Справа № 348/935/16-а
Суддя: Мужик І.І. І. І.
Дата ухвалення: 2016-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 348/935/16-а

20 липня 2016 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі:головуючого -судді: Мужика І.І.

секретаря: Госедло Л.І.

з участю позивача: ОСОБА_1

відповідача: Дубіщака Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Надвірна справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Стримбівського сільського голови Надвірнянського району Івано-Франківської області Дубіщака Любомира Адамовича про визнання дій неправомірними та зобоов'язання вчинити дії,-

Встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Стримбівського сільського голови Надвірнянського району Івано-Франківської області Дубіщака Л.А. про визнання дій неправомірними та зобоов'язання вчинити дії.

Позивач по справі ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав з мотивів викладених в позовній заяві, уточнивши при цьому позовні вимоги, яку просить задоволити та визнати дії Стримбівського сільського голови Надвірнянського району Івано-Франківської області Дубіщака Л.А. неправомірними та зобов»язати його надати по суті повну відповідь на заяву від 13.01.2016 року

Відповідач по справі- Стримбівський сільський голова Надвірнянського району Івано-Франківської області Дубіщак Л.А. позов не визнав і просить в його задоволенні відмовити, оскільки він безпідставний.

Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.71 КАС України і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення позовних вимог та зясувавши фактичні обставини справи,перевіривши матеріали справи приходить до висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступних підстав:

Відповідно до ст.2 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду для оскарження будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб»єктів владних повноважень.

Зі змісту ст.71 КАС України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності його рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі ст.104 КАС України особа, що має право звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного органу, юридичної чи службової особи під час здійснення ними управлінських функцій порушено його право чи свободи.

Відповідно до статті 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом.

Згідно п. 1 ч. 1 статті 18 КАС України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно з вимогами Закону України «Про доступ до публічної інформації» кожному гарантується право вимагати від розпорядника інформації надавати повну відповідь на інформаційний запит у встановлені законом строк. Найважливішим критерієм для вирішення питання про достатність обсягу відповідних прав і свобод людини й громадянина, у тому числі й права на інформацію, виступають міжнародно-правові акти, конституційні норми, що одержують свою подальшу конкретизацію в чинному законодавстві, стосовно права громадян на інформацію необхідно відзначити низку найважливіших положень, що вмістяться в основних міжнародно-правових документах.

У ст. 19 Загальної декларації прав людини, прийнятої на сесії Генеральної Асамблеї ООН 10 грудня 1948 р., закріплюється положення про те, що кожна людина має право на свободу переконань і на вільне їх вираження. Це право пов'язується зі свободою шукати, одержувати і поширювати інформацію та ідеї будь-якими засобами й незалежно від державних кордонів. Слід зазначити, що в більшості конституцій країн світу наведені вище положення правових актів одержали своє адекватне відображення, не є винятком у цьому плані й Конституція України, як верховенство права та норма прямої дії.

Головним принципом Закону України «Про доступ до публічної інформації» є максимальна відкритість інформації, відповідно до якого вся інформація, якою володіють розпорядники інформації підлягає розкриттю.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про інформацію" кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Згідно положень статті 9 Закону України "Про інформацію" всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій.

Статтями 1, 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що публічна інформація - відображена та задокументована будь - якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Доступ до інформації забезпечується шляхом: систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах, будь-яким іншим способом, а також надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно ст. 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Види та порядок обмеження доступу до інформації передбачено статтею 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про доступ до публічної інформації" суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Відповідно до ст.14 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядники інформації зобов'язані: 1) оприлюднювати інформацію про свою діяльність та прийняті рішення; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; 6) надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації.

Згідно положень ст. 16 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації відповідає за визначення завдань та забезпечення діяльності структурного підрозділу або відповідальної особи з питань запитів на інформацію розпорядників інформації, відповідальних за опрацювання, систематизацію, аналіз та контроль щодо задоволення запиту на інформацію та надання консультацій під час оформлення запиту. Запит, що пройшов реєстрацію у встановленому розпорядником інформації порядку, обробляється відповідальними особами з питань запитів на інформацію.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядником інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, органи місцевого самоврядування. Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Згідно ч. 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Отже, як вбачається з наведеного, відповідач по справі Дубішак Л.А.-Стримбівський сільський голова Надвірнянського району Івано-Франківської області в особі Стримбівської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області є розпорядником інформації в розумінні ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Відповідно до ч. 1 статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

До службової інформації може належати, окрім вищезазначеної службової кореспонденції й ще додаткова інформація, яка зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності та у сфері оборони країни, а не та, яку процесом прийняття рішень вирішують колегіально і передують публічному обговоренню та приймають колегіально рішення, і тому числі і у відношенні власного рішення відповідача, тобто ним підписані нормативно-правові індивідуально-правові акти.

Таким чином, інформація,яка запитувалася не є відомостями, що становлять службову інформацію або державну таємницю.

Розпорядник інформації зобов'язаний максимально розкривати усю інформацію, яка була створена або отримана в процесі виконання державними органами суб'єктами владних повноважень, суб'єктів господарювання своїх обов'язків, але цього у встановлений законом строк від відповідача не відбулось , що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Основним міжнародним договором, що стосується адміністративного судочинства, є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно з Конвенцією, свобода вираження поглядів і отримання інформації є практично необмеженою. Держава може на законній підставі обмежувати це право тільки в тому випадку, коли дотримані умови, зазначені в пункті 2 статті 10. Якщо ж ці умови не задоволені, втручання з боку органів державної влади в право на свободу висловлювань є порушенням Конвенції.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Леандер проти Швеції (Leander v. Sweden)» від 26 березня 1987 р. зокрема зазначив, що свобода одержувати інформацію не передбачає права доступу до конфіденційної інформації, однак стаття 10 зобов'язує державу не обмежувати доступ до вже наявної інформації.

Враховуючи протиправність дій відповідача та враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що в даному випадку відповідачем було допущене порушення ч. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно статті 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ст.24 ч.3 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові органи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, КМ України, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Згідно з ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо радою не встановлено більш пізніший строк введення цих рішень у дію.

Відповідно до ст.73 ч.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти ради, міського голови, виконавчого комітету міської ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

В судовому засідання встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 13.01.2016 року звернувся до Стримбівського сільського голови Надвірнянського району Івано-Франківської області Дубіщака Л.А. з приводу надання йому інформації на його запит(ас.3).

Факт одержання відповідачем запита від 13.01.2016 року не заперечили сторони по справі.

Інформаційний запит, який було зроблено не належить до інформації з обмеженим доступом в розумінні статті 6 Закону України «Про інформацію», не належить до конфіденційної інформації в силу статті зазначеного Закону,а також до таємної інформації (ст.8 Закону) або службової інформації (ст.9 Закону).

Відповідно до вимог статті 20 Закону України «Про інформацію» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Таким чином, відповідач, отримавши інформаційний запит, повинен був його розглянути у визначені законом строки, чого зроблено, належної копії документу на пункт один запиту відповідач запитувачу так і не надав, що є фактом порушення норм закону на доступ до публічної інформації.

На підставі статті 76 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність у разі порушення ними Конституції або законів України. Відповідно до вимог статті 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування перед юридичними фізичними особами визначаються Конституцією України, цим та іншими законами.

Підстави, на які посилається відповідач у своєму листі від 27.01.2016 року, відмовляючи в частині задоволення інформаційного запиту позивача, відсутні в переліку випадків, визначених положеннями ч.1 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», а тому, відповідно, не є підставами, за яких розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту(ас.4).

Частиною 2 статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" встановлено, що відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Суд зазначає, що згідно положень Закону України «Про інформацію» документ визначається як матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі. Вищевикладене свідчить про те, що документи, копії яких просив надати позивач, є матеріальними носіями інформації, і можуть бути надані на інформаційний запит на умовах і в порядку, визначеному Законом України "Про доступ до публічної інформації".

Крім того, з піднятих позивачем питань у заві(запиті) від 13.01.2016 року, зокрема відповідно до п.п. 10.1.1 п. 10.1 ст. 10 та п.п. 265.1.3 п. 265.1 ст. 265 Податкового кодексу України (далі - ПКУ) плата за землю у складі податку на майно належить до місцевих податків.

Згідно з п. 12.3 ст. 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом (п.п. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України).

Якщо сільська, селищна, міська рада або рада об'єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами ПК України, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм ПК України із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю (п.п. 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 ПК України).

Статтею 274 ПК України встановлені ставки земельного податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено (незалежно від місцезнаходження).

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (п. 274.1 ст. 274 ПК України).

Ставка податку встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб'єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності) (п. 274.2 ст. 274 ПК України).

Ставка податку за земельні ділянки, розташовані за межами населених пунктів, встановлюється у розмірі не більше 5 відсотків від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по області (п. 277.1 ст. 277 ПК України).

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що відповідачем безпідставно було відмовлено позивачу в частині надання запитуваної інформації, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають до задоволення.

Не підлягають до задоволення вимоги позивача з приводу притягнення Стримбівського сільського голови Надвірнянського району Івано-Франківської області Дубіщака Л.А. до адміністративної відповідальності за ст. 212-3 ч.2 КупАП, оскільки вони безпідставні та не грунтуються на вимогах чинного законодавства.

За загальними правилами КУпАП підставою для притягнення правопорушника до адміністративної відповідальності є протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою на те посадовою особою(ст.255 КУпАП).

А тому в цій частині позову слід відмовити.

Інших доказів по справі, які б підтверджували його пояснення, а також спростовували дії органу місцевого самоврядування в судовому засіданні не встановлено.

А тому, суд оцінюючи в сукупності здобуті докази по справі прийшов до висновку про часткове задоволення позову.

На підставі ст.124 Конституції України, ст..ст. 23-24 Закону України «Про доступ до публічної інформації», керуючись ст. ст. 52, 165, 167 ч.2, 186 КАС України, суд, -

Постановив:

Позов ОСОБА_1- задоволити частково.

Визнати дії Стримбівського сільського голови Надвірнянського району Івано-Франківської області Дубіщака Любомира Адамовича- неправомірними.

Зобов»язати Стримбівського сільського голову Надвірнянського району Івано-Франківської області Дубіщака Любомира Адамовича надати ОСОБА_1 повну відповідь на його запит(заяву) від 13.01.2016 року.

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на постанову може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному ст.186 КАС України через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області.

Суддя Мужик І.І.

Повний текст постанови виготовлено 25.07.2016 року.