Справа № 2а-5480/08/2170
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2016-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" липня 2016 р. м. Київ К/800/47386/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Суддів:Черпіцької Л.Т.
Розваляєвої Т.С.
Маслія В.І.

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за касаційною скаргою Херсонського міського центру зайнятості на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2009 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2015 року у справі №2-а-5480/08/2170 за позовом Херсонського міського центру зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення суми, -

ВСТАНОВИЛА:

Херсонський міський центр зайнятості звернувся з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів в розмірі 5572,91 гривень, виплачених в якості допомоги по безробіттю, матеріальної допомоги в період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації та вартості навчання.

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2009 року закрито провадження у справі в частині адміністративного позову про стягнення заборгованості з матеріальної допомоги в період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації та вартості навчання в сумі 2480,48 грн.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2009 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Херсонського міського центру зайнятості кошти в сумі 3092,43 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2009 року та ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2015 року, Херсонський міський центр зайнятості звернувся з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 25.04.2007 року до Дніпровського районного центру зайнятості звернулася ОСОБА_4 з проханням надати їй статус безробітної. 25.04.2007 року їй було присвоєно статус безробітної з виплатою допомоги по безробіттю.

Відповідно до акту розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлено, що позивач знаходилася в трудових відносинах з КП «Дніпро» з 1.06.2007 року по 31.07.2007 року і одночасно перебувала на обліку в центрі зайнятості як безробітна. Цей факт підтверджується листом-відповіддю роботодавця та копією податкового розрахунку сум доходів, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку за другий та третій квартал 2007 року, трудовою угодою від 01.06.2007 року, укладеною між КП «Дніпро» та ОСОБА_4

Наказом Херсонського міського центру зайнятості від 18.06.2008 року №545 відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» відповідач зобов'язана добровільно повернути незаконно одержане забезпечення. Відповідачу було запропоновано добровільно повернути отримані кошти.

Відповідно до акту від 04.08.2008 року відповідач була ознайомлена з наказом №545, але кошти нею повернуті не були.

Задовольняючи позовні вимоги, суди виходили з того, що сума виплаченої допомоги по безробіттю відповідачем не повернута, обов'язок повернення виплаченої допомоги підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, тому позов в цій частині є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. При цьому, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що дана справа є справою адміністративної юрисдикції.

Проте, із цим висновком погодитися не можна з огляду на нижченаведене.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей КАС є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до частини четвертої статті 50 КАС громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Правовий аналіз пунктів 1-4 частини четвертої статті 50 КАС свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх обєднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Логічний спосіб тлумачення частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України дозволяє колегії суддів дійти висновку, що і пункт 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків «превентивного» судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обов'язків та можливої дискреційної поведінки.

За пунктом 4 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об'єднань, юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

Оскільки у справі, що розглядається, спір виник щодо правомірності набуття ОСОБА_4 права власності на виплачену Центром зайнятості допомогу по безробіттю у розмірі 3092,43 грн. та стягнення цієї суми з неї як з недобросовісного набувача, то цей спір має приватноправовий, а не публічний характер. А відтак, його вирішення не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм процесуального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, зокрема, у постановах від 22 вересня 2015 року (справи №№ 21-1884а15, 21-2209а15) та від 25 травня 2016 року (справа № 2а-7275/11/1370).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 157 КАС суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене та зважаючи на відсутність у переданому на вирішення суду спорі ознак справи адміністративної юрисдикції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування судових рішень із закриттям провадження у справі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 157, 220, 222, 228, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Херсонського міського центру зайнятості задовольнити частково.

Постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2009 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2015 року скасувати, а провадження в адміністративній справі - закрити.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута в порядку ст.ст.235-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: