Справа № 428/13304/15-а
Суддя: Сухарьок Михайло Гаврилович
Дата ухвалення: 2016-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Баронін Д.Б.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2016 року справа №428/13304/15-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області на постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 січня 2016 року в справі № 428/13304/15-а за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання призначити та виплатити щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області, в якому просила визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача про відмову в призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, зобовязати призначити та виплачувати таке утримання в розмірі, передбаченому ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 12.02.2015 року.

Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 січня 2016 року позов задоволено.

Визнано неправомірним та скасовано рішення Управління Пенсійного Фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 21 грудня 2015 року № 7474/431/2015.

Зобов'язано Управління Пенсійного Фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області призначити та виплатити ОСОБА_4 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі, передбаченому ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 із урахуванням вже виплачених сум пенсії за віком з дня, наступного після відрахування судді зі штату суду згідно з наказом, виданим на підставі акта Верховної Ради України про звільнення у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Відповідач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд при винесенні рішення не врахував, що норма пункту 5 розділу ІІІ прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VII є чинною та на момент прийняття рішення по справі визнана неконституційною не була. До того ж, суд, в порушення статті 156 Кодексу адміністративного судочинства України, безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до винесення Конституційним судом рішення за конституційним поданням Верховного суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

За приписами частини 8 ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги у справах, передбачених пунктами 1, 2 частини першої цієї статті, розглядаються апеляційними судами в порядку письмового провадження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, вважає за необхідне задовольнити вимоги апеляційної скарги, а постанову суду скасувати з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 з 16.06.1987 працювала на посаді помічника прокурора Станично-Луганського району, з 24.03.1993 суддею, заступником голови Станично-Луганського районного суду Луганської області, з 23.03.2011 суддею апеляційного суду Луганської області.

Рішенням Вищої ради юстиції від 16.07.2015 № 200/0/15-15 було вирішено внести подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_4 з посади судді апеляційного суду Луганської області у звязку із поданням нею 18 листопада 2014 року заяви про відставку.

Постановою Верховної Ради України № 788-VIII від 12.11.2015 ОСОБА_4 було звільнено з посади судді апеляційного суду Луганської області у звязку із поданням заяви про відставку.

16.12.2015 позивач звернувся до Управління пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Рішенням Управління пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 21 грудня 2015 року № 7474/431/2015 ОСОБА_4 було відмовлено в призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді за її заявою від 16.12.2015. В якості обґрунтування такої відмови відповідач послався на положення Закону України № 213-VIII від 02.03.2015 відповідно до якого «у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України». Також, у тексті рішення вказано, що до стажу роботи на посаді судді Малієнко Н. В. безпідставно зараховано стаж роботи на посаді помічника прокурора тривалістю 5 років 9 місяців 7 днів, у звязку із чим стаж роботи судді Малієнко Н. В. без урахування цього періоду становить 22 роки 8 місяців 5 днів і надбавка за вислугу років позивачу повинна складати 50 % посадового окладу.

Позивач не погодився з вказаним рішенням через невірне застосування відповідачем норм Закону України № 213-VIII від 02.03.2015 у взаємозвязку із положеннями Конституції України та звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

З приводу викладеного суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI, у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, судді, який вийшов у відставку, виплачується щомісячне довічне грошове утримання або пенсія за його вибором.

Статтею 141 «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» передбачалося, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання (абзац 1 частини 3), та встановлювалося, що у разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання» (абзац 2 частини 3).

Статтею 17 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII частини 3 - 5 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд») внесені зміни у тому числі в частину 3: «…Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді».

Пунктом 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» установлено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів» та інших.

Колегія суддів зазначає, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач повідомив Вищу раду юстиції про своє бажання бути звільненим у відставку 18 листопада 2014 року, зволікання державних органів не може тягнути за собою порушення встановлених законодавством гарантій на відповідне матеріальне забезпечення судді у відставці.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким рішенням суду першої інстанції з огляду на те, що судом першої інстанції порушено вимоги статті 156 Кодексу адміністративного судочинства України в частині відмови у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до винесення Конституційним судом рішення за конституційним поданням Верховного суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці), оскільки розгляд цієї справи безпосередньо залежав від винесення Конституційним Судом України відповідного рішення.

08 червня 2016 року Конституційним Судом України прийнято рішення № 4-рп/2016 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України(конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці).

Зазначеним рішенням визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення:

- частини третьої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII;

- абзаців першого, другого, третього, четвертого та першого, другого речення абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII;

- пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Конституційним Судом України установлено, що положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII та положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

За змістом рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016, положення пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не відповідають частині першій, пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Основного Закону України).

Конституційний Суд України дійшов висновку, що Верховна Рада України, приймаючи Закони України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII та вносячи ними зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», порушила частину другу статті 8, частину другу статті 150 Конституції України.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що на час прийняття відповідачем рішення № 7474/431/2015 від 21 грудня 2015 року про відмову в призначенні позивачеві довічного грошового утримання судді на підставі поданої заяви, у відповідності до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, дії відповідача відповідали вимогам чинного законодавства станом на момент звернення позивача з відповідною заявою, а отже безпосередньо відповідачем не допущено звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод позивача, у зв'язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці), яким з дня ухвалення Конституційним Судом рішення від 08 червня 2016 року № 4 рп/2016 визнано неконституційним внесення змін в частині скасування з 01 червня 2015 року норм щодо призначення довічного грошового утримання судді, позивач не позбавлений права повторного звернення до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області із відповідною заявою про призначення з 08 червня 2016 року щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, тобто з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України.

На підставі викладеного, судова колегія робить висновок, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 183-2, 195, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області на постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 січня 2016 року в справі № 428/13304/15-а за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання призначити та виплатити щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці задовольнити.

Постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 січня 2016 року в справі № 428/13304/15-а скасувати.

Прийняти нову постанову.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання призначити та виплатити щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду постанови, прийнятої у скороченому провадженні, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Колегія суддів М. Г. Сухарьок

ОСОБА_2

ОСОБА_3