Справа № 804/1771/16
Суддя: Гончарова Ірина Анатоліївна
Дата ухвалення: 2016-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2016 р. Справа № 804/1771/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Гончарової Ірини Анатоліївни, розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області з вимогами, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог:
- внести зміни до наказу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області №1401-К від 06.05.2015р. сформулювати в наступній редакції "звільнити ОСОБА_1 , державного виконавця відділу державної виконавчої служби Орджонікідзевського міського управління юстиції, у звязку з призовом на строкову військову службу з 06.05.2015р.";
- зобов`язати Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату середньої заробітної плати з моменту призову до дня фактичної демобілізації, згідно змін до ст.36, 119 Кодексу законів про працю України та Закону України "Про військовий обовязок і військову службу", з 06.05.2015р. по 24.04.2016р.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області №1401-К від 06.05.2015р. «Про звільнення ОСОБА_1 » винесено без додержання вимог ст.36, 119 Кодексу законів про працю України та Закону України "Про військовий обовязок і військову службу". Вказує, що звільнення відповідно до п.2 ст.36 Кодексу законів про працю України суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки підставою для звільнення є повістка Орджонікідзевського міського військового комісаріату.
Представник позивача у судовому засіданні просив адміністративний позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Надав до суду заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Представник відповідача адміністративний позов в уточненій редакції визнав у повному обсязі.
Суд, за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, відповідно до частин 4, 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив здійснити розгляд справи за наявними у ній доказами в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Відповіднео до указу Президента України від 20.01.2015р. №15/2015 «Про часткову мобілізацію», з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, оголошено та проведено протягом 2015 року часткову мобілізацію (далі - мобілізація) у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Здійснено призов військовозобов`язаних, резервістів та поставку транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, інших військових формувань України в обсягах, визначених мобілізаційними планами з урахуванням резерву.
З матеріалів справи вбачається, що наказом Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області №1401-К від 06.05.2015р. «Про звільнення ОСОБА_1 » на підставі заяви ОСОБА_1 від 17.04.2015р. та повістки Орджонікідзевського міського військового комісаріату звільнено ОСОБА_1 , державного виконавця відділу державної виконавчої служби Орджонікідзевського міського управління юстиції, у звязку з призовом на строкову військову службу, відповідно до п.3 ст.36 КЗпП Укрваїни, з 06.05.2015р.
Так, згідно повістки Орджонікідзевського міського військового комісаріату ОСОБА_1 згідно із Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» призваний на строкову службу і зарахований в команду №3040.
У трудову книжку ОСОБА_1 внесено відповідний запис від 06.05.2015р. звільнено згідно п.3 ст.36 КЗпП України, наказ №1401-К від 06.05.2015р.
Згідно повідомлення Орджонікідзевського міського військового комісаріату від 21.10.2015р. за №3000 ОСОБА_1 12.05.2015р. призваний на строкову військову службу.
З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 з 14.05.2015р. по 21.04.2016р. проходив військову службу, що підтверджено даними військового квитка Серія НОМЕР_1 .
Вирішуючи заявлений спір по суті вимог, суд виходить із того, що Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України) регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Відповідно до с.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Статтею 119 КЗпП України визначено гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.
Так, на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Отже, гарантії щодо збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку працівникам на час виконання державних обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, встановлені для усіх працівників, в тому числі і тих, що працюють на підставі трудового договору у фізичної особи-підприємця.
Аналізуючи наведені норми чинного законодавства, суд доходить думки про те, що за працівниками, призваними на строкову військову службу «в особливий період», під час оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.
Отже, враховуючі встановлені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, працівникі, призвані на строкову військову службу, не підлягають звільненню на підставі пункту 3 частині 1 статті 36 КЗпП.
Враховуючи викладене, звільнення працівників має бути поновлено і збережено середній заробіток з дати звільнення.
На підставі вище викладеного, формулювання у наказі Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області №1401-К від 06.05.2015р. «звільнити ОСОБА_1 , державного виконавця відділу державної виконавчої служби Орджонікідзевського міського управління юстиції, у звязку з призовом на строкову військову службу, відповідно до п.3 ст.36 КЗпП Укрваїни, з 06.05.2015р.» є невірними, отже мають бути внесені зміни до наказу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області №1401-К від 06.05.2015р. та сформулювано в наступній редакції "звільнити ОСОБА_1 , державного виконавця відділу державної виконавчої служби Орджонікідзевського міського управління юстиції, у звязку з призовом на строкову військову службу з 06.05.2015р.".
Правовідносини, пов`язані із виплатою компенсації середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період регулюються Кодексом законів про працю України та постановою Кабінету Міністрів України №105 від 04.03.2015 року "Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємства, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період" (далі - Порядок №105).
Згідно з частиною 3 статті 119 КЗпП України (в редакції від 15.01.2015 року) за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Частиною 3 статті 119 КЗпП України (в редакції від 16.07.2015 року) такі гарантії збережено за працівниками до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.
Крім того, слід зазначити, що з метою усунення прогалини у законодавстві та встановлення однакових гарантій для працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, виплачених в якості збереженого середньомісячного доходу працівникам, що були призвані до лав Збройних Сил України, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 року №911-VIII частини третю та четверту статті 119 Кодексу законів про працю України викладено в наступній редакції: "За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Відповідно до пункту 4 Порядку №105 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для виплати компенсації підприємство, установа або організація подає щомісяця до 15 числа органу соціального захисту населення звіт про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 1, погоджений районним (міським) військовим комісаріатом, який здійснював призов працівника на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання до 19 числа їх копій, а також зведених звітів про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 2 структурним підрозділам соціального захисту населення.
Структурні підрозділи соціального захисту населення щомісяця до 23 числа подають відомості про загальний обсяг фактичних витрат на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 3 Мінсоцполітики для спрямування їм бюджетних коштів, що спрямовуються органам соціального захисту населення для перерахування підприємствам, установам, організаціям.
Враховуючи наведене та беручи до уваги необхідність захисту порушених прав та інтересів, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату середньої заробітної плати з моменту призову до дня фактичної демобілізації, згідно змін до ст.36, 119 Кодексу законів про працю України та Закону України "Про військовий обовязок і військову службу", з 06.05.2015р. по 24.04.2016р..
Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 71 цього Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність своїх дій та рішень.
Одним з принципів адміністративного судочинства, передбачених ст. 7 КАС України, є принцип законності, який відповідно до ст. 9 КАС України, полягає в наступному: суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За вказаних обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обгрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Внести зміни до наказу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області №1401-К від 06.05.2015р. сформулювати в наступній редакції "звільнити ОСОБА_1 , державного виконавця відділу державної виконавчої служби Орджонікідзевського міського управління юстиції, у звязку з призовом на строкову військову службу з 06.05.2015р.".
Зобов`язати Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату середньої заробітної плати з моменту призову до дня фактичної демобілізації, згідно змін до ст.36, 119 Кодексу законів про працю України та Закону України "Про військовий обовязок і військову службу", з 06.05.2015р. по 24.04.2016р. Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд в порядку та строки, передбачені ст.186 КАС України.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) І.А. Гончарова