Справа № 826/3013/16
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2016-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/3013/16 Головуючий у 1-й інстанції: Данилишин В.М. Суддя-доповідач: Оксененко О.М.
У Х В А Л А

Іменем України

18 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Губської Л.В., Федотова І.В.,

при секретарі - Пономаренко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Декоплюс» до державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Декоплюс» звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 23 вересня 2015 року № та №.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального права та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів відповідно до ч.4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ДПІ у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТОВ «Декоплюс» по взаєморозрахунках із ТОВ «Алегро Компані», ТОВ «Мелана», ТОВ «Авеста Люкс» за період із 01 серпня 2014 року по 31 серпня 2014 року з питань правильності відображення у податковому обліку податкового кредиту з податку на додану вартість та податку на прибуток.

За наслідками проведеної перевірки відповідачем складено акт від 01 вересня 2015 року №407/26-59-22-07/38727189, в якому зроблено висновок про порушення позивачем вимог п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України, у результаті чого завищено податковий кредит із ПДВ на суму 3 163 333,00 грн., що призвело до заниження суми ПДВ, яка підлягає нарахуванню до сплати в бюджет за підсумками поточного звітного періоду за серпень 2014 року, - на суму 3163326,00 грн., та завищення суми залишку від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду, - у сумі 7,00 грн.

На підставі встановлених в Акті перевірки порушень, ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у місті Києві прийнято податкові повідомлення - рішення від 23 вересня 2015 року №, яким ТОВ «Декоплюс» зменшено розмір від'ємного значення суми ПДВ за серпень 2014 року у сумі 7,00 грн. та №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 3 163 326,00 грн. за основним платежем та у розмірі 790 831,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Не погоджуючись з вказаними рішеннями податкового органу позивач звернувся до суду про їх скасування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є безпідставними і підлягають скасуванню як протиправні.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 цього Податкового Кодексу України (далі - ПК України) датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 201.8 ст. 201 ПК України встановлено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З наведеного вбачається, що умовою для виникнення у платника податку права на формування податкового кредиту та валових витрат є придбання платником податків товарів (послуг) для використання їх в своїй господарській діяльності. Підставою для виникнення такого права є податкова накладна, виписана контрагентом платника податків, який зареєстрований як платник податку на додану вартість.

Крім того, в інформаційному листі Вищого адміністративного суду України № 742/11/13-11 від 02.06.2011 р. зазначено, що судам належить звертати особливу увагу на дослідження обставин реальності здійснення господарських операцій платника податку, на підставі яких таким платником були сформовані дані податкового обліку. При цьому приймати на підтвердження даних податкового обліку можна лише достовірні первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати рух активів у процесі здійснення господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо.

Необхідно перевірити фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як то: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення або виробництва, приміщень для зберігання товарів тощо, якщо такі умови необхідні для здійснення певної операції; можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, основним видом діяльності ТОВ «Декоплюс» є будівництво житлових і нежитлових будівель. Крім того, 19 вересня 2014 року Державною архітектурно-будівельною інспекцією України видано ТОВ «Декоплюс» ліцензію серії АЕ №526434 на здійснення господарської діяльності, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури.

Також, 22 квітня 2014 року Державною архітектурно-будівельною інспекцією України ТОВ «Будтехнології», як замовнику, та ТОВ «Будівельна компанія «ЗЗБК», як генеральному підряднику, видано дозвіл №ІV 31 на виконання будівельних робіт - «Будівництво житлового комплексу з вбудовано-прибудованими соціально-побутовими приміщеннями та паркінгом на вул. Онуфрія Трутенка, 3 у Голосіївському районі м. Києва».

В подальшому, 25 липня 2014 року між ТОВ «Будівельна компанія «ЗЗБК №1», як замовником (генпідрядником), та ТОВ «Декоплюс», як підрядником (субпідряником), укладено договір субпідряду №СП-Т/20, за умовами якого підрядник прийняв на себе зобов'язання на свій ризик виконати роботи щодо демонтажу, підготовки та облаштування будівельного майданчика для проведення будівельних робіт за адресою: вулиця Онуфрія Трутенка, 3, у місті Києві, а замовник зобов'язався прийняти та сплатити підряднику вартість виконаних робіт та прийняти результат таких робіт.

21 серпня 2014 року між ТОВ «Будтехнології» та ТОВ «Укрпромметторг» укладено договір №21/08, за умовами якого ТОВ «Будтехнології» делегувало ТОВ «Укрпромметторг», а ТОВ «Укрпромметторг» прийняло на себе частину прав та обов'язків замовника об'єкта будівництва.

Також, 21 серпня 2014 року між ТОВ «Укрпромметторг», як новим замовником, ТОВ «Будівельна компанія «ЗЗБК №1», як попереднім замовником, та ТОВ «Декоплюс», як підрядником, укладено договір про заміну сторони договору, за умовами якого попередній замовник передав, а новий замовник прийняв на себе права та обов'язки за договором №СП-Т/20.

На виконання умов договору №СП-Т/20, ТОВ «Укрпромметторг» сплачено ТОВ «Декоплюс», як підряднику, відповідну суму коштів, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями банківських виписок.

З метою виконання власних зобов'язань за договором №СП-Т/20, ТОВ «Декоплюс», як замовником, укладено із ТОВ «Алегро Компані», ТОВ «Мелана» та ТОВ «Авеста Люкс», як підрядниками, ряд договорів підряду, предметом яких є виконання підрядниками комплексу загально-будівельних робіт на об'єкті будівництва.

Реальність виконання вказаних договорів підтверджують наступні первинні та розрахункові документи: довідка про вартість виконаних будівельних робіт, акти приймання виконаних будівельних робіт, розрахунки договірної ціни та податкові накладні.

Крім того, позивачем до суду апеляційної інстанції було додатково надано копії банківських виписок.

Всі зазначені вище документи підписані та скріплені печатками сторін та мають всі реквізити як того вимагає чинне законодавство України.

Договори, укладений між позивачем та його контрагентами в судовому порядку не оспорювалися, недійсними (фіктивними) не визнавалися, їх зміст не суперечить вимогам чинного законодавства.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Алегро Компані», ТОВ «Мелана» та ТОВ «Авеста Люкс» станом на час існування спірних правовідносин мали відповідні ліценції на здійснення господарської діяльності, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури, а також були належним чином зареєстровані як платники ПДВ.

Колегія суддів з цього приводу зазначає, що наявність вказаних документів являється підтвердженням дотримання позивачем принципу належної обачності при виборі контрагентів.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу, що відповідачем не надано, як того вимагають положення чинного законодавства України, доказів, які б свідчили про те, що документи, виписані на виконання договорів, були сфальсифікованими, як і не надано відомостей про звернення до правоохоронних органів у зв'язку з виявленими порушеннями складання завідомо неправдивих документів звітності.

При цьому, в акті перевірки відповідач не заперечував наявності у позивача всіх належно оформлених первинних документів, які підтверджують його право на формування податкового кредиту.

Таким чином, на момент проведення перевірки у ТОВ «Декоплюс» були наявні всі необхідні документи, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського та податкового обліку, для віднесення до податкового кредиту сум, сплачених позивачем контрагентам, а аналіз наданих позивачем податкових накладних, інших первинних та платіжних документів свідчить про дотримання позивачем спеціальних вимог щодо документального підтвердження формування податкового кредиту по операціям з ТОВ «Алегро Компані», ТОВ «Мелана» та ТОВ «Авеста Люкс», які були предметом перевірки.

Щодо доводів відповідача, що ТОВ «Алегро Компані», ТОВ «Мелана» та ТОВ «Авеста Люкс» на час здійснення господарських операцій з позивачем не мали адміністративно-господарських можливостей для виконання своїх договірних зобов'язань перед позивачем, колегія суддів зазначає наступне.

Такі обставини, як відсутність у контрагента трудових ресурсів, мінімальна кількість працівників, відсутність у власності основних засобів, майна не можуть спростовувати фактичне виконання спірних операцій. Податковим органом не наведено, які саме ресурси необхідні для надання спірних послуг, а також не доведено зв'язку цього факту з неможливістю виконати розглядувані послуги із залученням інших фізичних осіб та орендованого майна за цивільно-правовими договорами.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідач, в обґрунтування правомірності винесення ним спірних податкових повідомлень-рішення, посилається на постанову слідчого про призначення позапланової документальної перевірки від 10 липня 2015 року, податкову інформацію Західної ОДПІ міста Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області від 01 грудня 2014 року №6320/20-33-22-05-07, №6311/20-33-22-05-07 та №6319/20-33-22-05-07, пояснення керівників ТОВ «Алегро Компані», ТОВ «Мелана» та ТОВ «Авеста Люкс», висновку почеркознавчого дослідження від 31 липня 2015 року №65.

Однак, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання відповідача на інформацію, що міститься у вказаних документах, оскільки вона не є безумовною підставою для висновку про порушення позивачем податкового законодавства, оскільки податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від знаходження їх за юридичною адресою, фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від його господарських та виробничих можливостей. Питання віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісним постачальником з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями контрагента може слугувати підставою для висновку про неправомірне формування податкового кредиту з податку на додану вартість.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що вказані вище документи відповідач до матеріалів справи не надав ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції, таким чином доводи акта перевірки залишаються непідтвердженими.

Колегія суддів також зазначає про відсутність жодних відомостей про наявність вироку суду, який відповідно до частини 1 ст. 72 КАС України може бути належним доказом на підтвердження певних обставин по справі

Крім того, сам по собі акт перевірки не може розцінюватися в якості достатнього доказу порушення позивачем вимог чинного законодавства України, адже він являється по суті суб'єктивно викладеними судженнями податкового органу за результатами перевірки, здійсненої відносно діяльності виключно контрагента позивача, а відображені в ньому відомості не ґрунтуються на дослідженні первинних фінансово-господарських відносин з позивачем.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв'язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні. Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах. Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на включення сплаченого податку на додану вартість до податкового кредиту. Разом з тим, у справі, що переглядається, податковим органом не доведено існування таких обставин.

Враховуючи, що юридична відповідальність має індивідуальний характер, позивач не може нести відповідальність за можливі протиправні дії інших юридичних осіб. Крім того, порушення контрагентом позивача вимог законодавства про порядок здійснення господарської діяльності не може бути підставою для висновку щодо безтоварності відповідних господарських операцій.

Здійснення господарської діяльності контрагента не може мати наслідків для позивача, оскільки законодавством не передбачений обов'язок суб'єкта підприємницької діяльності бути обізнаним із особливостями господарювання контрагента. Відомості, що є обов'язковими для перевірки підприємством стосовно свого контрагента, це включення його до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також наявність свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість на час здійснення господарських операцій. На період господарських взаємовідносин між позивачем та ТОВ «Алегро Компані», ТОВ «Мелана» та ТОВ «Авеста Люкс» останні були зареєстровані в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Крім того, неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

Так, у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання контрагентом свої зобов'язання зі сплати податку.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів зазначає, що відповідачем не було доведено законність та обґрунтованість прийнятих ним рішень, а тому суд першої інстанції дійшов правильних висновків про обґрунтованість позовних вимог.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

При цьому, колегія суддів зазначає, що ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2016 року в порядку ст. 88 КАС України відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (зі змінами та доповненнями) - за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Колегія суддів звертає увагу, що на час подання відповідачем апеляційної скарги він в силу положень Закону України «Про судовий збір» не був звільнений від сплати судового збору.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 110% від ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви. За подання цього позову підлягала сплаті сума судового збору в розмірі 59 312, 46 грн.

Отже, розмір судового збору за подання даної апеляційної скарги становить 65 243, 71 грн.

Враховуючи те, що рішення у справі ухвалено не на користь апелянта, судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 65 243, 71 грн. підлягає стягненню з державної податкової інспекції у Шевченківському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на користь Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу державної податкової інспекції у Шевченківському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року - без змін.

Стягнути з державної податкової інспекції у Шевченківському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві до Державного бюджету України (отримувач коштів: УДКСУ у Печерському р-ні; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38004897; банк отримувача: ГУДКCУ у м. Києві; код банку отримувача: 820019; рахунок отримувача: 1007; код класифікації доходів до бюджету: 22030001) судовий збір за подання апеляційної скарги до Київського апеляційного адміністративного суду у розмірі 65 243 (шістдесят п'ять тисяч двісті сорок три) гривні 71 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Оксененко О.М.

Судді: Губська Л.В.

Федотов І.В.