Справа № 148/2954/15-а
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2016-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 148/2954/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Карнаух А.П.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

20 липня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Полотнянка Ю.П. Загороднюка А.Г.

за участю:

секретаря судового засідання: Тарасенко А.М.,

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Тульчинському районі Вінницької області на постанову Тульчинського районного суду Вінницької області від 04 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України у Тульчинському районі Вінницької області про зобов'язання вчинити дії в порядку адміністративного судочинства,

В С Т А Н О В И В :

28.12.2015 року позивач - ОСОБА_3 звернулась до Тульчинського районного суду Вінницької області з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України у Тульчинському районі Вінницької області про зобов'язання вчинити дії в порядку адміністративного судочинства.

Постановою Тульчинського районного суду Вінницької області від 04.02.2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

В судовому засіданні представник позивача заперечив проти апеляційної скарги, відповідач в судове засідання не з'явився, хоча він був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати, виходячи з наступного.

Як досліджено з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачу була призначена пенсія за віком, яка виплачується з 02.03.2009 року. Призначення пенсії відбулось із використанням Закону України «Про державну службу». Позивачка на даний час працює на державній службі і має статус державного службовця.

01.04.2015 року у зв»язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-УІІІ, а також тим, що позивач працює на державній службі - начальником відділу державної реєстрації актів цивільного стану Тульчинського районного управління юстиції у Вінницькій області їй припинено виплату пенсії.

22.12.2015 року позивачка звернулась до УПФУ у Тульчинському районі і просила поновити з 01.06.2015 року виплату пенсії. Листом від 24.12.2015 року відповідач повідомив про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії.

На думку позивача, вище вказана відмова є протиправною, що стало підставою звернення до суду.

За результатом розгляду справи, суд першої інстанції, керуючись положеннями Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України Про пенсійне забезпечення передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02 березня 2015 року внесено зміни до ст. 37 Закону України "Про державну службу" та ст. 47 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до ч. 4 ст. 37 Закону України "Про державну службу" в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року собам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

З урахування внесених змін ст. 47 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування передбачає, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту) на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України Про статус народного депутата України, ;Про державну службу, Про прокуратуру, ;Про судоустрій і статус суддів, пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. З 1 січня 2016 року пенсії виплачуються без урахування одержуваної заробітної плати (доходу) або пенсійних виплат з накопичувальної системи пенсійного страхування чи пенсійних виплат із системи недержавного пенсійного забезпечення.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих положень Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02 березня 2015 року порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку зазначена норма чітко встановлює, що пенсія особам, які працюють на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України Про статус народного депутата України, ;Про державну службу, Про прокуратуру, ;Про судоустрій і статус суддів, пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Тобто, визначено, що підставою для припинення виплати пенсії є саме факт роботи особи на посаді яка дає право на призначення пенсії відповідно зазначеним законам, при чому в даному випадку не має значення чи набула особа таке право (тобто чи наявні підстави визначені законом для її призначення - вік, інвалідність, тощо) чи ні.

Отже, позивач займаючи посаду начальника відділу державної реєстрації актів цивільного стану Тульчинського районного управління юстиції у Вінницькій області, працює на державній службі, а отже має право ( з урахуванням відповідних вимог Закону України Про державну службу) на призначення пенсії відповідно до спеціального закону - Закону України Про державну службу та відповідно до матеріалів справи, зокрема, заяви позивачки (а.с. 5) з 01.03.2009 року поивачці призначено пенсію як державному службовцю, а тому в даній ситуації на неї розповсюджується дія статті ч. 4 ст. 37 Закону України "Про державну службу" в редакції, що діяла на час винекнення спірних правовідносин.

Відповідач з 01 квітня 2015 року припинив виплату позивачу грошового утримання на підставі ч. 4 ст. 37 Закону України "Про державну службу".

У рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Також Конституційний Суд України у рішенні від 25 січня 2012 року № 3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі Ейрі проти Ірландії також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі Кйартан Асмундсон проти Ісландії від 12 жовтня 2004 року.

Отже, одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України також зазначив, що передбачені законами соціально - економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Враховуючи позицію Європейського Суду, висновки Конституційного Суду України, та беручи до уваги, що ст. 47 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, із внесеними змінами, не визнана неконституційною, позивач не є інвалідом І, ІІ групи, інвалідом війни ІІІ групи, учасником бойовий дій, не займає посади в органах, перелічених п 3 Прикінцевих положеннях Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення , а обіймає посаду, яка дає право на призначення пенсії на умовах, передбачених Законом України Про державну службу, відповідач тимчасово припинив виплату пенсії ОСОБА_3, керуючись саме чинною нормою законодавства.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що відповідач, відмовляючи позивачу у відновленні виплати пенсії з 01 квітня 2015 року, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним пенсійним законодавством України, зокрема, на виконання приписів ч. 4 ст. 37 Закону України "Про державну службу".

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що відповідачем надано суду достатньо належних доказів, які свідчать про необґрунтованість заявлених позовних вимог, а тому доводи апеляційної скарги викликають сумніви щодо правильності висновків суду першої інстанції та застосування норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, не правильно застосував норми матеріального права, у зв'язку із чим, ухвалив рішення, яке підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Тульчинському районі Вінницької області задовольнити повністю.

Постанову Тульчинського районного суду Вінницької області від 04 лютого 2016 року змінити.

Винести нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 26 липня 2016 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5