Справа № 820/7228/15
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2016-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харків
20 липня 2016 р. № 820/7228/15
Харківський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді - Зінченка А.В.
Суддів Самойлової В.В., Кучми Ю.В.
При секретарі Алавердян Е.А.
За участі:
Представника позивача Іванова Д.А.
Представника відповідача Вишневського О.В.
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, з участю третьої особи Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України, в якій просив суд скасувати рішення Державної міграційної служби України № 388-15 від 19.06.2015 про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати Державну міграційну службу України переглянути рішення про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішення відповідача - Державної міграційної служби України від 19.06.2015 року №388-15 є незаконним та необґрунтованим, прийнятим в порушення вимог чинного законодавства та без дійсного вивчення обставин його справи та ситуації, що склалась в країні його походження. Вказав, що спірне рішення порушує його права, для відновлення яких необхідно зобов`язати Державну міграційну службу України переглянути рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 11.11.2015 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.01.2016 року, позивачу відмовлено у задоволенні позову.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.06.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 . Альхаддад задоволено. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2016 року прийнято до провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії та призначено до розгляду.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання прибув, проти задоволення позовних вимог заперечував, підтримав правову позицію, викладену у запереченнях на адміністративний позов та просив суд у задоволенні позову відмовити.
Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановила такі обставини справи.
ОСОБА_1 . Альхаддад у 2004 році прибув до України з Палестини (Сектор Газа) на навчання. У 2007 році позивач закінчив Харківський медичний коледж № 2 і з цього часу не може повернутися до країни свого походження, оскільки в Палестині триває війна, кордони закриті, а його будинок знищено.
21 липня 2014 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказав, що в разі повернення на батьківщину йому загрожує небезпека, оскільки в Палестині тривають протистояння між угрупуваннями ФАТХ та ХАМАС, а він працював охоронцем в приміщенні організації ФАТХ та був членом цієї організації.
Головним управлінням Державної міграційної служби в Харківській області 09 квітня 2015 року було складено висновок щодо відмови ОСОБА_1 . Альхаддад у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відмова мотивована тим, що згідно матеріалів особової справи позивача необхідних аргументів на підтвердження обставин прямої загрози в країні походження позивач не надав, не навів жодного конкретного факту або інших доказів того, що його побоювання в разі повернення на батьківщину є обґрунтованими та відповідають вимогам, визначеним пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Рішенням Державної міграційної служби України від 19 червня 2015 року № 388-15 підтримано висновок Головного управлінням Державної міграційної служби в Харківській області та відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.
08 липня 2015 року Головним управлінням Державної міграційної служби в Харківській області направлено позивачу повідомлення за № 34 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Оцінюючи обґрунтованість заявлених вимог, суд виходить з наступного.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.
Відповідно до пунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно положень частин 1 і 5 статті 5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Також колегія суддів зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.
За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.
Як вбачається з матеріалів справи, з позивачем було проведено співбесіди, результати яких викладено в протоколах, долучених до матеріалів справи.
Так, під час співбесід позивач вказав, що звернувся за отриманням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, через те, що кордони країни його походження Палестини закриті, оскільки там тривають протистояння між Ізраїлем та угрупуванням ХАМАС, під час яких загинуло багато родичів та друзів позивача та зруйнований будинок, у якому він жив із сім`єю.
Згідно частин 3, 5 статті 10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.
За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У зв`язку із викладеним, колегія суддів вважає, що відповідачем не надано належної оцінки тому, чи змінилася на час звернення позивача за отриманням статусу біженця політична ситуація в країні походження, не з`ясовано в повній мірі характер об`єктивного побоювання позивача стати жертвою переслідування з політичних підстав, враховуючи саме його особисту історію та обставини, які не дають можливості повернутися до країни свого походження, та на скільки конфлікт в країні походження позивача загрожуватиме його життю, здоров`ю та свободі у разі повернення на батьківщину, що призвело до прийняття противоправного рішення в частині відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 19 червня 2015 року № 388-15 підлягає скасуванню.
Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року №3 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Таким чином, колегія суддів, встановивши протиправність оскаржуваного рішення, вважає за необхідне зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 . Альхаддад про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням встановлених судом обставин, що стали підставою для скасування оскаржуваного рішення, з урахуванням ретельного дослідження інформації по країні походження позивача, обставин реальності загрози для його життя і основних свобод, в разі повернення до Палестини.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами.
А згідно ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
З врахуванням вищевикладеного, повно і всебічно з`ясувавши обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, оцінюючи наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні на предмет належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також достатності та взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, як того вимагає процесуальне законодавство, проаналізувавши норми матеріального права, які належить застосувати до спірних правовідносини, колегія суддів вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 9, 11, 71, 94, 159, 160 163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, з участю третьої особи Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 19.06.2015 р. №388-15.
Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 . Альхаддад про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.
Повний текст постанови виготовлено 25 липня 2016 року.

Головуючий суддя А.В. Зінченко

Судді В.В. Самойлова

Ю.В. Кучма