

Фізичні особи (іноземці, особи без громадянства, громадяни України), які мають місце проживання на тимчасово окупованій території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають на іншій території України, а також юридичні особи та їх відокремлені підрозділи із місцезнаходженням на тимчасово окупованій території України для цілей здійснення митних формальностей визнаються нерезидентами (пункт 12.5 статті 12 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України»).

На підставі викладеного, Київським апеляційним адміністративним судом прийнято ухвалу від 21.04.2015 у даній справі про звернення до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо відповідності окремих положень Закону України від 12.08.2014 №1636-VII «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» положенням Конституції України, а саме: пункту 5.3 статті 5, пункту 6.5 статті 6 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» від 12.08.2014 №1636-VII положенням статті 8, частини другої статті 19, статті 21, частин другої та третьої статті 22, частин першої та другої статті 24, статті 33, статті 64 та статті 133 Конституції України в їх системному взаємозв'язку.

Так, листом від 08.07.2015 №201-2175/0/8-15 Верховний Суд України направив на адресу Київського апеляційного адміністративного суду постанову Пленуму Верховного Суду України від 03.07.2015 №16 «Про відмову у зверненні до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо конституційності пункту 5.3 статті 5 та пункту 6.5 статті 6 Закону України від 12 серпня 2014 року №1636-VIII «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України».

У вказаній постанові зазначено, що положення Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» наділяють Національний банк України повноваженнями виключно в аспекті встановлення режимів здійснення платежів (переказів), які здійснюються через установи банків, у тому числі в іноземній валюті, вивезення та ввезення готівкових коштів та банківських металів, які безпосередньо не стосуються питань сплати податків чи мита, оскільки саме ці питання є предметом регулювання Закону.

При цьому, вказано, що приписи пункту 5.3 статті 5 та пункту 6.5 статті 6 вказаного Закону стосуються особливостей упорядкування суспільних відносин у частині справляння податків на території вільної економічної зони «Крим», а також поставки товарів на (з) територію вільної економічної зони «Крим».

У зв'язку з вказаним, Верховним Судом України зроблено висновок, що компетенція Національного банку України, як регулятора суспільних відносин, поширюється на порядок діяльності платіжних систем та систем розрахунків в Україні, порядок платежів, у тому числі в іноземній валюті, тоді як предметом регулювання зазначених положень Закону є податки та мито.

Відтак, за висновками Верховного Суду України, оскаржуваним пунктом 1 постанови №699 Національний банк України врегулював ширше коло відносин, ніж було передбачено Законом, та на власний розсуд ототожнив (допустив підміну економічних понять) «мито» та «податки» з валютним і зовнішньоекономічним регулювання.

Водночас, колегія суддів не погоджується з такими висновками Верховного Суду України, з огляду на таке.

У силу частини першої статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як було зазначено вище, приписами пункту 12.5 статті 12 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», на виконання якого, зокрема, була прийнята оскаржувана Постанова №699, передбачено, що фізичні особи (іноземці, особи без громадянства, громадяни України), які мають місце проживання на тимчасово окупованій території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають на іншій території України, а також юридичні особи та їх відокремлені підрозділи із місцезнаходженням на тимчасово окупованій території України для цілей здійснення митних формальностей визнаються нерезидентами.

У свою чергу, нормативно-правовим актом, який регулює питання державної митної справи, є Митний кодекс України.

Так, пунктом 29 частини першої статті 4 Митного кодексу України визначено, що митні формальності - сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи.

У той же час, згідно з частиною третьою статті 197 Митного кодексу України, обмеження щодо ввезення на митну територію України та вивезення за межі митної території України валютних цінностей, а також порядок переміщення їх через митний кордон України, у тому числі особливості декларування валютних цінностей (зокрема, визначення граничних сум валютних цінностей, які підлягають письмовому або усному декларуванню), можуть встановлюватися Національним банком України.

При цьому, органи доходів і зборів взаємодіють із Національним банком України, Рахунковою палатою, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері фінансів, державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів та у сфері фінансового контролю в порядку, визначеному законодавством України (стаття 559 Митного кодексу України).

З огляду на викладене, суд також звертає увагу, що положеннями статей 1 та 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» визначені особливості здійснення контролю податковими органами порядку зарахування виручки резидентів у іноземній валюті та здійснення імпортних операцій резидентів, якими, у тому числі, Національному банку України надано право запроваджувати на строк до шести місяців інші строки розрахунків в іноземній валюті, ніж ті, що визначені приписами вказаних статей.

При цьому, пунктом 12.8 статті 12 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» визначені особливості валютного та платіжного режимів, регулювання яких відноситься в тому числі, до кола повноважень Національного банку України згідно із приписами статті 7 Закону України "Про Національний банк України".

Таким чином, враховуючи наведені законодавчі положення вбачається, що Національний банк України наділений повноваженнями у сфері регулювання певного кола валютних і зовнішньоекономічних правовідносин, які впливають на формування податкової і митної політики і є невід'ємно пов'язаними. А тому відповідач, приймаючи оскаржувану Постанову №699, правомірно діяв на виконання положень статей 9, 12, підпункту 2 пункту 6 Прикінцевих положень Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» (у тому числі і пункту 12.5 статті 12 цього Закону) шляхом фактичного дублювання вказаних положень у Постанові №699 в частині надання визначення поняттю «нерезидент».

Відтак, доводи позивачів про порушення відповідачем при прийнятті оскаржуваної Постанови №699 приписів статті 19 Конституції України, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.

При цьому, суд звертає увагу, що внесення до Постанови №699 «Про застосування окремих норм валютного законодавства під час режиму тимчасової окупації на території вільної економічної зони «Крим» змін постановою Правління Національного банку України від 16.12.2014 №810, яким пункт 1 доповнено абзацом такого змісту: «фізична особа, яка є внутрішньо переміщеною особою та отримала передбачену законодавством України довідку, що засвідчує її проживання на материковій частині України, є резидентом України. Для цілей ідентифікації внутрішньо переміщеної особи місцем її проживання на території України є адреса житла, зазначена у довідці», надає вказаним особам, до кола яких також віднесені і позивачі, можливість підтвердження свого статусу як резидента у межах спірних правовідносин.

Зазначені положення Постанови №699 відповідають приписам статей 1, 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб". Слід зазначити, що згідно із приписами частини першої статті 4 названого Закону довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є безстроковою, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Абзац 4 пункту 1 Постанови №699, який визначає, що «договори, укладені суб'єктами Криму із суб'єктами з місцезнаходженням (зареєстровані/постійно проживають) на іншій території України (далі - материкова територія України), є документами, що використовуються замість зовнішньоекономічних договорів (контрактів) під час застосування нормативно-правових актів Національного банку України» є логічним продовженням попередніх положень пункту 1 Постанови №699, правомірність яких підтверджена судом.

Щодо решти позовних вимог суд зазначає про таке.

Пунктом 7.1 статті 7 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» передбачено, що на фізичних осіб, які перетинають адміністративний кордон ВЕЗ «Крим», поширюється дія розділу №ХІІ Митного кодексу України з урахуванням положень статті 9 цього Закону щодо переміщення валютних цінностей.

Приписи пункту 9.1 статті 9 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» визначають, що на території ВЕЗ «Крим» може застосовуватися мультивалютний режим, за яким в оплату вартості товарів (робіт, послуг), що продаються (надаються) у межах ВЕЗ «Крим», приймається як гривня, так і валюти іноземних країн, включені Національним банком України до 1-2 груп Класифікатора іноземних валют та банківських металів.

Будь-які безготівкові платежі (перекази) з території ВЕЗ «Крим» на іншу територію України чи з іншої території України на територію ВЕЗ «Крим» здійснюються виключно у гривні або у вільно конвертованій валюті. Особливості режиму таких платежів (переказів) встановлюються Національним банком України.

Відповідно до пункту 6.3 статті 6 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України.

Особливості режиму таких платежів і були встановлені, зокрема, пунктом 6 Постанови №699.

Згідно з підпунктом 1 пункту 12.8 статті 12 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», під час режиму тимчасової окупації валютний та платіжний режими діють з урахуванням того, що система електронних платежів Національного банку України та внутрішньодержавні платіжні системи, платіжними організаціями яких є резиденти України, не застосовуються на тимчасово окупованій території України.

Тобто, встановлення порядку відкриття банками рахунків та режими їх використання належить до виключної компетенції Національного банку України.

Так, зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді та частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень адміністративний суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин, враховуючи, що до виключної компетенції відповідача належить повноваження щодо встановлення порядку відкриття банками рахунків та їх режимів, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог у вказаній частині.

Крім того, судом враховується, що відповідно до частини третьої статті 1075 Цивільного кодексу України, залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Тобто, обов'язковою передумовою для закриття рахунку є видача залишку коштів клієнту або перерахування за його вказівкою на інший рахунок в строки і в порядку, встановленими банківськими правилами.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відтак, посилання позивачів на порушення їх права власності на грошові кошти внаслідок набрання чинності оскаржуваним пунктом 6 Постанови №699 є безпідставним, адже, останніми не подано доказів по-перше, позбавлення їх права володіння, користування та розпорядження коштами на рахунках, що були відкриті у банківських установах ВЕЗ «Крим», а по-друге, порушення фінансовими установами своїх зобов'язань за поточними рахунками позивачів внаслідок дії приписів Постанови №699.

При цьому, судом враховується, що вчинення дій щодо закриття рахунків не означає безумовне закриття банками рахунків без дотримання законодавчо встановленої процедури, у зв'язку з чим твердження позивачів про порушення їх права власності оскаржуваним пунктом Постанови №699 є необґрунтованими.

З огляду на викладене, посилання позивачів на порушення їх прав положеннями абзацу 4 пункту 2 та пункту 6 оскаржуваної постанови не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.

Щодо правомірності пункту 7 Постанови №699, суд звертає увагу на таке.

Пунктом 9.2 статті 9 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» закріплено, що фізичні особи мають право ввезти на територію ВЕЗ «Крим» або вивезти з неї на іншу територію України готівкові кошти або банківські метали на суму, встановлену Національним банком України згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та відповідно до вимог Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму».

Відповідно до підпункту 2 пункту 12.8 статті 12 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», під час режиму тимчасової окупації валютний та платіжний режими діють з урахуванням того, що переміщення готівкової валюти держави-окупанта через адміністративний кордон ВЕЗ «Крим» забороняється, за винятком її переміщення фізичними особами в сумі, що не перевищує в еквіваленті 10000 гривень, за умови усного декларування посадовій особі митниці.

Аналогічні положення викладені й у пункті 7 Постанови №699, відтак, підстави стверджувати про невідповідність оскаржуваної постанови правовому акту вищої юридичної сили у вказаній частині - відсутні.

Надаючи оцінку твердженням позивачів та третьої особи про недотримання Національним банком України вимог чинного законодавства про заборону дискримінації, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

У відповідності до приписів Закону України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні», а також рішення Європейського суду з прав людини у справах «Пічкур проти України», «Вілліс проти Сполученого Королівства», «Ван Раалте проти Нідерландів», дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю.

При цьому, у відповідності до статті 8 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», відповідачем було проведено антидискримінаційну експертизу проекту Постанови №699, про що складено відповідний висновок.

Відтак, застосування відповідачем певних обмежувальних заходів ґрунтується на необхідності виконання відповідачем приписів Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», які є загальнообов'язковими, а, відтак, переслідують легітимну мету та не можуть вважатися такими, що містять ознаки дискримінації осіб.

Щодо вимог позивачів про стягнення на їхню користь моральної шкоди, суд зазначає, що згідно з частиною другою статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 Цивільного кодексу України).

Приписами частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У відповідності до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 вказаної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Під час судового розгляду справи судом надана оцінка оскаржуваним положенням Постанови №699, доводам позивачів з яких вони оскаржують ці положення, внаслідок чого встановлено необгрунтованість позовних вимог.

Відтак, доводи позивачів про наявність заподіяної моральної шкоди діями відповідача із прийняття оскаржуваної Постанови №699, не приймаються судом до уваги, оскільки відсутня протиправність діяння Національного банку України в межах спірних правовідносин, відсутня наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в його заподіянні.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних та, як наслідок, про відмову в їхньому задоволенні.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Заслухавши пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, керуючись статтями 69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Літвінова А.В.

Суддя Аблов Є.В.

Суддя Мазур А.С.

Повний текст постанови складено 28.07.2016