Справа № 815/2188/16
Суддя: Федусик А. Г.
Дата ухвалення: 2016-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/2188/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н. В.
Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Федусик А.Г.,

суддів Шевчук О.А. та Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті ОСОБА_1 апеляційну скаргу ОСОБА_2 ОСОБА_3 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2016 року за адміністративним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС) про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС від 05 квітня 2016 року № 176-16 про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобовязання ДМС прийняти рішення відносно позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2016 року адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є громадянином ОСОБА_4, за національністю ларрі, за віросповіданням християнин-католік, неодружений.

За результатами розгляду заяви позивача ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок від 09 березня 2016 року, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивачу, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 відповідного закону, відсутні.

Рішенням ДМС від 05 квітня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту №176-16 повідомлено позивача про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, необґрунтованою, а вказане рішення протиправним, ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся з позовом до суду.

Вирішуючи спірне питання та відмовляючи в задоволенні позовні вимоги суд першої інстанції виходив з відсутності існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. А тому підстав для надання позивачу додаткового захисту також немає.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, вважає їх правильними з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно до п.1 ст.1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Також, п.13 ст.1 наведеного Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З наведеного вбачається, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування цих суб'єктивних обставин є першочерговим завданням для ДМС при вирішенні питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Так, позивач є громадянином ОСОБА_4, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю ларрі, за віросповіданням християнин-католік, неодружений.

Позивачем в заяві про надання статусу біженця від 08 травня 2014 року №121, анкеті особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №122 від 28 травня 2014 року зазначено обставини, які стали підставою для залишення країни постійного перебування та звернення із заявою про надання статусу біженця або особою що потребує додаткового захисту.

Позивач зазначив, що «в 1997 році у Конго почалися військові дії, це було жахливо вбивали-різали людей на вулицях міста, навколо були лише тіла людей. Президент Сассу Нгессо прийшов до влади та почав винищувати ларрі. Вся моя родина була вбита, дядьку, мати та батька. Де зараз моя сестра мені не відомо. Чи жива вона я не знаю. Я та мої рідні були членами партії «Панафріканський союз обєднаних демократів», ми брали участь у мітингах проти Сассу Нгесо. Під час мітингів армія президента розганяла людей, вбиваючи їх одразу, майже нікого не арештували, одразу вбивали. Мені зараз небезпечно повертатися на батьківщину. Існує й досі геноцид ларрі, президент знищить всіх. Прошу надати мені захист в України».

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не наведено фактів свого особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також жодного достовірного документа на підтвердження відповідних фактів.

Тому, приймаючи до уваги обставини перебування позивача у Конго та його виїзду з країни громадянської належності, а також враховуючи, що підчас розгляду справи позивачем не було надано жодного доказу щодо його переслідування в Конго і наявності загрози його життю та свободі в цій країні, зокрема, і станом на час звернення до відповідача про отримання відповідного статусу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у позивача ознак біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, які визначені в пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону.

Документів та доказів, які б свідчили про наявність підстав для надання статусу біженця, позивачем надано не було, а ті обставини, які характеризують загальне положення в країні, в тому числі кримінальну та політичну ситуації, не містять конкретних відомостей про утиски позивача.

Також, судом було встановлено, що позивач вже звертався із заявою про надання статусу біженця в Україні. Так, рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігії від 01 грудня 2010 року №539-10 позивачу було відмовлено в наданні статусу біженця в Україні відповідно до абз.5 статті 10 Закону України Про біженців, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абз.2 ст.1 Закону України Про біженців відсутні.

Вказане рішення було оскаржено до Одеського окружного адміністративного суду, постановою якого від 17 квітня 2012 року по справі № 2а/1570/3759/2011 було встановлено, що при вирішенні питання щодо надання статусу біженця позивачем було надано неправдиву інформацію щодо залишення країни походження та виїзду з останньою, яка знаходиться в його особовій справі №10/54, оскільки він виїхав з країни походження з інших причин, що він і підтвердив у судовому засіданні.

Суд прийшов (у 2012 році) до висновку, що позивач залишив Конго не через переслідування або загрозу його життю та свободі, а з метою легалізації в Україні, а тому ці обставини не відповідають умовам, визначеним абзацом другим статті 1 Закону України Про біженців. Підтвердженням вказаних висновків суду є також те, що згідно пояснень позивача до приїзду в Україну він тривалий час перебував на території інших країн, а саме: в Анголі, Кот-ДІвуарі та Бельгії, в яких теж намагався легалізуватися, але не зміг, після чого, за підробленим паспортом прибув до України.

Крім того, у відповідності до абз.6 ч.1 ст.6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно п.22 ч.1 ст.1 Закону третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи вбачається та постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2012 року було встановлено, що перед прибуттям в Україну позивач перебував у Анголі, Кот-ДІвуарі та Бельгії.

Таким чином, з урахуванням викладених обставин у сукупності та приймаючи до уваги наявні розбіжності та суперечності в показаннях позивача по подіям, які передували виїзду позивача з країни громадянської належності, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та надана правова оцінка.

Постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству.

Колегія суддів не може погодитися з посиланням апелянта на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому що всі процесуальні норми, передбачені адміністративним судочинством були виконані без порушень прав кожної сторони при розгляді справи.

Доводи, викладені у апеляційній сказі були предметом дослідження судом першої інстанції та свого підтвердження не знайшли.

За таких обставин, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності згідно законодавства, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України в порядку, встановленому КАС України.

Головуючий: ОСОБА_5
Суддя: Суддя: ОСОБА_6 ОСОБА_1