Справа № 825/1280/16
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2016-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2016 року м. Чернігів Справа № 825/1280/16

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.

за участі секретаря - Гайдука С.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача та третьої особи - Поліської К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Чернігівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, - Головне управління національної поліції у Чернігівській області про скасування наказу в частині звільнення та поновлення на посаді,

В С Т А Н О В И В:

Позивач 07.07.2016 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Чернігівській області (далі - УМВСУ у Чернігівській області) та просить:

- скасувати наказ голови ліквідаційної комісії Альохіна Е.В. від 14.06.2016 № 15 о/с в частині його звільнення у запас Збройних Сил згідно п. 10 та п. 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» з 14.06.2016 за пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;

- поновити його на посаді першого заступника начальника Носівського районного відділу - начальника слідчого відділення УМВС;

- стягнути з відповідача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що його було звільнено в запас Збройних Сил України за п. 64 «г» (через скорочення штатів), згідно пунктів 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію», однак, норми цього закону застосовуються тільки до осіб, які станом з 06.08.2015 по 08.11.2015 були «працівниками міліції». Оскільки він у вказаний період не був «працівником міліції», то відповідно норми Закону до нього застосовувати не можна.

Крім того, відповідач не обґрунтував відсутність можливості подальшого використання його на службі та не врахував відсутність відмови останнього від проходження служби в поліції, не перевірив можливість реалізації його права на прийняття на службу до поліції.

Зазначив, що він неодноразово звертався до начальника Головного управління Національної поліції в Чернігівській області із заявою про зарахування його до Національної поліції, але при прийнятті оскаржуваного наказу цей факт не було враховано. Ігнорування вищевказаних заяв та не надання йому права на реалізацію п. 9 «Перехідних положень» ЗУ «Про Національну поліцію» безпосередньо під час реєстрації оскаржуваного наказу вважає грубим порушенням ст. 43 Конституції України.

Також зауважив, що він має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, які відповідачем під час звільнення не були враховані.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача та третьої особи в судовому позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, надав письмові заперечення та пояснив, що функціональні (посадові) обов'язки позивача виходили з функцій (основних завдань) міліції, які існували до 06.11.2015 та припинилися із припиненням дії Закону України «Про міліцію». Таким чином, ліквідаційна комісія УМВС України в Чернігівській області вирішуючи питання щодо можливості подальшого використання позивача на службі в міліції врахувала, що у зв'язку із припиненням дії Закону України «Про міліцію», виконання позивачем посадових (функціональних) обов'язків щодо організації та розслідування кримінальних правопорушень неможливо у зв'язку із припиненням цих функцій в силу закону.

Зазначив, що вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника в новоутвореній установі відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» не є його обов'язком. Вказаним Законом також передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Проте, така альтернатива вибору існувала лише протягом періоду з 06.08.2015 по 06.11.2015, який є преклюзивним строком. Станом на червень 2016 року вказана альтернатива вибору вже не існує.

Вважає посилання позивача на Кодекс Законів про працю із зазначенням, що спеціальними нормами не врегульовано звільнення особи рядового і начальницького складу у зв'язку із ліквідацією, хибними, оскільки спірні правовідносини врегульовано п. 64 розділу VII Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української PCP, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української PCP №114 від 29.07.1991, яким визначено умови звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби, у тому числі передбачено і звільнення зі служби через скорочення штатів внаслідок організаційно-штатних змін.

З огляду на зазначене, до спірних правовідносин не можуть застосовуватися норми Кодексу законів України про працю, оскільки норми цього матеріального закону із зазначених вище причин на працівників міліції, що проходять службу в органах внутрішніх справ, не поширюються.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні адміністративного позову має бути відмовлено, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.12.2015 по справі № 825/1995/15-а,залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.02.2015, адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено та скасовано накази УМВСУ у Чернігівській області від 22.05.2015 № 187 о/с та від 30.11.2015 № 2 о/с в частині його звільнення (а.с. 14-17, 18-20).

На виконання вищевказаних судових рішень наказом УМВСУ у Чернігівській області від 11.03.2016 № 11 о/с майора міліції ОСОБА_1 поновлено на посаді першого заступника начальника Носівського районного відділу - начальника слідчого відділення УМВС, з 23.05.2015. Одночасно, вказаним наказом, відповідно до пунктів 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію», Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ позивача звільнено з запас Збройних Сил України за п. 64 «г» (через скорочення штатів), з 06.11.2015 (а.с. 10).

Не погоджуючись із вказаним наказом ОСОБА_1 оскаржив його в судовому порядку і постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.06.2016 по справі № 825/620/16 його адміністративний позов було задоволено частково та скасовано наказ УМВСУ у Чернігівській області від 11.03.2016 № 11 о/с в частині звільнення позивача у запас Збройних Сил України згідно п. 10 та п. 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію», з 06.11.2015 відповідно до п. «64» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (а.с. 41-42).

На підставі вищезазначеної постанови суду наказом голови ліквідаційної комісії УМВСУ у Чернігівській області від 14.06.2016 № 15 о/с скасовано пункт наказу УМВС від 11.03.2016 № 11 о/с в частині звільнення у запас Збройних Сил України згідно п. 10 та п. 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» з 06.11.2015 майора міліції ОСОБА_1, першого заступника начальника Носівського районного відділу - начальника слідчого відділення УМВС. Одночасно, вказаним наказом, відповідно до пунктів 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію», Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ позивача звільнено з 14.06.2016 у запас Збройних Сил України за п. 64 «г» (через скорочення штатів) (а.с. 9).

Вважаючи наказ відповідача від 14.06.2016 № 15 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ протиправним, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Відповідно до Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», статей 104, 105, 110, 111 Цивільного кодексу України, п. 11 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.08.2014 № 401, на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», з 09.11.2015 державним реєстратором оголошено про прийняття рішення про припинення УМВС України в Чернігівській області у зв'язку із ліквідацією.

За загальним правилом, встановленим законодавством, з дня прийняття рішення про відкриття ліквідаційної процедури діяльність установи завершується. Орган виконавчої влади щодо якого набрав чинності акт Кабінету Міністрів України про його припинення, продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції з формування і реалізації державної політики у визначеній Кабінетом Міністрів України сфері до набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення утвореним органом виконавчої влади його повноважень та виконання функцій.

Відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» від 16.09.2015 № 730, після проведення 06.11.2015 звільнення працівників ліквідованої установи (міліції), органи міліції України в силу закону припинили здійснювати повноваження та виконувати функції з формування і реалізації державної політики у відповідній законодавчо визначеній сфері.

Таким чином, з 06.11.2015 в Україні територіальні органи міліції не виконують завдання та функції щодо захисту життя, здоров'я, прав і свобод громадян, власності, природного середовища, інтересів суспільства і держави від протиправних посягань.

Спірні відносини регулюються Законом України від 02.07.2015 № 580-VIІI «Про Національну поліцію» (далі - Закон) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення про проходження служби).

При цьому суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Відповідно до ст. 1 Закону передбачено, що Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Тобто, позивач попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу закону. Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника в новоутвореній установі відповідно до вказаного Закону не є обов'язком роботодавця.

Разом з тим, приписами пунктів 9, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Суд звертає увагу, що Національна поліція України не є правонаступником міліції в силу закону.

Згідно із п. 10 «Прикінцевих та перехідних положень Закону працівники міліції, які не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Відповідно до пп. «г» п. 64 Положення про проходження служби особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» від 16.09.2015 № 730 було постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно із додатком 2.

Одним з видів змін в організації виробництва, праці є ліквідація підприємства, установи, організації. Ліквідація логічно пов'язана із скороченням чисельності штату працівників. У разі ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується.

Згідно положень ст. 104 Цивільного кодексу України, ліквідація - це така форма припинення діяльності юридичної особи, за якої перестають існувати всі її права та обов'язки без переходу прав та обов'язків у порядку правонаступництва до інших юридичних осіб, тобто є припиненням всіх прав і обов'язків юридичної особи без визначення правонаступника. При повній ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується.

Роз'ясненням Міністерства юстиції України від 25.01.2011 «Про гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації» чітко зазначено, що припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України).

Отже, при ліквідації підприємства (установи, організації) правила п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно, утворюється нове підприємство.

Аналогічна позиція викладена в пункті 19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992.

Як вбачається із вищенаведеного та наявних в матеріалах справи доказів, на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 09.06.2016 по справі № 825/620/16 ОСОБА_1 фактично працював на посаді в органі публічного права який, із набранням чинності вимог Закону, був ліквідований без встановлення правонаступника. Враховуючи вищенаведене суд зазначає, що позивач не може проходити службу в органах міліції в силу закону.

Законом передбачена альтернатива вибору працівникам міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

З аналізу вказаних норм слідує, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI.

Суд вважає необґрунтованими посилання позивача на ту обставину, що він не звернувся в трьохмісячний термін з дня опублікування Закону до відповідного Управління для написання заяви про прийняття його на службу до поліції, оскільки був звільнений та не перебував на службі в органах міліції з таких підстав.

Відповідно до наявних в матеріалах справи заяв ОСОБА_1, він звернувся до ГУ Національної поліції у Чернігівській області щодо прийняття його на службу до поліції 10.02.2016 та 10.06.2016 (а.с. 11, 12). При цьому, позивач просив призначити його на посаду рівноцінну тій, яку він займав в органах міліції.

Враховуючи, що Закон України від 02.07.2015 № 580-VIІI «Про Національну поліцію» було опубліковано 06.08.2015 в газеті «Голос України», 3-х місячний термін з дня опублікування закінчився 06.11.2015.

При цьому суд зазначає, що положення розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», в частині пунктів 8-11, діяли з 06.08.2015 по 06.11.2015, тобто мали чітко визначені преклюзивні строки дії та їх не може бути поновлено, тому позивач не може бути призначений на посаду в органах поліції в порядку п. 9 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону.

Як вбачається з аналізу норм Закону, позивач має право звернутись до Управління із заявою про прийняття його на службу до поліції на загальних підставах, шляхом проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, однак цією можливістю не скористався.

Також, суд вважає необґрунтованими посилання позивача на те, що він має переважне право на залишення на роботі у випадку скорочення чисельності чи штату працівників через зміни в організації виробництва, оскільки є працівником з вищою кваліфікацією і продуктивністю праці, має статус учасника бойових дій, оскільки дані пільги передбачені КЗпП України та Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Водночас, нормами спеціального законодавства - Законом України «Про Національну поліцію» врегульовано питання звільнення працівників органів внутрішніх справ через скорочення штатів та відсутня відсилочна норма на положення Кодексу законів про працю України чи Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», тому при вирішенні даного спору має застосовуватись спеціальна норма, а саме - Закон України «Про Національну поліцію».

За наведених вище обставин, суд дійшов висновку, що УМВС в Чернігівській області при прийнятті наказу від 14.06.2016 № 15 о/с діяло на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 09.06.2016 по справі № 825/620/16, а також на підставі та в межах повноважень, у спосіб, що передбачені законодавством України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування вищевказаного наказу в частині його звільнення у запас Збройних Сил України є необґрунтованими.

Законодавством України не передбачено можливості поновлення працівника на посаді в підприємстві, установі, організації, які ліквідовані, а тому ОСОБА_1 в задоволенні його вимоги про поновлення на посаді першого заступника начальника Носівського районного відділу - начальника слідчого відділення УМВС слід відмовити.

Вимога позивача про стягнення з відповідача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу є похідною від вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді, а тому в її задоволенні також слід відмовити.

Відповідно до приписів статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно із ст. 86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, що, в свою чергу, в даному випадку, і було належним чином зроблено представником Управління Міністерства внутрішніх справ України у Чернігівській області при розгляді даної справи.

Керуючись статтями 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя С.В. Бородавкіна