Справа № 812/193/16
Суддя: С.М. Чиркін
Дата ухвалення: 2016-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 липня 2016 рокуСєвєродонецькСправа № 812/193/16

Луганський окружний адміністративний суд

у складі головуючого судді Чиркіна С.М.,

за участю

секретаря судового засідання Михальченко Д.С.,

та

представників сторін:

від позивача - не прибув,

від відповідачів - Кириченко Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління поліції охорони в Луганській області Національної поліції України, ліквідаційної комісії Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Луганській області про стягнення різниці грошового утримання, компенсації за невикористану відпустку, за 2014 рік, матеріальної допомоги на оздоровлення,-

ВСТАНОВИВ:

09 березня 2016 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 (далі - Позивач) до Управління поліції охорони в Луганській області Національної поліції України (далі - І-ий Відповідач), ліквідаційної комісії Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Луганській області про скасування наказу від 30.10.2014 № 481 в частині звільнення ОСОБА_2, поновлення на роботі, стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 14.04.2016 залучено до участі у справі як другого відповідача - ліквідаційну комісію Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Луганській області (далі - ІІ-ий Відповідач) (а.с. 139).

Ухвалою суду від 25 липня 2016 року залишено без розгляду адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління поліції охорони в Луганській області Національної поліції України, ліквідаційної комісії Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Луганській області в частині позовних вимог про скасування наказу від 30.10.2014 № 481 в частині звільнення ОСОБА_2; поновлення на посаді старшого інспектора з окремих доручень ВКЗ УДСО при ГУМВС України в Луганській області; зобов'язання виплатити середній заробіток за період вимушеного прогулу у сумі 47710,32 грн.

В обґрунтування решти позовних вимог зазначено, що І-ий Відповідач зобов'язаний виплатити різницю грошового утримання за період з 21.07.2014 по 31.07.2014 у сумі 799,26 грн, компенсацію за невикористану основну відпустку за 2014 рік у сумі 3445 грн та матеріальну допомогу на оздоровлення під час основної відпустки за 2014 рік у сумі 3975,86 грн. Щодо вимоги про не донарахування грошового забезпечення в липні 2014 року, зазначив, що оскільки зменшення грошового утримання в липні 2014 року відбулось у зв'язку із наданням відпустки без збереження заробітної плати з 21.07.2014 по 31.07.2014 у кількості 11 діб, рапорту стосовно надання не писав, тому Відповідач зобов'язаний виплатити різницю в сумі 799,26 грн.

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином (а.с. 206), надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 27, 59, 133, 193).

Представник І-го відповідача позов не визнав, надав заперечення (а.с. 61-62) та доповнення до заперечень проти адміністративного позову (а.с. 95-97) в яких зазначив, що Управління поліції охорони в Луганській області створено не є правонаступником Управління Державної служби охорони при ГУМВС України у Луганській області. Головою ліквідкомісії були надані матеріали службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни позивачем та в період з 22.09.2014 по 03.10.2014 Позивач перебував на окупованій території, чим порушив вказівку начальника ГУМВС України у Луганській області про заборону виїзду міліціонерів до окупованої території.

06 травня 2016 року до відділу діловодства та обліку звернень громадян суду за вхідним реєстраційним номером 7416 від І-го відповідача - Управління поліції охорони в Луганській області Національної поліції України, надійшли письмові пояснення (а.с. 166-167), в яких послався, що співробітниками УПО Луганської області був здійснений виїзд за адресою, вказаною в позовній заяві та проведено опитування мешканців с. Трьохізбенка. При опитуванні мати ОСОБА_3 вбачається, що її син в листопаді 2014 року виїхав на заробітки до Російської Федерації та останній раз спілкувалась із ним телефоном на початку квітня 2016 року. Із пояснень мешканців селища Трьохізбенка вбачається, що ОСОБА_2 проживає в смт. Слов'яносербськ Луганської області, на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, та причетний до незаконних збройних формувань та за адресою, вказаною у позовній заяві не проживає.

ІІ-ий Відповідач позов не визнав, надав заперечення (а.с. 147-151), в яких послався, що на підставі висновку службового розслідування, за грубе порушення службової дисципліни, позивача було звільнено з органів внутрішніх справ за п. 64 «є» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ наказом від 30.10.2014 № 481 та наказом від 05.11.2014 № 59 о/с. ІІ-ий Відповідач зазначив, що Позивач посилається в якості доказу перебування на лікарняному копію довідки із лікарні, яка знаходиться в смт. Слов'яносербськ, однак згідно постанови КМУ від 07.11.2014 № 1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» населені пункти Слов'яносербського району віднесені до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Щодо вимог про недорахування заробітної плати, невиплати компенсації матеріальної допомоги на оздоровлення ІІ-ий Відповідач зазначає, що у Управління відсутні документи про особовий склад, трудові книжки, особові справи, архів, програмне забезпечення, оскільки місто Луганськ державною владою України не контролюється, приміщення УДСО від представників незаконних збройних формувань не звільнено, доступ до вказаних документів відсутній. Позовні вимоги щодо права на компенсацію за невикористану відпустку ІІ-ий Відповідач фактично визнав, не погоджуючись лише з наведеним розрахунком, зазначив що за 26 календарних днів невикористаної відпустки Позивачу належить до сплати 1746,88 грн, про що надав пояснення від 25.07.2016 б/н

Представник відповідачів в судовому засіданні підтримав доводи викладені в запереченнях, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 69-72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби поширюється компетенція адміністративних судів.

Згідно із пунктом 15 частини першої статті 3 КАС України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

З наведеного випливає, що будь-яка державна служба є публічною службою. Базовим (загальним) законом, що регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, є Закон України «Про державну службу».

Згідно з вимогами статті 9 цього Закону, правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією та спеціальними законами України.

Законодавець урегулював питання, пов'язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням) спеціальними законами, до яких, зокрема, відноситься і Закон України «Про міліцію».

Статтею 18 Закону України «Про міліцію», встановлено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України від 20.12.1990 № 565-ХІІ «Про міліцію», Положенням про проходження служби рядовим і начальницькім складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР № 114 від 29.07.1991 (далі - Положення № 114), Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22.02.2006 № 3460-IV.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював на посаді майора міліції старшого інспектора з особливих доручень відділу кадрового забезпечення УДСО при ГУМВСУ у Луганській області. В органах внутрішніх справ з 11.05.2004 (а.с. 12).

Наказом ГУМВС України у Луганській області Управління державної служби охорони від 30.10.2014 № 481 звільнено Позивача з органів внутрішніх справ України за п.64 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (а.с. 20, 179).

Наказом ГУМВС України у Луганській області Управління державної служби охорони від 05.11.2014 № 59 о/с Позивача звільнено у запас ЗС за п.64 «є» (за порушення дисципліни) (а.с. 21).

При розгляді справи по суті, суд виходить з наступного.

Згідно до статті 1 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108), заробітна плата виплачується працівникові власником або уповноваженим органом, та виплата заробітної плати проводиться за місцем роботи (статті 24 цього Закону). Крім того, відповідно до пункту 27 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам необхідно враховувати, що згідно зі статтею 21 Кодексу законів про працю України належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір.

Оскільки Позивач безпосередньо перебував у трудових відносинах та отримував заробітну плату в Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Луганській області, саме цей орган внутрішніх справ є належним відповідачем у справі.

Згідно із інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Луганській області з 16.11.2015 перебуває у стані припинення за рішенням засновників (а.с. 74).

Згідно інформації, зазначеній в наказі Міністерства внутрішніх справ від 07.11.2015 № 1399, утворено ліквідаційну комісію Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Луганській області, яка є відповідно правонаступником Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Луганській області.

Інформацією, зазначеною у довідці І-го Відповідача від 07.11.2015 № 1, встановлено, що за період проходження служби в ОВС чергова відпустка за 2013 рік Позивачем була використана повністю в кількості 35 діб (накази від 27.12.2013 № 72 о/с, від 22.08.2014 № 47 о/с), чергова відпустка за 2014 рік не використана в кількості 26 діб (а.с. 41).

Витягом з наказу ГУМВС України в Луганській області Управління державної служби охорони від 17.07.2014 №39 о/с Позивачу надано відпустку без збереження строком на 11 діб з 21.07.2014 по 31.07.2014, без виїзду за межі Луганської області (а.с. 42).

Листом від 18.12.2015 № 293/32/4/01-2015 представник І-го відповідача повідомив Позивача про те, що вся документація, яка велась в Управлінні ДСО в м. Луганськ захоплена незаконними військовим формуваннями разом із будівлею УДСО при ГУМВСУ у Луганській області в липні 2014 року (а.с. 19, 38).

Факт проведення на території Луганської області антитерористичної операції з квітня 2014 року, а також захоплення незаконними озброєними формуваннями адміністративних будівель державних органів, у тому числі будівлі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, розташованої у місті Луганську, є загальновідомим фактом, у зв'язку з чим у суду відсутні сумніви щодо втрати І-м Відповідачем особових справ співробітників ГУМВС України в Луганській області документації, зокрема, довідки про доходи Позивача, інформації про використані відпустки.

З матеріалів позовної заяви Позивач зазначає, що з 22.09.2014 по 03.10.2014 знаходився на стаціонарному лікуванні у Слов'яносербський РЦБ, що підтверджується довідкою Слов'яносербської РЦБ від 14.01.2016 № 67/120 (а.с. 14).

Судом не може бути врахована дана довідка Слов'яносербської РЦБ від 14.01.2016 № 67/120 як доказ, оскільки видана установою, яка не переміщена згідно постанови КМУ від 07.11.2014 № 595 в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.

Розпорядженням КМУ від 02.12.2015 № 1275-р визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 № 1053 та від 05.11.2014 № 1079 та знову був затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком, в якому зазначене місто Слов'яносербськ.

У зв'язку з вище викладеним, позиція ІІ-го Відповідача відносно того, що Позивач в період з 22.09.2014 по 03.10.2014 дійсно перебував на території, непідконтрольній органами державної влади України, чим порушив вказівку начальника ГУМВС України у Луганській області про заборону виїзду міліціонерів до вказаної території є змістовною.

Судом приймались заходи щодо всебічного, об'єктивного розгляду справи по суті, у тому числі витребування додаткових пояснень від сусідів Позивача з приводу його мешкання у с. Трьохізбенка Новоайдарського району Луганської області.

Співробітниками СКЗ УПО у Луганській області 25.04.2016 був здійснений виїзд до с. Трьохізбенка Новоайдарського району Луганської області, за адресою: пров. Донецький, 59 з метою встановлення місця знаходження Позивача про що складено акт від 25.04.2016 (а.с. 168). З вказаного акту встановлено, що за вказаною адресою проживання людей не встановлено, будинок знаходиться в занедбаному стані.

Згідно із поясненнями ОСОБА_3 - матері Позивача, її син в листопаді 2014 року виїхав на заробітки в Російську федерацію та по теперішній час не повернувся, під час останньої розмови повідомив, що звернувся до суду з приводу виплати розрахункових коштів за останнім місцем роботи, бути присутнім у суді особисто не має можливості, у зв'язку з фінансовими та особистими труднощами (а.с. 169).

З приводу мешкання Позивача у с. Трьохізбенка Новоайдарського району Луганської області були зібрані пояснення сусідів, з яких вбачається, що Позивач за адресою: пров. Донецький, 59, с. Трьохізбенка, Новоайдарського району, Луганської області не проживає, перебуває на території тимчасово непідконтрольній владі України, має причетність до незаконних збройних формувань так-званих «ЛНР» (а.с. 171-175).

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що Позивач був обізнаний про необхідність прибуття у м. Сєвєродонецьк, проте в порушення вимог Дисциплінарного статуту та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ не виконав вказані вище накази МВС України та ГУ МВС України у Луганській області.

Позивач, після закінчення 02.10.2014 щорічної відпустки за 2014 рік не прибув до місця дислокації свого підрозділу, не приступив до виконання своїх обов'язків та не надав на той час жодного документу, який би підтвердив поважність причин його невиходу на роботу за вказаний період, про що не заперечував позивач.

Наявність у Позивача зазначеного листка непрацездатності на час розгляду справи в суді не підтверджує поважність його відсутності на роботі. Жодних належних доказів про поважність причин своєї відсутності, починаючи з 03.10.2014 (остання дата, яка увійшла у службове розслідування як прогул) Позивач не надав ані відповідачам, ані суду. Крім того, остаточною датою звільнення Позивача вважається 05.11.2014.

Крім того, аналізуючи вказані вище нормативно-правові акти, які регулюють діяльність та порядок проходження служби в органах внутрішніх справ, суд приходить до висновку про те, що Позивач, будучи співробітником ОВС, зобов'язаний виконати наказ, прибути до місця дислокації свого підрозділу та надати підтверджуючи документи про свою відсутність. Крім того, Позивач, як працівник ОВС повинен неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників, а тому на підставі свого місця проживання в с. Трьохізбенка, пров. Донецький, 59, Новоайдарського району, Луганської області, тобто на контрольованій Україною територією, зобов'язаний був прибути до місця дислокації свого підрозділу.

Відповідно до статті 2 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 504/96-ВР) структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Крім того до виплат, що не належать до фонду оплати праці, визначених розділом 3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 27.01.2004 року за № 114/8713, суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних відпусток не відносяться. Тобто компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога на оздоровлення входять до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь-яким строком.

Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) виникнення спірних відносин, дія якого відповідно до абзацу 1 пункту 1 статті 3 поширюється на військовослужбовців правоохоронних органів, зокрема встановлено:

- нормативно-правові акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги військовослужбовців та членів їх сімей, є недійсними (абзац 3 статті 12 Закону № 2011-XII);

- ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону № 2011-XII);

- військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами (стаття 12 Закону № 2011-XII).

Абзацами 2- 3 пункту 14 статті 101 цього Закону (Право військовослужбовців на відпустки. Порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них) передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров'я, у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах 1 та 2 цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Водночас, у деяких випадках, стаття 101 Закону № 2011-XII прямо відсилає до норм Закону № 504/96-ВР, яким встановлено державні гарантії права на відпустки, визначено умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Зазначене положення дублюється у частині першій статті 83 КЗпП.

Порядок та умови надання відпусток особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ врегульоване розділом VI Положення № 114, зокрема, пунктом 56 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) встановлено, що особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров'я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Разом з тим, питання щодо виплати компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки пунктом 56 Положення № 114 не врегульовані.

Враховуючи те, що Верховний Суд України у постанові від 14 жовтня 2010 року (справа № 21-413а14) висловив правову позицію, щодо приписів пункту 56 Положення № 114, які, на його думку, є юридично недосконалими, а тому при застосуванні законодавства його тлумачення має здійснюватися з урахуванням змісту норм, що є вищими, особи начальницького складу органів внутрішніх справ, у випадку звільнення із органів внутрішніх справ, мають право на отримання грошової компенсації за всі не використані дні щорічної відпустки.

Управління державної служби охорони ГУМВС України у Луганській області прийнято наказ від 27.02.2015 № 6 о/с про нарахування Позивачу компенсації за невикористану відпустку (а.с. 44), таким чином ІІ-м Відповідачем визнано право Позивача на компенсацію за невикористану відпустку у 2014 році.

Компенсація була нарахована, але не виплачена, що підтверджується інформацією, зазначеною у довідці про доходи від 09.02.2015 № 1 (а.с. 43) та визнається ІІ-м Відповідачем.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що ІІ-ий Відповідач безпідставно не виплатив Позивачу грошову компенсацію за 26 діб невикористаної у 2014 році відпустки.

Враховуючи вимоги законодавства, наявність порушеного права Позивача, підтвердженого матеріалами справи, суд дійшов висновку про правомірність вимоги щодо стягнення компенсації за невикористану в 2014 році Позивачем відпустку.

Щодо розміру компенсації суд зазначає наступне.

Як передбачено частиною другою статті 21 Закону № 504, порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Зазначений Порядок затверджено постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Пунктом 2 Порядку № 100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться з урахуванням виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві менше року, середня заробітна плата обчислюється з урахуванням виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

Відповідно до пункту 7 Порядку № 100 нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться діленням сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, установлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Відповідно до статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Суд критично оцінює розрахунок компенсації в розмірі 3445,00 грн, наведений Позивачем. Оскільки ним у відповідності до вимог статті 71 КАС України жодним чином не доведена обґрунтованість зазначеної середньої заробітної плати в розмір 3975,86 грн, яка у відповідності до Постанови № 100 повинна обраховуватись за останні 12 календарних місяців.

Даних на підставі, яких Позивач визначив саме таку суму ним не надано, а з інформації, зазначеній в довідці від 09.02.2015 № 1 вбачається, що в такому розмірі, а саме: 3975,86 грн, складала заробітна плата Позивача у вересні 2014 року (а.с. 24, 43).

Згідно інформації, зазначеній в довідці від 09.02.2015 № 1, Позивачу нараховано компенсацію за невикористану відпустку за 2014 рік в сумі 1497,33 грн (а.с. 24, 43).

25.07.2016 представником відповідачів надано розрахунок компенсації за невикористану відпустку за 2014 рік в сумі 1746,88 грн (а.с. 221).

Враховуючи, що представником відповідачів наведено суму компенсації без врахування відрахувань податків та обов'язкових платежів до бюджетів всіх рівнів, суд вважає обґрунтованою суму компенсації за невикористану відпустку за 2014 рік в розмірі 1497,33 грн.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ визначаються Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом МВС України від 31.12.2007 № 499, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 205/14896 (далі - Інструкція № 499).

Відповідно до пункту 2.16.1. Інструкції № 499 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надається матеріальна допомога у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення на день виплати, та один раз на рік - допомога для оздоровлення в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення.

Згідно пункту 2.16.2. Інструкції № 499 матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань особам рядового і начальницького складу надається протягом року за мотивованим рапортом особи рядового чи начальницького складу у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення, яке особа отримувала на день виплати.

Пунктом 2.16.3. Інструкції № 499 визначено, що допомога для оздоровлення особам рядового і начальницького складу надається у розмірі, що не перевищує грошового забезпечення, яке особа отримувала на день виплати.

Відповідно до пункту 2.16.4. Інструкції № 499 фактичні витрати на матеріальну допомогу відповідно до вимог бюджетного законодавства проводяться тільки в межах затвердженого кошторисом фонду грошового забезпечення.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази звернення Позивача до ІІ-го Відповідача з рапортом про виплату згадуваної допомоги, отже суд не вбачає підстав для задоволення позову у вказаній частині.

Щодо вимоги Позивача про стягнення різниці грошового утримання за липень 2014 року, суд зазначає наступне.

Наказом Управління державної служби охорони ГУМВС України у Луганській області від 17.07.2014 № 39 о/с на підставі рапорту Позивача від 16.7.2014, останньому надано відпустку без збереження заробітної плати (а.с. 23).

Суд критично оцінює ствердження Позивача, що рапорт на надання відпустки без збереження заробітної плати він не подавав.

Позивачем наказ від 17.07.2014 № 39 о/с не оскаржувався та не скасовувався, тобто є чинним.

Тому вимоги Позивача щодо стягнення різниці грошового утримання за липень 2014 року є необґрунтованими і задоволенню не належать.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат судом не здійснюється у зв'язку з їх відсутністю.

На підставі частини третьої статті 160 КАС України у судовому засіданні 25 липня 2016 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Складення постанови у повному обсязі відкладено, про що згідно вимог частини другої статті 167 КАС України повідомлено після проголошення вступної та резолютивної частин постанови у судовому засіданні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 11, 17, 18, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління поліції охорони в Луганській області Національної поліції України, ліквідаційної комісії Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Луганській області про стягнення різниці грошового утримання, компенсації за невикористану відпустку за 2014 рік, матеріальної допомоги на оздоровлення задовольнити частково.

Стягнути з Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Луганській області в особі ліквідаційної комісії () компенсацію за невикористані дні основної щорічної відпустки за 2014 рік в кількості 26 днів на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) в розмірі 1497 (одна тисяча чотириста дев'яносто сім) гривень 33 копійки.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 29 липня 2016 року.

Суддя С.М. Чиркін