Справа № 560/580/16-а
Суддя: Сидоренко З.С.
Дата ухвалення: 2016-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №560/580/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2016 року суддя Дубровицького районного суду Рівненської області Сидоренко З.С., розглянувши у порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Зарічненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про порушення права на соціальний захист, визнання неправомірним рішення Зарічненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, про припинення виплати пенсії, та зобов'язання відповідача поновити виплату пенсії, інваліду 3-ї групи ОСОБА_1 з 01 квітня 2015 року в повному об'ємі,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача до Зарічненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області в якому просить:

поновити строки для звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав;

- визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати йому пенсії по інвалідності з 01 квітня 2015 року;

- зобов'язати відповідача поновити виплату йому пенсії, як інваліду третьої групи з 01 квітня 2015 року у повному обсязі у попередньому розмірі;

- судові витрати покласти на відповідача.

Свої вимоги мотивує тим, що на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" №213-VІІІ від 02.03.2015 року йому було призупинено виплату пенсії з 01.04.2015 року. Проте, такі дії відповідача є неправомірними, оскільки порушують його право на соціальний захист, гарантоване ст.46 Конституції України, обмеження якого неможливе. Вважає, що з 01 червня 2015 року виплата пенсії, призначеної йому відповідно до Закону України "Про державну службу" (в редакції, що діяла на час призначення пенсії) підлягає відновленню у зв'язку з відсутністю підстав для її невиплати.

Відповідач надав до суду заперечення на позов із тексту якого слідує, що ОСОБА_1 з 03 березня 2008 року перебуває на обліку в Зарічненському об'єднаному управлінніПенсійного фонду України Рівненської області та отримує пенсію по інвалідності, проте працює на посаді завідувача сектором головного управління ДФС у Рівненській області, яка віднесена до посад державного службовця. Враховуючи прийняті Верховною Радою України зміни щодо пенсійного забезпечення працюючих пенсіонерів, у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року встановлено особливий порядок виплати пенсій працюючим пенсіонерам незалежно від дати призначеної пенсії. З 01.01.2016 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №911 від 24.12.2015 року, відповідно до якого продовжено особливий порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам. Тому, дії Управління щодо зупинення виплати пенсії позивачу в період з 01.04.2015 року по 31.12.2016 року та з 01.01.2016 року по даний час є законними та обґрунтованими. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

У відповідності до ч.4 ст.183-2 КАС України, суд, оцінюючи повідомлені позивачем у позові та відповідачем у запереченнях обставини, вважає їх достатніми для прийняття законного рішення у скороченому провадженні та не бачить підстав для виклику осіб для проведення судового засідання за загальними правилами КАС України та приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 03.03.2008 року є інвалідом ІІІ групи загального захворювання (а.с.12, 13, 14)

Позивач перебуває на обліку Зарічненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області та отримує пенсію по інвалідності, як інвалід ІІІ групи, що підтверджується довідкою від 22.04.2016 року №159/04 (а.с.10).

Як вбачається з наявної у матеріалах справи довідки №2355/04-21 від 28.04.2016 року (а.с.11) ОСОБА_1 працює на посаді завідувача сектору контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів в Рівненській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Рівненській області, яка віднесена до посади державного службовця.

У зв'язку з набранням чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року, позивачу, як пенсіонеру, який працює на посаді державного службовця, виплату пенсії було припинено з 01.04.2015 року.

15 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Зарічненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області із заявою в якій просить надати інформацію про причини невиплати йому пенсії, як інваліду третьої групи з 01 квітня 2015 року (а.с.7).

Листом від 21.04.2016 року (а.с.9) Зарічненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області повідомило,що у зв'язку з прийняттям Законів №213-VІІІ від 02.03.2015 року та №911 від 24.12.2015 року особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених ЗУ "Про державну службу" призначені пенсії не виплачуються до звільнення з роботи.

02 березня 2015 року був прийнятий Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" №213 -VIII, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" були внесені зміни, якими з 01 квітня 2015 року встановлено, що "тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, у період роботи особи (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії, відповідно до цього Закону, поновлюється.

На цій підставі, відповідачем з 01 квітня 2015 року тимчасово припинено виплату пенсії позивачу, як інваліду ІІІ групи загального захворювання, призначеної за нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у зв'язку з тим, що він працює на посаді завідувача сектору контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів в Рівненській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Рівненській області.

В той же час, відповідно до пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року №213-VIII, у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний в пункті 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року №213-VIII закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01 червня 2015 року не прийнятий, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України "Про державну службу" та Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії/щомісячне довічне грошове утримання за цими законами не призначаються.

На теперішній час особам, які підпадають під дію Закону України "Про державну службу", пенсія призначається відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Таким чином, з 01 червня 2015 року посада, на якій працює позивач, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу", у зв'язку з чим, передбачені ч.1 ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" підстави для невиплати позивачу пенсії, призначеної відповідно до цього Закону, відпали.

Отже, з 01 червня 2015 року перешкоди для виплати позивачу раніше призначеної пенсії відсутні і починаючи з вказаного періоду право позивача на її отримання порушено.

Разом із тим слід зазначити, що з 01 січня 2016 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №911-VIII від 24.12.2015 року (далі - Закон №911-VIII) та до абз.2 ч.1 статті 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" були внесені зміни, якими з 01 січня 2016 року встановлено, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Знову ж, на цій підставі, відповідачем з 01 січня 2016 року припинено виплату пенсії позивачу, як інваліду ІІІ групи загального захворювання, призначеної за нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у зв'язку з тим, що він працює на посаді завідувача сектору контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів в Рівненській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Рівненській області.

Однак, згідно з ч.2 ст.3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії, а звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У ст.22 Конституції України зазначено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Пленум Верховного Суду України у п.19 своєї Постанови від 13.06.2007 року №8 "Про незалежність судової влади" роз'яснив, що, відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод.

Зі змісту ст.46 Конституції України вбачається, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" закріплено основоположні принципи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування серед яких є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат.

Відповідно до ст.68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи інших людей.

Отже, фактично позивача позбавлено пенсії у порушення вимог та положень ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в поєднанні зі ст.1 Першого протоколу.

Відповідно до Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі 1 цієї Конвенції.

Стаття 14 Конвенції передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин майнового стану, народження або інших обставин.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні", дискримінація - рішення, дії або бездіяльність, спрямовані на обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, сімейного та майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (далі - певні ознаки), якщо вони унеможливлюють визнання і реалізацію на рівних підставах прав і свобод людини та громадянина; непряма дискримінація - рішення, дії або бездіяльність, правові норми або критерії оцінки, умови чи практика, які формально є однаковими, але під час здійснення чи застосування яких виникають чи можуть виникнути обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за їх певними ознаками, крім випадків, якщо такі дії або бездіяльність, правові норми або критерії оцінки, умови чи практика об'єктивно виправдані метою забезпечення рівних можливостей для окремих осіб чи груп осіб реалізовувати рівні права і свободи, надані Конституцією і законами України.

Дискримінація - це порушення прав людини, заборонене цілою низкою обов'язкових для виконання документів в області прав людини. Термін "дискримінація" має точне визначення і стале значення в міжнародному праві. Комітет ООН з прав людини - незалежний експертний орган, що спостерігає за виконанням Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права, роз'яснив, що в пакті цей термін включає: "будь-яку відмінність, виключення, обмеження або перевагу, за ознакою раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних або інших поглядів, національного або соціального походження, майнового положення, народження або іншої обставини, і яка має на меті або як наслідок, знищення або применшення визнання, використання або здійснення всіма особами, на рівних можливостях, всіх прав і свобод".

Водночас, всупереч ст.14 Конвенції, яка гарантує рівність у здійсненні основних свобод, позивачу з огляду на її рід занять припинено виплату пенсії в той час як без будь-якого об'єктивного і розумного обґрунтування виплата такої ж пенсії проводиться іншим особам, які перебувають в однаковому із позивачем положенні, однак мають інший рід занять. Виплата такої пенсії не зупинена іншим особам, які працюють в інших сферах та секторах державного впливу та економіки.

Таким чином, має місце вочевидь наявне запровадження дискримінації відносно позивача при здійсненні останнім права на мирне володіння майном та отримання призначеної пенсії.

Стаття 1 Першого протоколу Конвенції (Париж, 20.ІІІ.1952) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені.

Надбавки, доплати та пенсії є майном в контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини ст.1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законні сподівання (яке ґрунтується на законодавчій нормі) на набуття права володіння. Таке сподівання виникло у позивача з моменту призначення пенсії по інвалідності та на підставі Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та набуття права на її виплату із зазначеного часу.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі "Хонякіна проти Грузії" (Khoniakina v. Georgia), № 17767/08, пункт 72, від 19 червня 2012 року). Бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших, актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу (рішення у справі "Суханов та Ільченко проти України" (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine), № 68385/10 та 71378/10), від 26 вересня 2014 pоку).

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Зокрема, Європейський Суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через принцип юридичної визначеності, згідно якого остаточне рішення суду у справі не може піддаватися сумніву, навіть у разі зміни законодавства (п.п. 51, 52 рішення у справі "Рябих проти Росії" від 24.07.2003 pоку). Крім цього, відповідно до роз'яснення Верховного Суду України № 1-5/400 від 14.07.2006 року, наданого на підставі листа Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини у справі "Качко проти України", реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена в залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як причину невиконання своїх зобов'язань, судами не повинні прийматися до уваги.

Відповідно до роз'яснень, наведених у пункті 2 Постанови Пленуму Верховною Суду України від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст.22 Конституції Українине допускається (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року №8-рп/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року N 20-рп/2004).

Згідно ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Таким чином, запроваджені Законом №911-VIII та Законом №213-VIII тимчасові обмеження щодо виплати пенсії особам, що працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу" суперечать ст.ст. 22, 46, 58 Конституції України, ст.14 Конвенції, ст.1 Першого протоколу Конвенції щодо недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод в тому числі і в сфері соціального захисту та пенсійних виплат та основоположним принципам, закріпленим у Законі України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо рівноправності застрахованих осіб при отриманні пенсійних виплат.

Отже, суд вважає, що позивачу повинна бути відновлена виплата пенсії, а дії відповідача щодо відмови у поновленні виплати йому пенсії є протиправними. Порушені пенсійні права позивача підлягають судовому захисту шляхом покладення на відповідача обов'язку відновити виплату призначеної позивачу пенсії.

Проте, дослідивши в повному обсязі матеріали справи, судом встановлено, що позовні вимоги починаючи з 01.04.2015 року не підлягають задоволенню входячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Таким чином, правовий припис «в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом» означає, що позов має подаватися лише в тих межах часу, які встановлені законом. Крім того, можливість захисту прав та інтересів залежить від дотримання строків, встановлених на цей випадок законом.

У ч. 2 ст. 99 КАС України встановлено шестимісячний строк для звернення до адміністративного суду, що пов'язане зі специфікою правовідносин, а також має сприяти наданню доказів, підвищує їхню достовірність і тим самим сприяє встановленню істини у конкретній адміністративній справі.

Дана норма закону означає, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Необхідно зазначити, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, що беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки.

Відповідно до ч.1 ст. 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що виноситься ухвала.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом 30.06.2016 року, подавши цей позов більш ніж через шість місяців з моменту порушення, на його думку, прав, свобод та законних інтересів. Позовна вимога позивача про поновлення пропущеного строку ним не обґрунтована. Приймаючи до уваги, що позивачем пропущений строк звернення до суду за захистом своїх прав, то порушене право позивача підлягає захисту з 30.12.2015 року.

Таким чином, права ОСОБА_1 слід поновити, визнати противоправними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 пенсії по інвалідності та зобов'язати відповідача, поновити йому виплату пенсії як інваліду 3-ї групи з 30.12.2015 року.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

Слід зазначити, що суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача щодо розгляду справи у загальному порядку з огляду на те, що скорочений порядок розгляду адміністративних справ щодо пенсійних виплат визначений п.2 ч.1 ст.183-2 КАС України.

У свою чергу, відповідач в обґрунтування своєї позиції щодо позбавлення права відповідача можливості звернутися до касаційного суду у випадку задоволення позову, розглянутого у скороченому провадженні, посилається на рішення Європейського суду з прав людини від 15.02.2000 року у справі Гарсія Манібардо проти Іспанії. Суд не погоджується з такою позицією, оскільки Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини націлена саме на захист інтересів особи від неправомірного втручання держави, а не навпаки.

Тому, у відповідності до ч.4 ст.183-2 КАС України, суд, оцінюючи повідомлені позивачем у позові та відповідачем у запереченнях обставини, вважає їх достатніми для прийняття законного рішення у скороченому провадженні та не бачить підстав для виклику осіб та проведенні судового засідання за загальними правилами КАС України.

Згідно ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції (а.с.35) позивачем було сплачено 551,20 грн. судового збору, який, відповідно до вищевказаної статті КАС України, слід стягнути на користь позивача.

Керуючись ст.ст.8, 19, 22, 46, 58, 68 Конституції України, ст.ст.14, 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 8, 9, 11, 94,99, 100, 158, 161-163, 185, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов задоволити частково.

Визнати протиправними дії Зарічненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо припинення виплати пенсії по інвалідності ОСОБА_1 з 30 грудня 2015 року.

Зобов'язати Зарічненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області поновити виплату пенсії по інвалідності ОСОБА_1 починаючи з 30 грудня 2015 року у попередньому розмірі.

Стягнути з бюджетних асигнувань Зарічненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 551,20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одну гривню 20 копійок).

В решті позовних вимог відмовити.

Допустити постанову до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.

Постанова може бути оскаржена сторонами в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Дубровицький районний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови

Суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Голова Дубровицького

районного суду З.С. Сидоренко