Справа № 815/6663/15
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2016-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/6663/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Запорожана Д.В., Романішина В.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування рішення № 431-15 від 30.07.2015 року, яким позивачу було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»; зобов'язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача, задовольнити її та визнати ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що 30.07.2015 року рішенням ДМС України № 431-15 йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Про прийняття оскаржуваного рішення позивач дізнався із повідомлення № 341 від 21.08.2015 року, яке він отримав в Управлінні у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області, при цьому самого рішення він не отримав. Також позивач зазначив, що він є громадянином Афганістану та виїхав з Батьківщини через важке життя. Позивач пояснив, що його батько входив у так звану комуністичну партію, через що інша політична партія «Есбесламі» стала переслідувати його родину та називати комуністами та вбили його дядька. Позивач прийняв рішення виїхати з країни, у зв'язку з тим, що представники вищевказаної партії також вбили його бабусю.

Не погоджуючись з даною постановою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану, уродженцем району Аленгар провінції Лагман. За національністю пуштун, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова - пушту, також володіє мовою дарі. За сімейним станом неодружений. Позивач має неповну середню освіту, яку здобув у ліцеї №1 провінції Лагман протягом 2001- 2009 років. Щодо трудової діяльності, в період з 2010 року по 2011 рік працював будівельником у м. Кандагар. Членом жодних політичних, громадських, молодіжних чи військових організацій на батьківщині позивач не був.

З матеріалів особової справи позивача № 2014OD0259 вбачається, що на території Афганістану у провінції Лагман залишились проживати батько - ОСОБА_2 (70 років), матір - ОСОБА_3 (65 років) та три брати: ОСОБА_4 (18 років), ОСОБА_5 (15 років), ОСОБА_6 (13 років).

Також з матеріалів особової справи вбачається, що ОСОБА_1 вибув з Афганістану 14.08.2014 року авіарейсом Кабул (Афганістан) - Баку (Азербайджан) - Москва (Російська Федерація) на підставі національного паспорту та російської візи.

На території РФ позивач перебував 45 діб, за захистом не звертався.

До України позивач потрапив 01.10.2014 року нелегально, легковим автомобілем, місце перетину кордону - Харківська область.

20.10.2014 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою № 259 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

29 жовтня 2014 року наказом № 201 виконуючого обов'язки начальника ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа № 2014OD0259.

30.07.2015 року рішенням Державної міграційної служби України № 341-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 вказаного Закону.

08 вересня 2015 року ОСОБА_1 отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області за № 341 від 21 серпня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС №431-15 від 30 липня 2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України, Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За змістом п.1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

За правилами п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

На підставі п. 13 ч.1 ст.1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У відповідності до ч.5 ст.10 Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на положення Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

До того ж, Директива Ради ЄС "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Зазначені вимоги не були дотримані ОСОБА_1, а саме: ним наводилися суперечливі факти, що викликає у суду обґрунтовані сумніви у правдоподібності тверджень позивача.

В ході анкетування позивач зазначив, що до нього ніколи не застосовувалося фізичне насильство, при цьому під час інтерв'ю вказав, що в 2013 році під час сутички з невідомими особами він отримав струс мозку. Шукач притулку звернувся до правоохоронних органів, невідомих осіб було заарештовано, подальша їхня доля невідома. Ідентифікацію вказаних осіб та їхню можливу належність до будь-яких радикальних угрупувань позивач обґрунтувати не зміг.

До того ж під час звернення 09.10.2014 року з заявою до міграційного органу про надання захисту позивач зазначив, що його дядько проживає разом з їх родиною, проте під час анкетування та проведення протоколу співбесіди позивач стверджував, що дядька вбили представники політичної партії «Хезбі Ісламі».

З пояснень позивача вбачається, що останнім, що змусило його виїхати з країни походження стало вбивство бабусі, але згідно отриманої від позивача інформації, його бабусю вбили у 2013 році, на початку 2014 року родина іноземця переїхала до м. Кабул, а виїзд позивача з Афганістану відбувся лише в серпні 2014 року.

Отже, позивач протягом щонайменш півроку перебував в країні походження, не зазнаючи утисків та переслідувань.

Також, під час проведення співбесіди 29.10.2014 року позивач зазначив, що коли він з родиною проживав у провінції Лангман, їм погрожували, а після переїзду до м.Кабул його братам ніхто не погрожував.

Водночас, у відповідь на наступне запитання під час проведення співбесіди позивач зазначив, що у м. Кабул йому погрожували багато разів, що викликає у суду обґрунтовані сумніви щодо наявності таких погроз взагалі.

Під час анкетування 20.10.2014 року позивач зазначив, що всі найближчі родичі проживають у провінції Лагман, що ставить під сумнів факт переїзду всієї родини позивача до м. Кабул з метою захисту свого життя, безпеки чи свободи.

Крім того під час співбесіди на запитання, чи приходили представники угрупування «Хезбі Ісламі» до його дому, позивач відповів, що всі сутички відбувались на вулиці, проте далі повідомив про те, що сварка почалася з того, що представники партії приходили до його дому, де постійно погрожували та ображали.

Отже, твердження позивача під час анкетування, співбесіди, у судовому засіданні мають вочевидь суперечливий характер, що викликає обґрунтовані сумніви у їх правдивості.

До того ж позивач знаходився в РФ сорок п'ять діб, при цьому за міжнародним захистом до органів міграційної служби не звертався.

У заяві від 09.10.2014 року про звернення за захистом в Україні позивач зазначив, що в Москві важко жити, немає роботи, проблеми з житлом, і він вирішив приїхати до України.

Під час довгострокового перебування на території РФ, позивач мав всі можливості звернення за захистом, приймаючи до уваги той факт, що РФ приєдналася до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, та має відповідне законодавство в сфері міжнародного захисту.

Після потрапляння до Харківської області позивач не шукав найближчого територіального органу Державної міграційної служби для звернення за захистом в Україні (ГУ ДМС у Харківській області), тобто позивач не дотримався вимог національного та міжнародного законодавства про звернення до міграційних органів за наданням притулку якомога раніше.

Отже, позивач прибув до України не з метою отримання захисту, як шукач притулку, а з економічних мотивів у пошуках кращого життя.

В ході судового розгляду відповідачем заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так і в ході судового розгляду справи, позивачем надавалася інформація, що носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ані під час перебування на батьківщині, ані під час перебування поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Щодо додаткової форми захисту, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

В цьому випадку в ході судового розгляду не встановлено існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не було надано до ГУ ДМСУ в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2016 року у справі № 815/6663/15 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: Д.В. Запорожан

Суддя: В.Л. Романішин