Справа № 334/112/16-а (2а/334/90/16)
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2016-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 липня 2016 рокусправа № 334/112/16-а (2а/334/90/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Чепурнова Д.В.

за участю секретаря судового засідання: Шелепової Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1 постанову Ленінського районного суду міста Запоріжжявід10 травня 2016 року

у адміністративній справі № 334/112/16-а (2а/334/90/16) за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя про протиправність бездіяльності та зобов'язання вчинити дії щодо поновлення пенсії за віком, -

в с т а н о в и л а :

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_1 просила визнати протиправною бездіяльність управління ПФУ щодо не поновлення виплати їй раніше призначеної пенсії за віком та про зобов'язання відповідача поновити виплату пенсії за віком у розмірах відповідно чинного законодавства.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що відмова відповідача у поновлені їй раніше призначеної пенсії за віком з підстав неподання нею особисто заяви про поновлення пенсії за місцем свого проживання та неподання документів на підтвердження постійного проживання на території України та її вік, суперечить нормам Конституції України та рішенню Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009, яким визнано неконституційним положення п.2 ч.1 ст.49 та другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо не призначення (припинення) виплат з мотивів проживання в іншій державі громадян України.

Як установлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, мала реєстрацію в АДРЕСА_1 та перебувала на обліку в управлінні ПФУ отримуючи пенсію за віком до свого виїзду на постійне проживання до Ізраїлю, де вона з червня 2002 року до наступного часу перебуває на консульському обліку посольства Україна в державі Ізраїль. 22 грудня 2015 року представник позивачки звернувся до управління ПФУ про поновлення виплати ОСОБА_1 пенсії за віком, долучивши до заяви: оригінал заяви банку, та нотаріально посвідчені копії картки платника податків, трудової книжки, паспорту і довіреності заявника, та паспорту представника (а.с.3), проте, листом № 10847/02 від 29.12.2015 року відповідачем було відмовлено представнику позивачки в прийняття документів та заяви про поновлення пенсії за віком ОСОБА_1 з тих підстав, що особа, яка подала заяву до ПФУ не є законним представником ОСОБА_1 в розумінні ст.242 Цивільного кодексу України та п.1.1, п.1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 та зареєстрованого у Міністерстві Юстиції України 27.12.2005 року за № 1566/11846, тому заява про поновлення виплати пенсії повинна бути подана особисто ОСОБА_1, з пред'явленням відповідно до п.2.9 цього Порядку паспорту, або іншого документа, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Постановою Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 10 травня 2016 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя щодо відмови в поновленні пенсії за віком ОСОБА_1 , яка постійно проживає на території Ізраїль, та зобов'язано відповідача поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 24.12.2015 року у розмірах відповідно до чинного законодавства.

Зазначена постанова суду першої інстанції оскаржена позивачкою по справі в частині визначення періоду, з якого підлягає відновлення її порушеного права. Вказуючи на порушення її конституційних прав на пенсійне забезпечення, та посилаючись на рішення Конституційного суду України і практику Верховного Суду України, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визначення часу поновлення їй виплати пенсії з 24.12.2015 року, та прийняти в цій частині нове рішення, яким зобов'язати відповідача поновити їй виплату пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 07 жовтня 2015 року у розмірах відповідно до чинного законодавства.

Подана апеляційна скарга відповідача по справі, йому повернута у зв'язку з не усуненням в установлений судом строк недоліків апеляційної скарги.

В судове засідання представники позивача та відповідача не прибули, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до вимог ч.4 ст.196 КАСУ не перешкоджає судовому розгляду справи.

Обговоривши доводи апеляційної скарги позивачки та заперечень відповідача проти апеляційної скарги, а також дослідивши матеріали справи та перевіривши правову оцінку судом першої інстанції фактичних обставин у справі, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга позивачки підлягає задоволенню, виходячи з нижченаведеного.

Вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції взяв до уваги, що ОСОБА_1 є громадянкою України, яка постійно мешкає в державі Ізраїль з 2002 року, і до виїзду за кордон вона отримувала пенсію за віком, виплата якої була припинена після її виїзду за кордон, а про поновлення виплати якої ОСОБА_1 звернулася до пенсійного органу в особі свого представника, діючого на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 05.11.2015 р., з заявою про поновлення виплати пенсії за віком, шляхом направлення її поштою.

Задоволення вимог позивачки у цій справі мотивовані судом першої інстанції закріпленим в ст.24 та ст.46 Конституції України правом на соціальний захист, яке не може бути обмеженим в тому числі із-за місця проживання, та тим, що за Рішенням № 25-рп/2009 право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами, а також тим, що подання заяви від імені пенсіонера належним представником останнього не може бути підставою для відмови в поновленні пенсійних виплат, оскільки відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Судова колегія в повному обсязі погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, оскільки відповідно до ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

Згідно з ч.1 ст.8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 р. (далі -Закон № 1058) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пунктом 15 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 р. (далі - Порядок № 22-1), визначено, що поновлення виплати раніше призначеної пенсії здійснюється за документами, що є у пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент призначення цього виду пенсії.

Відповідно до п. 16 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік), і документами, що засвідчують місце проживання особи вважаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування, а іноземні громадяни та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (реєстрації) (п. 29 Порядку № 22-1).

Відповідно до ст.5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Принцип недискримінації визнається як універсальний (загальний) принцип, який стосується всього чинного законодавства України. Принцип недискримінації слід розглядати як такий, що має «наскріз- ний» характер та підлягає застосуванню у випадках обмежень у визнанні, реалізації або користування будь-якими правами і свободами в будь-якій формі, якщо такі обмеження ґрунтуються на дискримінаційній підставі (певних ознаках). Принцип рівності (або рівність як засада законодавства України), який закріплений в Конституції України та у численних кодексах, звичайних законах чи підза- конних нормативно-правових актах, слід тлумачити як вимогу однакового поводження в однакових випадках та неоднакового - у відмінних ситуаціях, та заборону дискримінації. При недотриманні цих вимог така ситуація виступає дискримінацією, оскільки є порушенням принципу рівності через наявність в особи певної ознаки (в даному випадку проживання позивачки в державі Ізраїль). Така рекомендація підтверджується міжнародними та європейськими стандартами у сфері заборони та протидії дискримінації, які визнані Україною й вимагають їх дотримання, захисту та сприяння реалізації з боку держави.

Згідно ст.44 Закону № 1058, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

В даному спірному випадку встановлено, та відповідачем по справі не спростовано, що заява ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії за віком була подана до пенсійного органу представником позивачки по цій справі, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 05.11.2015 року на якому проставлений апостиль, і за змістом якої ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, кожного окремо,представляти її інтереси та бути її представниками в управлінні Пенсійного фонду України, в судових органах України будь-якої інстанції та юрисдикції, в Європейському суді з прав людини, в органах державної виконавчої служби України, в органах податкової служби України, в будь-яких банківських установах, і для виконання цієї довіреності, ОСОБА_1 уповноважила вказаних осіб: подавати від її імені заяви та документи; одержувати необхідні довідки та документи, заповнювати необхідні форми; підписуватися за неї при здійсненні повноважень; здійснювати платежі, а також вчиняти всі інші дії, пов'язані з виконанням цієї довіреності (а.с.8)

Підсумовуючи вищенаведене, та з огляду на те, що положення ст.24 та ст.46 Конституції України і ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а приписи Порядку № 22-1 чітко визначають, що заява про призначення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника, а також з урахуванням того, що Рішенням № 25рп/2009 яким визнано неконституційними положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV, судова колегія визнає законними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції у цій справі стосовно неправомірності дій Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Запоріжжя щодо відмови в поновленні пенсії за віком ОСОБА_1, яка постійно проживає в Ізраїлі.

Доводи Управління Пенсійного Фонду України в Ленінському районі м.Запоріжжя, що наведені в письмових запереченнях на апеляційну скаргу, вищенаведених висновків суду не спростовують, а лише свідчать про власне помилкове розуміння пенсійним органом положень ст.44 Закону № 1058 та Порядку № 22-1 стосовно права пенсіонера на подання заяви через його представника, що відповідно не може слугувати підставою для скасування постанови суду першої інстанції у вищенаведеній частині та підставою для відмови у задоволені вимог позивачки по цій справі.

Разом з тим, судова колегія не може погодитися з висновками суду першої інстанції про необхідність поновлення виплати пенсії позивачки з 24 грудня 2015 року, тобто, з дати звернення позивачки через свого представника до УПФ України в Леніському районі м. Запріжжя з заявою про поновлення виплати пенсії, у зв'язку з тим, що відповідно до п.1.7Порядку № 22-1, днем звернення за пенсією вважається день приймання органом, що призначає пенсію, заяви про призначення, перерахунок, відновлення або переведення з одного виду пенсії на інший.

Саме в зазначеній частині позивачкою і оскаржується рішення суду першої інстанції з підстав його невідповідності змісту Рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 та положенням Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», і судова колегія погоджується з такою позицією позивачки, та визнає, що вимога останньої про зобов'язання відповідача поновити їй виплату раніше призначеної пенсії за віком (припиненої виплатою у 2002 році у зв'язку з виїздом до Ізраїлю) починаючи з 07.10.2019 року - відповідає вимогам законодавства, яким регулюються спірні правовідносини, та є належним способом відновлення її порушених прав, виходячи з нижченаведеного.

Згідно зі статтею 14 Конвенції користування правами та свободами, передбаченими Конвенцією, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Порушення вищевказаних положень було констатовано Європейським судом у рішенні від 07.11.2013 у справі "Пічкур проти України", заява № 10441/06, з огляду на те, що право заявника на отримання пенсії було поставлено в залежність від місця його проживання, внаслідок чого склалась ситуація, коли заявник, пропрацювавши багато років в Україні та сплачуючи обов'язкові внески до системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, був позбавлений права на пенсію

Порушення прав позивачки у цій справі є аналогічними у справі "Пічкур проти України", в якій передумовами порушень стали недоліки законодавства щодо пенсійного забезпечення, які призвели до дискримінації особи, яка виїхали на постійне місце проживання за кордон

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

На рівні національного законодавства виправлення (відновлення) порушених прав осіб пенсійного віку, які виїхали за кордон для проживання, відбулося з прийняттям Рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV. Отже, саме з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009

За вказаних вище обставин, судовою колегією відхиляються доводи пенсійного органу, наведені ним в письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивачки, про недоречність застосування в даному випадку положень ст.46 Закону № 1058-ІV, якою передбачено право на виплату сум пенсії за минулий час, оскільки ОСОБА_1 з 22.12.2012 року не перебувала на обліку в УПФУ Ленінського району м.Запоріжжя і пенсія їй не нараховувалася. Тобто, у даній справі йдеться не виплату нарахованих але не отриманих своєчасно сум пенсії, а про поновлення конституційних прав позивачки на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень Закону № 1058-ІV, визнаних неконституційними з 07.10.2009 року.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Після прийняття Конституційним Судом України зазначеного в попередньому абзаці Рішення і на час розгляду даної справи інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україна не уклала відповідного договору, не прийнято.

Зазначена правова позиція щодо прав громадян України пенсійного віку, які виїхали за кордон на постійне проживання чітко наведена Вищим Адміністративним судом України в листі № 212/11/14-14 від 18.02.2014 року, та Верховним Судом України в постанові від 30.07.2015 р у справі К/800/27403/15, в постанові від 19.05.2015 року у справі 21-168а15, від 6 жовтня 2015 року (справи №№ 21-2419а15, 21-2427а15),та інш., тобто,Верховний Суд України вже вирішив питання про усунення розбіжностей у застосуванні спірних у цій справі норм права, якими врегульовано право позивачки на поновлення виплати раніше призначеної, але припиненої у зв'язку з виїздом за кордон, пенсії за віком з дня набрання чинності Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009.

Рішеннях Верховного Суду, які є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку, що з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права позивачки на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу, тобто, з7 жовтня 2009 року, управління ПФУ в Ленінському районі м.Запріжжя зобов'язаний був відновити виплату пенсії позивачці, як громадянці України, яка виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Оскільки обраний судом спосіб захисту, не обов'язково має збігатися з тим, що запропонував позивач у позовних вимогах, а суд може змінити чи уточнити його формулювання, а в необхідних випадках і вийти за межі позовних вимог - застосувати спосіб захисту у ширших межах або доповнити іншим способом захисту з метою повного захисту прав, свобод чи інтересів особи, про захист яких вона просить (друге речення частини другої статті 11 КАСУ), судова колегія визнає за можливе задовольнити апеляційну скаргу позивачки, та зобов'язати відповідача здійснити поновлення виплати її пенсії за віком саме з 07 жовтня 2009 року. З метою зрозумілості судового рішення та забезпечення його належного і своєчасного виконання відповідачем по справі, що забезпечить належний та повний захист прав позивачки, судова колегія вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі, та прийняти нове рішення по справі. Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Сплачений позивачкою судовий збір при подачі позовної заяви в розмірі 551,21 грн. судом першої інстанції при поставленні судового рішення повернутий не був, тому підлягає поверненню одночасно із сплаченим при зверненні до апеляційної інстанції судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 606,32 грн за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі в м.Запоріжжя відповідно до ч.1 ст.94 КАС України".
Керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 КАС України, судова колегія -

П о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити

Постанову Ленінського районного суду міста Запоріжжявід10 травня 2016 року - скасувати, та прийняти нову постанову про задоволення вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Визнати протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя щодо поновлення виплати ОСОБА_1 пенсії за віком на підставі заявипро поновлення виплати пенсії за віком та долучених до неї документів, поданих до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя 22 грудня 2015 року через представника ОСОБА_2, діючого на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 05.11.2015 р.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі в м.Запоріжжя поновити ОСОБА_1, яка постійно проживає на території Ізраїль,виплату пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 07 жовтня 2015 року у розмірах відповідно до чинного законодавства.

Повернути ОСОБА_1 сплачений при подачі позовної заяви судовий збір в розмірі 551,21 грн. (п'ятсот п'ятдесят одну гривню двадцять однієї копійки), та сплачений при подачі апеляційної скарги судовий збір в розмірі606,32 грн. (шістсот шість гривень тридцять дві копійки) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі в м.Запоріжжя

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст.212 КАС України

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: Д.В. Чепурнов