Справа № 812/626/16
Суддя: Жаботинська Світлана Володимирівна
Дата ухвалення: 2016-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Чиркін С.М
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2016 року справа №812/626/16

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Жаботинської С.В., суддів Васильєвої І. А., Казначеєва Е.Г., секретар судового засідання Борисов А.А., за участю представника позивача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 30 червня 2016 року у справі № 812/626/16 (головуючий І інстанції Чиркін С.М.) за позовом ОСОБА_3 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, третя особа Управління державної казначейської служби України у м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати відмову відповідача від 29.03.2016 року № 516/16 про виплату їй вихідної допомоги у звязку з відставкою протиправною та зобовязати останнього нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою ( а.с. 3-6).

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі рішення Луганської обласної ради народних депутатів 11 сесії 21 скликання від 18 березня 1993 року, її було обрано народним суддею Лисичанського міського народного суду та в подальшому в установленому порядку було обрано суддею безстроково. 25.05.2015 року у зв'язку з досягненням граничного віку перебування на посаді судді, позивач звернулася до Вищої ради юстиції України із заявою про відставку. У звязку із тривалістю процедури лише 12 листопада 2015 року була прийнята Постанова Верховної Ради України № 788-VІІІ про її звільнення.

30.11.2015 року відповідно до наказу № 9 її відраховано зі штату Лисичанського міського суду Луганської області, у звязку із поданням заяви про відставку.

16.03.2016 року вона звернулась до відповідача із заявою про виплату вихідної допомоги, у звязку із відставкою.

Відповідач відмовив у виплаті вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат з посиланням на відсутність в законі норми яка-б передбачала спірну виплату.

З рішенням відповідача не згодна, оскільки передбачена статтею 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», гарантія у вигляді вихідної допомоги не може бути скасована при прийнятті нових законів, оскільки вони не можуть обмежувати права та гарантії судді.

За таких обставин, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 30 червня 2016 року позивачу відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 33-34).

Представник позивача, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 46-50).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до ст. 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді. Крім того, зазначає, що двадцять років необхідного стажу роботи на посаді судді, а отже і право на вихід у відставку з виплатою вихідної допомоги і щомісячного довічного грошового утримання позивач набула у березні 2013 року під час дії ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Також, посилається на постанову Верховного Суду України № 21-244а14 від 01.07.2014 року, постанову № 21-322а11 від 06.02.2012 року, постанову № 21-630а14 від 10.02.2015 року.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, пояснення представника позивача, здійснюючи апеляційний перегляд у межах апеляційної скарги відповідно до частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України, встановила наступне.

Рішенням Луганської обласної ради народних депутатів 11 сесії 21 скликання від 18 березня 1993 року, позивача обрано народним суддею Лисичанського міського народного суду (а.с. 7), та в подальшому в установленому порядку було обрано суддею безстроково ( а.с. 10-11).

Згідно із інформацією, зазначеною в позовній заяві, у зв'язку з досягненням граничного віку перебування на посаді судді, а саме 65 років, 25 травня 2015 року позивач звернулася до Вищої ради юстиції України з відповідною заявою про відставку.

Рішенням Вищої ради юстиції України від 06 серпня 2015 року № 377/0/15-15 внесено подання до Верховної Ради України про звільнення позивача з посади судді Лисичанського міського суду Луганської області.

Постановою Верховної Ради України від 12 листопада 2015 року № 788-VІІІ «Про звільнення суддів», відповідно до пунктів 2, 3, 6 частини п'ятої статті 126 Конституції України, позивача звільнено у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Згідно копії трудової книжки 30 листопада 2015 року відповідно до наказу № 9 позивача відраховано зі штату Лисичанського міського суду Луганської області, у зв'язку з поданням заяви про відставку ( а.с. 11).

16 березня 2016 року позивач звернулась до відповідача з заявою про виплату вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою судді Лисичанського міського суду, у звязку з відставкою.

Листом від 29.03.2016 № 516/16 відповідач відмовив у задоволені заяви позивача про виплату вихідної допомоги, у зв'язку з відставкою за останньою посадою судді Лисичанського міського суду з мотивів відсутності на момент звільнення позивача статті 136 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон України № 2453), яка раніше передбачала виплату вихідної допомоги (а.с. 8).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку, що вимоги позивача про зобовязання нарахувати та виплатити йому вихідну допомогу є такими, що не ґрунтуються на законі, оскільки на день припинення повноважень позивача, як судді, стаття 136 Закону № 2453-VI в редакції від 07 липня 2010 року, яка передбачала право на отримання вихідної допомоги, була виключена, а інші законодавчі акти такої виплати не передбачали.

Колегія суддів з зазначеним висновком суду першої інстанції погоджується, з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України, однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Згідно зі статтею 109 Закону № 2453-VI від 07 липня 2010 року, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Частиною 6 статтею 111 Закону № 2453-VI передбачено, що питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Згідно ст. 136 Закону № 2453-VI судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Законом № 1166-VII, який набрав чинності 01 квітня 2014 року, було внесено зміни до Закону № 2453-VI, а саме виключено статтю 136 даного Закону, в якій зазначалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Судом попередньої інстанції встановлено, що на час звільнення позивача з посади судді та відрахування її зі штату апеляційного суду Луганської області, набрав чинності Закон № 2453-VI в редакції від 01 квітня 2014 року, в якому відповідно до Закону № 1166-VII від 27 березня 2014 року виключено статтю 136, яка передбачає виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою.

Рішення щодо неконституційності Закону № 1166-VII в частині виключення статті 136 із Закону № 2453-VI, Конституційним Судом України не приймалося.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Виходячи з приписів частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (12 листопада 2015 року).

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, на яке посилається позивач, ухвалено раніше ніж набрав чинності Закон № 1166-VII, а тому його висновки не розповсюджуються на положення вказаного Закону № 1166-VII.

Посилання позивача на висновки постанов Верховного Суду України № 21-244а14 від 01.07.2014 року, № 21-322а11 від 06.02.2012 року, № 21-630а14 від 10.02.2015 року колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки їхній предмет спору не відноситься до даної справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання відмови відповідача від 29.03.2016 року № 516/16 про виплату позивачу вихідної допомоги, у звязку з відставкою протиправною та зобовязання відповідача нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 цього Кодексу.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються висновками суду першої інстанції, викладеними у постанові.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зміни або скасування постанови суду.

Керуючись статтями 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 30 червня 2016 року у справі № 812/626/16 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення у повному обсязі.

Ухвала у повному обсязі виготовлена 27 липня 2016 року.

Головуючий суддя: С.В.Жаботинська

Судді: І.А. Васильєва

ОСОБА_5