Справа № 127/8094/16-а
Суддя: Гриневич В. С.
Дата ухвалення: 2016-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Cправа № 127/8094/16-а
Провадження № 2-а/127/324/16
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 липня 2016 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді: Гриневича В.С.,

при секретарі: Малику О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу №127/8094/16-а за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 21.01.2005р. по даний час перебуває на обліку в Головному Управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області, як одержувач пенсії за віком, яка була призначена у розмірі 5023,58 грн. Наказом Генерального прокурора України від 23.09.2014р. позивача призначено на посаду головного спеціаліста відділу експлуатації будівель і споруд та соціального забезпечення управління матеріально-технічного забезпечення Генеральної прокуратури України. З 1 квітня 2015 року відповідачем припинено виплату позивачу пенсії у зв'язку з набуттям чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-VIII. З метою відновлення виплати пенсії з 1 червня 2015 року позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою, однак листом ГУ ПФУ у Вінницькій області від 05.04.2016р. відмовлено позивачу в поновленні виплати пенсії.

Позивач відмову в поновленні йому виплати пенсії вважає протиправною, у зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати дії відповідача від 05.04.2016р. щодо відмови у поновленні з 1 червня 2015 року виплати пенсії неправомірними та зобов'язати відповідача поновити виплату позивачу пенсії за віком з 1 червня 2015 року та в подальшому здійснювати її виплату.

В пункті 3 прохальної частини адміністративного позову позивач просить зобов'язати відповідача поновити виплату позивачу пенсії за віком з 1 червня 2016 року, однак проаналізувавши матеріали справи та фактичні обставини справи суд дійшов висновку, по позивачем допущено описку зазначивши з 1 червня 2016 року, тоді необхідно зазначити 1 червня 2015 року, а тому суд вважає предметом позовних вимог, в цій частині, зобов'язання відповідача поновити виплату позивачу пенсії за віком з 1 червня 2015 року. (а.с. 6)

Ухвалою суду від 18.04.2016р. відкрито скорочене провадження у даній справі.

Відповідачем у десятиденний строк з дня одержання ухвали суду від 18.04.2016р. та копій документів суду були надані заперечення проти позову, відповідно до яких відповідач просив в задоволенні позивних вимог відмовити, з посиланням на відсутність підстав для поновлення раніше призначеної пенсії позивачу, оскільки Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015р. встановлено особливий порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам та визначено, що тимчасово в період з 01.04.2015р. по 31.12.2015р., особам, на яких поширюється дія Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та умовах, передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» призначенні пенсії/щомісячне довічне утримання не виплачується. Після звільнення з роботи виплата пенсій відповідно до цього Закону відновлюється. (а.с. 14-15)

Ухвалою суду від 29.04.2016р. вказану справу призначено до судового розгляду в судовому засіданні, оскільки за результатами розгляду заперечення відповідача суд дійшов висновку про неможливість ухвалення законного судового рішення без проведення судового засідання.

Позивач в судове засідання не з'явився, однак звернувся до суду з заявою від 15.07.2016р. в якій просив розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. (а.с. 50)

На виконання вимог ухвали суду від 29.04.2015р. відповідачем надано суду матеріали пенсійної справи позивача. При цьому, представник відповідача в судове засідання також не з'явився, звернувшись до суду з заявою від 25.07.2016р. в якій просив розглянути справу без участі представника відповідача, проти позову заперечує та просить у задоволенні позову відмовити. (а.с. 52)

Відповідно до частини 4 статті 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Таким чином, оскільки позивач та представник відповідача заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд дійшов висновку про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

В ході розгляду справи, ухвалою суду від 01.06.2016р. провадження у справі було зупинено до вирішення Конституційним судом України подання Верховного суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзацу четвертого, речення першого абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII у взаємозв'язку з положеннями підпункту 5 пункту 2, пункту 17 розділу I, пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII.

Ухвалою суду від 25.07.2016р. адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, в частині позовних вимог щодо визнання неправомірними дій та зобов'язання відповідача поновити виплату позивачу пенсії за віком за період з 1 червня 2015 року по 14 жовтня 2015 року, залишено без розгляду.

Дослідивши матеріали справи, матеріали пенсійної справи позивача, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач перебуває на пенсійному обліку з 21 січня 2005 року.

З висновку про призначення пенсії за вислугу років вбачається, що з 21.01.2005р. позивачу була призначена пенсія за вислугою років в розмірі 90% грошового утримання відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», розмір якої становив 5023,58 грн. (а.с. 54-55)

З протоколів перерахунку пенсії від 11 квітня 2008 року та 1 травня 2009 року, слідує, що пенсія позивачу призначена довічно. (а.с. 56-57)

Наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 05.10.2010р. №115о/с ОСОБА_1 призначено начальником Ширяєвського виправного центру управління Державного департаменту з питань виконання покарань в Одеській області, у зв'язку з чим виплата вищевказаної пенсії йому була припинена. (а.с. 58)

Наказом управління Державної пенітенціарної служби України з питань виконання покарань у Вінницькій області №58/ос від 17.07.2012р. позивача звільнено в запас Збройних сил України з посади головного спеціаліста (з безпеки дорожнього руху) управління ДПтС України у Вінницькій області відповідно до підпункту «а» пункту 65 (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ №114 від 29.07.1991р. (а.с. 60)

Заявою від 25.09.2012 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії, однак, відповідачем призначено позивачу пенсію, розмір якої становив 2970,86 грн. (а.с. 61-63)

Поряд з цим, наказом Генеральної прокуратури України №2309-ц від 13.09.2014р. державного службовця 9 рангу ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста відділу експлуатації будівель і споруд та соціального забезпечення управління справами Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України, в порядку переведення з Дніпровської екологічної прокуратури. (а.с 7)

В подальшому, постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 26.05.2015р. у справі №127/7022/15-а, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 24.06.2015р. визнано неправомірним рішення Головного Управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, викладене у листі №17/Ф-12 від 21.01.2015р., щодо відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії за вислугою років, призначеної 21.01.2005р. та зобов'язано відповідача поновити з 21.01.2015 року виплату пенсії ОСОБА_1 за вислугою років, призначеної 21.01.2005р. (а.с. 64-73)

На виконання вищенаведених судових рішень відповідачем поновлено з 21.01.2015 року виплату пенсії ОСОБА_1 за вислугою років, призначеної 21.01.2005р. (а.с. 74-76)

Однак, з 01.04.2015р. виплату пенсії за вислугою років позивачу було припинено, та як вбачається з матеріалів пенсійної справи відновлено лише з 30.06.2016р., після переведення позивача на посаду провідного інженера відділу експлуатації будівель і споруд та соціального забезпечення управління матеріально-технічного забезпечення Департаменту інформаційних технологій документального та матеріально-технічного забезпечення Генеральної прокуратури України, яка не відповідає статусу державного службовця.

При цьому, судом встановлено, що на момент припинення виплати позивачу пенсії за вислугою років (01.04.2015р.) позивач працював на посаді головного спеціаліста відділу експлуатації будівель і споруд та соціального забезпечення управління справами Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України, тобто на посаді державного службовця, мав 9 ранг державного службовця (а.с. 7).

Звернувшись до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії, листом Головного управління пенсійного фонду України у Вінницькій області №226/ф-10 від 05.04.2016р. відмовлено позивачу у поновлені виплати пенсії з посиланням на відсутність для цього законних підстав. (а.с. 8)

Разом з тим, судом встановлено, що після звернення до суду з даним адміністративним позовом, наказом Генеральної прокуратури України №834ц від 30.06.2016р. позивача переведено на посаду провідного інженера відділу експлуатації будівель і споруд та соціального забезпечення управління матеріально-технічного забезпечення Департаменту інформаційних технологій документального та матеріально-технічного забезпечення Генеральної прокуратури України. (а.с. 80)

Як вбачається з довідки Генеральної прокуратури від 07.07.2016р. №11/1-449-16 вищезазначена посада не відповідає статусу державного службовця. (а.с. 86)

08.07.2016р. позивач звернувся до Головного управління пенсійного фонду України у Вінницькій області з заявою про поновлення виплати йому пенсії у зв'язку з його з переведенням його на іншу посаду та з 30.06.2016р. виплату пенсії позивачу відновлено. (а.с. 77-79, 81-85)

Визначаючись щодо правомірності заявлених позовних вимог суд виходить з того, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» (в редакції на момент призначення пенсії позивачу) особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при

наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ і в державній пожежній охороні мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Як встановлено в судовому засіданні позивач перебуває на пенсійному обліку з 21 січня 2005 року, йому призначена та до 1 квітня 2015 року виплачувалася, пенсія за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року №2262-XII.

Відповідно до статті 54 Закону №2262-XII, в редакції до 1 квітня 2015 року, пенсії, що призначаються відповідно до цього Закону, виплачуються без урахування одержуваного заробітку (прибутку). Пенсіонерам, які мають прибуток від заняття підприємницькою діяльністю, надбавки до пенсії, передбачені непрацездатним членам сім'ї (пункт "а" частини першої статті 16 та пункт "а" частини першої статті 24), не нараховуються.

Проте, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-VIII внесено зміни до ряду законів, які регулюють питання пенсійного забезпечення осіб.

Так, відповідно до частини 1 статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в редакції Закону №213-VIII, тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Отже, беручи до уваги те, що позивач у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року працював на посаді головного спеціаліста відділу експлуатації будівель і споруд та соціального забезпечення управління справами Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України, тобто на посаді державного службовця, яка давала право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу", а також те, що пенсія за вислугу років позивачу призначена відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», то з урахуванням вимог статті 54 вказаного Закону, в редакції Закону №213-VIII, відповідачем цілком правомірно не виплачувалася позивачу пенсія за вислугу років у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, а відтак позовні вимоги в частині щодо визнання неправомірними дій та зобов'язання відповідача поновити виплату позивачу пенсії за вислугу років за період з 15 жовтня 2015 року по 31 грудня 2015 року задоволенню не підлягають.

Посилання позивача, як на підставу позовних вимог щодо поновлення виплати пенсії, на ту обставину, що з 1 червня 2015 року посада, на якій він працював, не давала права на призначення пенсії в порядку на умовах передбачених Законом України «Про державну службу» судом до уваги не приймається, оскільки, як зазначено вище, поновлення виплати пенсії відповідно до Закону №2262-XII здійснюється лише після звільнення особи з роботи. (останнє речення ст. 54 Закону №2262-XII).

В подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24.12.2015р. внесено зміни до статті 54 Закону України Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Зокрема, відповідно до частини 1 статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в редакції Закону №911-VIII, тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Отже, оскільки в період часу з 1 січня 2016 року по 29 червня 2016 року позивач працював головним спеціалістом відділу експлуатації будівель і споруд та соціального забезпечення управління справами Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України, тобто на посаді та на умовах передбачених Законом України "Про державну службу", то з урахуванням вимог статті 54 Закону №2262-XII, в редакції Закону №911-VIII, відповідачем цілком правомірно не виплачувалася позивачу пенсія по інвалідності з 1 січня 2016 року по 29 червня 2016 року, а відтак позовні вимоги, в цій частині, також задоволенню не підлягають.

Крім того, статтею 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», як в редакції Закону №213-VIII від 02.03.2015р., так і в редакції Закону №911-VIII від 24.12.2015р. передбачено, що після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Отже, вказаною нормою закону визначено лише один випадок - звільнення з роботи, за наявності якого виплата пенсії відповідно до Закону №2262-XII поновлюється.

Як зазначено вище та встановлено судом, позивача з 30 червня 2016 року переведено на посаду провідного інженера відділу Генеральної прокуратури України, яка не відповідає статусу державного службовця, у зв'язку з чим, за зверненням позивача, з 30 червня 2016 року Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області поновлено виплату позивачу пенсії за вислугу років, що узгоджується з приписами статті 54 Закону №2262-XII.

Слід також зазначити, що норми статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в редакції Законів №213-VIII від 02.03.2015р. та №911-VIII від 24.12.2015р. такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), у встановленому законом порядку не визнавались та є чинними на даний час.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В той же час, відповідно до частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними засобами доказування правомірності заявлених вимог, натомість рішення відповідача щодо невиплати позивачу пенсії за вислугу років, в період з 1 червня 2015 року по 29 червня 2016 року, відповідає нормам чинного законодавства, а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Згідно з частиною 1 статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Разом з тим, відповідно до частини 2 статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Таким чином, оскільки в задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, відсутні підставі для відшкодування понесених ним судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 6-12, 70-72, 86, 94, 122, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Вінницький міський суд Вінницької області. У разі, якщо судом було проголошено лише вступну та резолютивну частини, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: