Справа № 815/3323/16
Суддя: Гусев О. Г.
Дата ухвалення: 2016-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3323/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гусева О.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Селімової О.В.,

за участю: представника позивача - Баринова Г.М.,

представника відповідача - Тарановського Р.В..

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Реал-Групп" до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про скасування податкового повідомлення-рішення від 07.07.2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Реал-Групп" звернулося до суду з адміністративним позовом у якому просило суд скасувати податкове повідомлення-рішення прийняте ДФС в Одеській області № від 07.07.2016 року.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідачем було проведено планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю „Реал-Групп" з питань дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.03.2016 року. За наслідками проведеної перевірки був складений акт та на підставі вищевказаного акту прийняті податкове повідомлення-рішення, яке на думку позивача суперечить вимогам чинного законодавства України та підлягає скасуванню.

Позивач посилаючись ст., ст. 19 Конституції України, ст., ст. 6, 17, 71, 171 КАС України вважає, що їх позов підлягає задоволенню.

Представник позивача у судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити з підстав зазначених у ньому.

Представник відповідача у судове засідання з'явився, з позовними вимогами не погодився у повному обсязі з підстав викладених у запереченні.

У судовому засіданні встановлено слідуючи обставини та відповідні ним правовідносини -

ТОВ „Реал-Групп" має статус юридичної особи, про що видано Свідоцтво про державну реєстрацію.

Позивач є платником податку на додану вартість, податку на прибуток, податку з доходів фізичних осіб, єдиного соціального внеску, військового збору.

Так на підставі плану-графіку проведення планових виїзних перевірок суб'єктів господарювання на травень 2016 року у період з 26.05.16 р. по 15.06.16 року було проведено перевірку на підприємстві позивача.

Термін перевірки було продовжено відповідно до наказу Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області від 08.06.2016 р. № 852.

За наслідками проведеної перевірки відповідачем був складений акт № 177/15-32-14-07/37169887 від 23.06.2016 р. та зроблений висновок про порушення позивачем вимог податкового законодавства, а саме зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму у розмірі 2 718 863 грн., у тому числі: за лютий 2015 р. - заниження на 98 905 грн., за квітень 2015 р. - завищення на 67 651 грн., за червень 2015 р. - заниження на 157 411 грн., за липень 2015 р. - заниження на 623 362 грн., за серпень 2015 р. - заниження на 352000 грн., за вересень 2015 р. - заниження на 247 420 грн., за жовтень 2015 р. - заниження на 365 776 грн.. - за грудень 2015 р. - заниження на 941 640 грн.

Відповідач на підставі акту № 177/15-32-14-07/37169887 від 23.06.2016 р. прийняв та надіслав позивачу податкове повідомлення-рішення № від 07.07.2016 року, згідно якого позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі - 4 078 295 (чотири мільйони сімдесят вісім тисяч двісті дев'яносто п'ять) грн. 00 коп., де 2 718 863 (два мільйони сімсот вісімнадцять тисяч вісімсот шістдесят три) грн., 00 коп. - сума грошового зобов'язання за податковим зобов'язанням, та 1 359 432 (один мільйон триста п'ятдесят дев'ять тисяч чотириста тридцять дві) грн.. 00 коп. - сума грошового зобов'язання за штрафними санкціями.

У судовому засіданні представник позивача зазначив, що висновки перевіряючих необґрунтовані та є такими, що не відповідають дійсності, оскільки спростовуються первинними бухгалтерськими документами, у зв'язку з чим вищевказане податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню з наступних підстав: так у період взаємовідносин позивача з ТОВ «СТАБЛС», ТОВ «СТРОЙПРОМБУДСЕРВІС», та ТОВ «КРАФТ КОМПАНІ» на думку відповідача було допущено порушення п. 198.3, 198.6, ст.198 Податкового кодексу України, а саме підприємством було безпідставно завищено податковий кредит у лютому 2015 р. на суму 82239 грн., у грудні 2015 р. на суму 941640 грн. та у вересні 2015 р. на суму 164833 грн. відповідно. При цьому в обгрунтування своїх припущень відповідач стверджує, що в ході перевірки було встановлено відсутність у нас актів приймання виконаних підрядних робіт (форма КБ-2в), довідок про вартість виконаних підрядних робіт (форма КБ-3) підсумкових відомостей ресурсів щодо виконання у лютому 2015 р. ТОВ СТАБЛС», у грудні 2015 р. ТОВ «СТРОЙПРОМБУДСЕРВІС», та у вересні ТОВ «КРАФТ КОМПАНІ» комплексу будівельних внутрішніх і зовнішніх сантехнічних робіт, і фасадних робіт в багатоповерховій житловій будівлі.

Також представник позивача зазначив, що причиною ненадання зазначених документів була їх відсутність на підприємстві у зв'язку з тим, що надані послуги є комплексом послуг, які здійснюються на протязі тривалого часу та потребують додаткового узгодження технічного надзору, технічного надзору за будівництвом та узгодження і підписання актів на виконання «скритих» робіт. Зазначені документи будуть надані відповідачу остаточно після повернення їх позивачу.

Крім того, представник позивача звернув увагу суду на те, що в ході перевірки відповідачу були надані (і це зазначено в Акті (арк. 14, 23, 25) та підтверджується «Узагальненим переліком документів, які було використано при проведенні перевірки ТОВ «РЕАЛ-ГРУПП» (код за )», що є додатком №4 до Акту) платіжні доручення, податкові накладні, довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (форма КБ-3), акти приймання виконаних робіт (КБ-2), рахунки бухгалтерського обліку по рахунках 631.

До того ж представник ТОВ „Реал-Групп" вважає, що висновок відповідача про порушення ними п. 198.3., п. 198.6, ст. 198 ПК України є необгрунтованим, оскільки:

по-перше у ньому не вказано, які саме операції відповідач, вважає не підтвердженими первинними документами;

по-друге не досліджено, а тому безпідставно зроблено висновок про відсутність у позивача економічної мети для надання та отримання послуг;

по-третє не доведено факту ненадання послуг. Висновок Акту базується на припущеннях, які зроблені відповідачем.

Разом з тим, в Акті не міститься висновків стосовно невідповідності наданих для перевірки бухгалтерських документів вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», в свою чергу на думку представника позивача податкові накладні відповідають вимогам, визначеним п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України та відповідно до презумпції правомірності правочину всі укладені договори між сторонами є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом або рішенням, шо набрало законної сили. Окрім того, право на податковий кредит не може ставитися у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.

А таким чином, на думку представника позивача, аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок, що податкове законодавство містить єдину підставу для формування податкового кредиту, а саме наявність у платника ПДВ належним чином оформленої податкової накладної або митної декларації, а тому суми ПДВ, що були віднесені позивачем до складу податкового кредиту на підставі податкових накладних, зареєстрованих його контрагентами у Єдиному реєстрі податкових накладних на підставі ст. 201 ПК України, є правомірними.

Підсумовуючий представник позивача зазначив, що вищезазначені обставини свідчать, що викладені у акті перевірки висновки є поверхневими без урахування всіх об'єктивних даних і первинних документів, як доказів здійснення підприємством належної господарської діяльності та не можуть бути достатньою підставою для їх відповідальності.

У свою чергу представник відповідача щодо задоволення позову заперечував, пояснив суду, що перевірка була здійсненна з дотриманням норм чинного законодавства, та враховувала усі наявні у перевіряючого підприємства документи, які вони мали на момент перевірки, а тому винесене податкове повідомлення-рішення правомірне та не підлягає скасуванню.

Крім того, представник відповідача також звернув увагу на те, що в ході перевірки не було встановлено факту передачі товарів від вказаних у акті перевірки контрагентів позивача у зв'язку з відсутністю актів приймання-передачі товару, а також за наявності передбаченого чинним законодавством терміну наданого суб'єктам господарювання для надання документів після перевірки, підприємство позивача також не надало відповідні документи, а тому у позивача відсутні докази на підтвердження здійснення ними господарської діяльності.

Встановлені обставини підтверджуються доказами, які містять матеріали справи.

За даними обставинами суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки відповідно до ст. 198.2 Податкового Кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Датою виникнення права замовника на віднесення сум до податкового кредиту з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами). Для товарів/послуг, постачання (придбання) яких контролюється приладами обліку, факт постачання (придбання) таких товарів/послуг засвідчується даними обліку.

Відповідно до 201.1 Податкового Кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну.

Згідно до ст. 201.10 Податкового Кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Крім того відповідно до ст. 201.8 Податкового Кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу, якими є позивач та його контрагент на час виконання договорів, що не оспорював в судовому засіданні представник ДПІ.

Згідно зі ст. 201.4 Податкового Кодексу України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Статтею 201.7 Податкового Кодексу України передбачено, що податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Відповідно до ст. 198.3 Податкового Кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно зі ст. 201.9 Податкового Кодексу України не дає права на віднесення сум податку до податкового кредиту податкова накладна, виписана платником, звільненим від сплати податку за рішенням суду.

З акту перевірки вбачається, що висновок відповідача про протиправне включення ПДВ до складу податкового кредиту ґрунтується на тому, що угоди між позивачем та його контрагентами були укладені без наміру настання реальних наслідків, а тому відповідно до ст.ст.215, ст.203 ЦК України мають ознаки нікчемності.

Разом з тим, відповідно до ст.234 ЦК України укладання угоди без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є ознакою фіктивного правочину, який не є нікчемним, а відповідно до цієї статті такий правочин може бути визнаний недійсним лише в судовому порядку.

В ході розгляду справи відповідачем не було надано суду доказів щодо визнання вказаних угод між позивачем та його контрагентами у встановленому законом порядку недійсними.

Крім цього, такі висновки ДПІ спростовуються також і іншими матеріалами справи, а саме первинною бухгалтерською документацією, яка була надана позивачем та приєднана до матеріалів справи.

Також слід зазначити, що ДПА України неодноразово у роз'ясненнях від 29.09.2010 року № 20289/7/16-1617 та листі від 15.04.2011 року № 10864/7/23-2017 пояснювало, що не можна визнавати угоди нікчемними в актах перевірок, з огляду на очевидну протиправність таких дій.

Таким чином, враховуючи правомірність формування податкового кредиту, у податкового органу були відсутні правові підстави для збільшення суми грошового зобов'язання за основним платежем, за штрафними санкціями та винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, оскільки позивачем було вчинено дії та досягнуто конкретних результатів, які визначають саме поняття господарської операції - факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань та фінансових ресурсів.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачем на вимогу відповідача було надано усі необхідні первинні документи, які свідчать про надання послуг, тобто свідчать про здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами, які він мав у наявності на час перевірки.

Так підпунктом 139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України встановлено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно ч. ч. 1,2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-XIV від 16.07.1999 р. підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Також судом було з'ясовано, що під час складення акту перевірки відповідач не врахував пояснення позивача, що остаточно не були виконанні умови договорів, які були укладенені між позивачем та його контрагентами, оскільки вони носять характер триваючих правовідносин та ними на час перевірки не було виконано усіх формальностей які вимагають дані договори, у зв'язку з чим терміново на вимогу перевіряючих надати усі необхідні первині документи було складно, проте вони поступово нададуть усі необхідні документи, як будуть виконанні усі зобов'язання за цими договорами, що й було зроблено останніми у судовому засіданні.

З огляду на первинні документи, які були надані позивачем, суд вважає, що вони були оформлені у відповідності з вимогами Податкового Кодексу України та Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

У зв'язку з чим суд приходить до висновку, що в акті перевірки позивача не було обґрунтовано викладено згідно з якими вимогами Порядку та в чому саме полягає порушення позивачем п.198.1, п.198.2, п. 198.3, 198,6 ст.198 ПК України з посиланням на первинні або інші документи бухгалтерського та податкового обліку.

Відповідно до ст.83 ПК України для посадових осіб органів державної податкової служби під час проведення перевірок підставами для висновків є документи, визначені цим Кодексом; податкова інформація; експертні висновки; судові рішення; інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на органи державної податкової служби.

Також окремо слід зазначити, що позивач об'єктивно позбавлений можливості здійснення контролю за поданням звітності та проведенням перевірок своїх контрагентів, оскільки він не наділений владними повноваженнями щодо контролю за господарською діяльності своїх контрагентів, а навпаки перебуває з іншими суб'єктами господарювання у рівнозначних умовах щодо отримання будь-якої інформації.

За таких обставин, межі юридичної відповідальності кожного платника податків, яка відповідно до ст. 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюється на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб'єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, згідно з законом є неможливим.

Дана позиція підтверджуються усталеною судовою практикою Вищого адміністративного суду України та Верховного Суду України.

Зокрема, у Постанові №К-18621/07 від 08.07.2010 р. ВАСУ звертав увагу на те, що необхідно розмежовувати наслідки порушення податкового законодавства для особи, що його припустила (контрагенти позивача) та добросовісного платника податків (тобто, сам позивач): ««...порушення таким контрагентом податкової дисципліни (а саме: недекларування і несплата відповідних сум податку на додану вартість до бюджету) не спричиняє за собою недійсність складених ним податкових накладних і не позбавляє платника права на отримання податкової вигоди».

Аналогічні висновки стосовно того, що наявність порушень податкового законодавства у діях контрагента, не може створювати негативних податкових наслідків для підприємства позивача, наведено у наступних рішеннях: Постанові ВСУ №3060678 від 13.01.2009 р., Постанові ВСУ «Про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення» № 06/47 від 11.10.2006 р., Постанові ВСУ «Про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення» № 10/82 / № 21-573во10від 01.06.2010 р. та ін.

Викладену правову позицію про індивідуальну відповідальність платника податків підтвердив Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав» проти України» (Заява N 803/02), рішенні від 22.01.2009 р. у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №3991/03).

Зокрема у п. 28 рішення по справі «Інтерсплав» проти України» ЄСПЛ зазначав про недопустимість покладення відповідальності на заявника «за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань». Практика Європейського суду з прав людини є самостійним джерелом права і підлягає застосуванню судами України відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до п.56.21 ст. 56 Податкового Кодексу України у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації.

З аналізу вказаної правової норми випливає, що рішення, дії чи бездіяльність державного органу, органу місцевого самоврядування повинні бути прийняті чи здійснені в межах компетенції відповідного органу та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, не порушувати інтересів держави, прав та інтересів фізичних та юридичних осіб, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), відповідати вимогам діючого законодавства.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч.1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В ході розгляду справи представник відповідача не надав суду належних доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Таким чином суд вважає, що відповідач не довів суду обґрунтованість висновків перевірки та наявність встановлених законом підстав для донарахування позивачу спірних сум з податку на додану вартість.

Керуючись: ст.,ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71-72, 86-87, 94, 159 - 164, 167, 186 КАС України суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Задовольнити адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю „Реал-Групп" до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про скасування податкового повідомлення-рішення від 07.07.2016 року.

Скасувати податкове повідомлення-рішення форми № від 07.07.2016 р. про визнання податкового зобов'язання по податку на додану вартість на загальну суму 4 078 295 (чотири мільйони сімдесят вісім тисяч двісті дев'яносто п'ять) гривень 00 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області суму сплаченого судового збору в розмірі - 61 174 (шістдесят одна тисяча сто сімдесят чотири) гривні 42 (сорок дві) копійки на користь ТОВ „Реал-Групп" ().

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя О.Г. Гусев

.