Справа № 808/970/16
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2016-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2016 року (о 15 год. 45 хв.)Справа № 808/970/16 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Батрак І.В.,

за участю секретаря Лялько Ю.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області

про скасування постанови та зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2, позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (далі - Дніпровський ВДВС м. Запоріжжя, відповідач), в якому просить з урахуванням уточнення:

скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 01.12.2014, винесену відповідачем, про стягнення з позивача на користь держави суми боргу;

зобов'язати відповідача зняти арешт з всього майна позивача, накладений постановою про накладення арешту на майно боржника та скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 01.12.2014.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Зокрема, вказує, що у відповідності до постанови відповідача від 01.12.2014 було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №808/7369/13-а, виданого 31.10.2014 про стягнення з позивача на користь держави суми боргу. З метою виконання вищевказаного виконавчого листа державним виконавцем в порушення вимог статей 6, 25, 31, 52, 57 Закону України «Про виконавче провадження» 01.12.2014 винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно боржника. Вважає, що системний аналіз наведених статей свідчить про те, що перед тим, як застосувати засоби і способи примусу державний виконавець повинен пересвідчитись чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника та встановити факт отримання копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення. Отже, на думку представника позивача, у разі з'ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження, державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії. Зазначає, що матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зазначених вимог Закону, що призвело до порушення прав боржника, визначених статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження», позбавило позивача скористатись своїм правом на добровільне виконання рішення та як наслідок спричинило незаконність дій державного виконавця направлених на примусове виконання рішення. Вважає, що накладення арешту на все майно боржника без виконання зазначених умов, грубо порушило вимоги діючого законодавства та права боржника. На підставі викладеного, просить позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач позов не визнав, надав до суду заперечення від 16.06.2016 №26473, у яких зазначив, що на виконанні знаходилось виконавче провадження із примусового виконання виконавчого листа №808/7369/13-а, виданого 31.10.2014 Запорізьким окружним адміністративним судом про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь держави боргу у розмірі 76 848,49 грн. Пояснює, що у відповідності до вимог статей 18, 19, 24 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача та відповідністю виконавчого документа вимогам чинного законодавства державним виконавцем 01.12.2014 була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. З метою виконання рішення суду у повному обсязі та збереження майна, яке належить боржнику державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Вказує, що копії вищевказаних постанов було надіслано простою кореспонденцією всупереч статті 31 Закону України «Про виконавче провадження», проте з метою не порушення права боржника, 05.01.2014 в телефонному режимі державним виконавцем було повідомлено про вжиті заходи щодо виконання вищевказаного виконавчого провадження. 08.12.2014 до відділу з'явився представник боржника за довіреністю з метою ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, йому було вручено постанову про відкриття виконавчого провадження та роз'яснено, що він може подати клопотання про відновлення строку для самостійного виконання, але дане клопотання до відділу не надходило. Також зазначає, що 17.09.2015 на адресу відділу надійшла заява про повернення виконавчого документа без виконання, у зв'язку із чим 18.09.2015 у відповідності до вимог ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем була винесена постанова про повернення виконавчого документа. Проте, арешт, накладений державним виконавцем, може бути знято за умови п. 8 ст. 49 вказаного Закону, а саме у разі повного фактичного виконання або за відповідним рішенням суду, підстави знаття арешту з майна відсутні, що підтверджується статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження». З урахуванням викладеного, вважає, що дії державного виконавця проведені з дотриманням вимог законодавства, а тому просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

У судовому засіданні 16.06.2016 представник відповідача проти позову заперечив із підстав, наведених у наданих суду запереченнях. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача у судове засідання19.07.2016 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та дату судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

На підставі ст. 160 КАС України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови та оголошено про час виготовлення постанови у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши надані документи, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлені наступні обставини.

У серпні 2011 року ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Держаної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 06.07.2010 № , яким позивачу збільшено суму грошових зобов'язань з податку на додану вартість в розмірі 76 567,00 грн., з яких сума штрафних санкцій у розмірі 1,00 грн.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 08.11.2011 по справі №2а-0870/7084/11, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2013, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

У вересні 2013 року Державна податкова інспекція у Ленінському районі м. Запоріжжя звернулась до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2, в якому просила стягнути з відповідача податковий борг з податку на додану вартість у розмірі 76 848,49 грн. Позовні вимоги обґрунтовані наявною у відповідача податкової заборгованості перед бюджетом зі сплати податку на додану вартість у розмірі 76 848,49 грн., яка виникла у в'язку з несплатою у встановлені строки податкового зобов'язання з вказаного податку, визначеного податковим органом податковим повідомленням-рішенням від 06.07.2011 № №, правомірність визначення податкового зобов'язання було предметом судового розгляду по справі №2а-0870/7084/11.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 18.10.2013 по справі №808/7369/13-а адміністративний позов задоволено, присуджено до стягнення з ФОП ОСОБА_2 податковий борг з податку на додану вартість у сумі 76 848,49 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ФОП ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, проте ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.06.2014 апеляційну скаргу залишено без задоволення, постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 18.10.2013 у справі № 808/7369/13-а - без змін.

27.11.2014 на адресу Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя надійшла заява Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя про відкриття виконавчого провадження разом із виконавчим листом №808/7369/13-а, виданим 31.10.2014 Запорізьким окружним адміністративним судом, щодо стягнення з ФОП ОСОБА_2 податкового боргу з податку на додану вартість у сумі 76 848,49 грн.

На підставі вказаної заяви 01.12.2014 старшим державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №45630338, у якій встановлено строк для добровільного виконання до 07 грудня 2014 року. Крім того, постановою від 01.12.2014 ВП №45630338 накладено арешт на все майно, що належить позивачу, в межах суми звернення стягнення, заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить боржнику. Згідно із поясненнями представника відповідача вказані постанови були направлені на адресу боржника простою кореспонденцією.

Проте, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.07.2015 касаційну скаргу ФОП ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 08.11.2011 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2013 по справі №2а-0870/7084/11 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

17 вересня 2015 року Державна податкова інспекція у Ленінському районі м. Запоріжжя звернулась до відповідача із заявою, у якій повідомила, що платником податків податкове повідомлення-рішення, на підставі якого виник податковий борг оскаржено у судовому порядку, 16 липня 2015 року Вищий адміністративний суд України задовольнив касаційну скаргу платника, у зв'язку із оскарженням просила повернути виконавчий лист до вирішення судової справи по суті.

Так, відповідно до постанови від 18.09.2015 ВП№45630338 та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий лист №808/7369/13-а, виданий 31.10.2014 Запорізьким окружним адміністративним судом повернуто стягувачу.

У подальшому постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 01.02.2016 адміністративний позов задоволено в повному обсязі, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя від 06.07.2011 №.

Вважаючи прийняті відповідачем рішення про відкриття виконавчого провадження та арешт майна боржника протиправними, позивач звернувся до суду із позовом про їх скасування.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 606-XIV).

Під виконавчим провадженням як завершальною стадією судового провадження та примусового виконання рішень інших органів (посадових осіб), в контексті статті 1 Закону № 606-XIV розуміють сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Статтею 2 Закону № 606-XIV передбачено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (частина друга статті 2 Закону № 606-XIV).

Частинами першою та другою статті 11 Закону № 606-XIV передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (пункт 5 частини третьої статті11 Закону № 606-XIV).

У відповідності до пункту 1 частини другої статті 17 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, якими, зокрема, є виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

Матеріалами справи встановлено, що на виконанні Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя знаходилось виконавче провадження №45630338 із примусового виконання виконавчого листа №808/7369/13-а, виданого 31.10.2014 Запорізьким окружним адміністративним судом про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь держави боргу у розмірі 76 848,49 грн.

Державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення. У заяві про відкриття виконавчого провадження щодо виконання рішення про майнове стягнення стягувач має право просити державного виконавця накласти арешт на майно та кошти боржника та оголосити заборону на його відчуження (пункт 1 частини першої, частина третя статті 19 Закону № 606).

За нормами частини першої статті 25 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Із матеріалів справи вбачається, що у відповідності до вимог статей 11, 19, 25 Закону № 606-XIV за заявою стягувача та відповідністю виконавчого документа вимогам чинного законодавства державним виконавцем 01.12.2014 була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.

Ураховуючи викладене, відкриваючи виконавче провадження за вказаним виконавчим документом відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо посилання представника позивача на порушення державним виконавцем порядку направлення оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження, суд вважає за необхідне зауважити наступне.

Судом із пояснень представника відповідача встановлено, що копії вищевказаної постанови всупереч вимогам статті 31 Закону № 606-XIV було надіслано на адресу позивача простою кореспонденцією у зв'язку із недостатнім фінансуванням відділу державної виконавчої служби, проте з метою не порушення права боржника, 05.01.2014 в телефонному режимі державним виконавцем було повідомлено про вжиті заходи щодо виконання вищевказаного виконавчого провадження. Так, 08.12.2014 до відділу з'явився представник боржника за довіреністю з метою ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, йому було вручено постанову про відкриття виконавчого провадження та роз'яснено, що він може подати клопотання про відновлення строку для самостійного виконання, але дане клопотання до відділу не надходило. Указані обставини не були заперечені представником позивача у судовому засіданні.

Частинами першою та другою статті 57 Закону № 606-XIV передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

З метою виконання рішення суду у повному обсязі та збереження майна, яке належить боржнику державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Суд вважає необґрунтованим твердження представника позивача, що перед застосуванням засобу і способу примусу державний виконавець повинен пересвідчитись чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника та встановити факт отримання копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення, оскільки можливість накладення арешту на майно боржника одночасно із відкриттям виконавчого провадження прямо передбачена приписами статті 25 Закону № 606-XIV.

Виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо, зокрема, є письмова заява стягувача (пункт 1 частини першої статті47 Закону № 606-XIV).

Так, 17 вересня 2015 року ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя звернулась до відповідача із заявою про повернення виконавчого документу, у зв'язку із оскарженням платником податків податкового повідомлення-рішення, на підставі якого виник податковий борг оскаржено у судовому порядку, та 18.09.2015 вказаний виконавчий документ повернуто стягувачу шляхом винесення відповідної постанови.

В зв'язку з вищенаведеним та оскільки на даний час виконавче провадження ВП №45630338 Дніпровським ВДВС м. Запоріжжя завершено та виконавчий лист повернуто стягувачу, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині скасування постанов про відкриття виконавчого провадження та арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесених відповідачем 01.12.2014, слід відмовити.

Суд не приймає посилання представника відповідача на пропущення позивачем строку для звернення до суду із даним позовом, оскільки із матеріалів справи вбачається, що позивач раніше звертався до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із аналогічним позовом, проте відповідно до ухвали суду від 27.01.2016 у справі №334/5755/15-ц провадження №4-с/334/2/16 провадження по скарзі ФОП ОСОБА_2 закрито. Указане рішення представником позивача отримано лише 14.06.2016.

Стосовно позовних вимог про зобов'язання відповідача зняти арешт з всього майна позивача, накладений постановою про накладення арешту на майно боржника, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною другою цієї статті Закону № 606-XIV визначено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

На підставі аналізу вищезазначених норм, суд приходить до висновку про необхідність зняття арешту з майна ФОП ОСОБА_2, накладеного у межах виконавчого провадження ВП№45630338, оскільки виконавчий лист №808/7369/13-а про звернення стягнення на податковий борг у сумі 76 848,49 грн. повернуто стягувачу за його заявою.

Під час винесення рішення судом також враховано, що постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 01.02.2016, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2016, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя від 06.07.2011 №, на підставі якого виник податковий борг позивача.

Крім того, на даний час у провадженні Запорізького окружного адміністративного суду перебуває заява ФОП ОСОБА_2 про перегляд постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 18.10.2013 по справі №808/7369/13-а за нововиявленими обставинами.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За приписами статті 162 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Ураховуючи вищевикладене та з метою повного захисту прав та законних інтересів позивача, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача зняти арешт з усього майна, що належить ФОП ОСОБА_2, накладений в межах виконавчого провадження ВП №45630338.

Згідно з частиною першою статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як встановлено частинами першою та другою статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд, відповідно до статті 86 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат за наслідками часткового задоволення позову, суд наголошує на наступному.

Частиною першою статті 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Оскільки у адміністративному позові ФОП ОСОБА_2 об'єднано дві позовні вимоги немайнового характеру, розмір судового збору, який повинен сплачуватися позивачем при зверненні до адміністративного суду із даним позовом становить 2 756,00 грн.

До матеріалів адміністративного позову позивачем додано платіжне доручення від 15.03.2016 №523, з якої вбачається, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 378,00 грн.

Відповідно до приписів частини третьої статті 94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

Враховуючи сплачену позивачем при зверненні до суду суму судового збору у розмірі 1 378,00 грн., тобто лише за одну вимогу немайнового характеру, та оскільки позовні вимоги задоволені судом частково, суд вважає, що судовий збір на користь позивача присудженню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 94, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов'язати Дніпровський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області зняти арешт з всього майна фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 в межах виконавчого провадження ВП №45630338.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання такої постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.В. Батрак