Справа № 804/3601/16
Суддя: Степаненко Вячеслав Віталійович
Дата ухвалення: 2016-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2016 р. Справа № 804/3601/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіСтепаненко В.В.
при секретаріЗоідзе Т.А.
представника позивача представника відповідача Міняєва А. О. Синявського І.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронно-детективне агентство «ЛЄОН ФОРС» до Державної податкової інспекції в Бабушкінському районі м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення,-
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач не погоджується з результатами перевірки, вважає, що податковий орган дійшов до помилкових висновків про допущення платником податків порушення норм податкового законодавства, а податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню з підстав, викладених у позовній заяві та поясненнях.
У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач позов не визнав, письмових заперечень до суду не надав. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що висновки про вчинені позивачем порушення, зроблені в акті перевірки, відповідають фактичним обставинам, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесено правомірно, в межах повноважень та на підставі законодавства України,.
Заслухавши пояснення сторін, розглянувши наявні документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
За результатами перевірки складено акт від 12.05.2016 року №1453/01-62-14-01/35608549, у висновках якого встановлено, що підприємством позивача допущено порушення пп. 14.1.201 п.14.1 ст. 14,п.185.1 ст.185, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.1, п.201.4, п.201.6, п 201.7 ст.201 Податкового кодексу України у зв'язку з чим товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронно-детективне агентство «ЛЄОН ФОРС» занижено податок на додану вартість всього на 1 953 358 грн., в тому числі :
- березень 2013 року - 156 221,00 грн.;
- квітень 2013 року - 151 037,00 грн.;
- травень 2013 року - 151 417,00 грн.;
- червень 2013 року - 152 255,00грн.;
- липень 2013 року - 152 753,00грн;
- серпень 2013 року - 151 846,00 грн.;
- вересень 2013 року - 147 979,00 грн.;
- жовтень 2013 року - 151 132,00 грн.;
- листопад 2013 року - 142 991,00 грн.;
- грудень 2013 року - 149 477,00 грн.;
- січень 2014 року - 153 524,00 грн.;
- лютий 2014 року - 145 364,00 грн.;
- березень 2014 року - 147 371,00 грн.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.99 № 996-ХГУ (із змінами та доповненнями) встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документи; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Згідно з пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за №168/704, первинні документи (на паперових і машино зчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форма), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.
Відповідно до статті 42 Господарського Кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями), з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (відповідно до ст.1 Закону України «Про підприємництво» підприємництво - це безпосередня самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отриманню прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством).
Відповідно до статті 3 Господарського Кодексу України, під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.
Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підпришництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями.
Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Водночас статтею 1 Закону України від 16.07.99 N 996-ХГУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до вимог пункту 198.1 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-УІ (із змінами і доповненнями): «... Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності)».
Згідно пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою виникнення права на віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата сплати (нарахування) податку за податковими зобов'язаннями, що були включені отримувачем таких послуг до податкової декларації попереднього періоду.
У відповідності до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України закріплено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Судом встановлено, що у акті перевірки зазначено між позивачем та приватним підприємством «АСТАРТА ТРЕЙД-М» було укладено низку договорів про надання послуг по охороні об'єктів від 01.10.2012 року та 01.11.2012 року.
На підтвердження виконання даних договорів позивачем до перевірки податковому органу було надано акти виконаних робіт (послуг), які оформлені відповідно до вимог частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та податкові накладні, які сформовано відповідно до вимог статті 201 Податкового кодексу України.
Розрахунки між позивачем та приватним підприємством «АСТАРТА ТРЕЙД-М» було проведено у безготівковій формі шляхом перерахування позивачем на розрахунковий рахунок контрагента грошових коштів.
Також на сторін 14 акту зазначено: «враховуючи вищевикладене, у зв`язку з відсутністю фізичної можливості ПП «АСТАРТА ТРЕЙД-М» здійснення охоронних послуг ні самостійно, ні з залученням інших суб`єктів господарювання, перевіркою не підтверджено реальність господарської операції з ПП «АСТАРТА ТРЕЙД-М», у зв'язку з чим ТОВ «ОДА «ЛЄОН ФОРС» безпідставно включено до складу податкового кредиту у лютому 2014, березні 2014 року в сумі 311595 грн.", однак, у лютому-березні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Охоронно-детективне агентство «ЛЄОН ФОРС» не мало жодних господарських відносин з приватним підприємством «АСТАРТА ТРЕЙД-М» та податкового кредиту не формував.
З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР БЕЗПЕКА-1» було укладено ряд договорів про надання послуг по охороні об'єктів від 01.10.2013 року та 01.11.2013 року
На підтвердження виконання даних договорів позивачем до перевірки податковому органу було надано акти виконаних робіт (послуг), які оформлені відповідно до вимог частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та податкові накладні, які сформовано відповідно до вимог статті 201 Податкового кодексу України.
Розрахунки між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР БЕЗПЕКА-1» було проведено у безготівковій формі шляхом перерахування позивачем на розрахунковий рахунок контрагента грошових коштів.
01 травня 2013 року та 01 липня 2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Охоронно-детективне агентство «ЛЄОН ФОРС» та приватним підприємством «СБ «ПАРУС» було укладено ряд договорів, предметом яких є надання послуг по охороні об'єктів, на підтвердження виконання яких позивачем до перевірки податковому органу було надано акти виконаних робіт (послуг), які оформлені відповідно до вимог частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та податкові накладні, які сформовано відповідно до вимог статті 201 Податкового кодексу України.
Оплата послуг була здійснена у безготівковій формі шляхом перерахування позивачем на розрахунковий рахунок контрагента грошових коштів.
Судом встановлено, що позивач мав господарські взаємовідносини з приватним підприємством «СБ ВІКІНГ» за договорам про надання послуг з охорони об'єктів, укладеним 01.02.2014 року.
На виконання умов вказаних договорів відповідно до вимог чинного законодавства було оформлено акти виконаних робіт та податкові накладні, які надано в повному обсязі під час перевірки контролюючому органу.
Оплата послуг за договорами з приватним підприємством «СБ ВІКІНГ» була здійснена у безготівковій формі шляхом перерахування позивачем на розрахунковий рахунок контрагента грошових коштів.
Як вбачається з акту перевірки, на сторінці 48 якого контролюючим органом зроблено висновки: «Враховуючи вищевикладене, у зв`язку з відсутністю фізичної можливості ПП СБ «ВІКІНГ» здійснення охоронних послуг ні самостійно, ні з залученням інших суб`єктів господарювання перевіркою не підтверджено реальність господарської операції з ПП СБ «ВІКІНГ», у зв'язку з чим безпідставно включено до складу податкового кредиту у лютому 2014 року в сумі 318529 грн.", але вірною сумою є сума, яка включена позивачем до складу податкового кредиту у лютому 2014 року 145 364,00 грн., про що свідчить сам акт перевірки.
В Акті перевірки зазначено, що мотивами для формування висновків щодо заниження позивачем податку на додану вартість були:
- фінансово-господарські взаємовідносини з контрагентами-постачальниками: приватним підприємством «АСТАРТА ТРЕЙД-М», товариством з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР БЕЗПЕКА-1», товариством з обмеженою відповідальністю «СБ «ПАРУС», приватним підприємством «СБ «ВІКІНГ»;
- відсутність фізичної можливості контрагентів-постачальників здійснення охоронних послуг ні самостійно, ні із залученням інших суб'єктів господарювання;
- інформація з інформаційних баз даних у розшифровці податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів приватного підприємства «АСТАРТА ТРЕЙД-М», товариства з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР БЕЗПЕКА-1», товариства з обмеженою відповідальністю «СБ «ПАРУС», приватного підприємства «СБ «ВІКІНГ» сформовано податковий кредит за рахунок відображення взаємовідносин з контрагентами, по яким встановлено маніпулювання податковою звітністю.
Тобто перевіркою начебто не підтверджено реальність господарських операцій з контрагентами-постачальниками: приватним підприємством «АСТАРТА ТРЕЙД-М», товариством з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР БЕЗПЕКА-1», товариством з обмеженою відповідальністю «СБ «ПАРУС», приватним підприємством «СБ «ВІКІНГ».
Як вбачається з акту перевірки, висновок податкового органу про відсутність факту здійснення господарських операцій ґрунтується на наявній податковій інформації про приватне підприємство «АСТАРТА ТРЕЙД-М», товариство з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР БЕЗПЕКА-1», товариство з обмеженою відповідальністю «СБ «ПАРУС», приватне підприємство «СБ «ВІКІНГ», яке, на думку відповідача не мало можливості надавати послуг товариству з обмеженою відповідальністю «Охоронно-детективне агентство «ЛЄОН ФОРС» у перевіряємому через маніпулювання податковою звітністю, незнаходження за місцезнаходженням, відсутністю основних фондів та недостатністю трудових ресурсів.
Рух активів між товариством з обмеженою відповідальністю «Охоронно-детективне агентство «ЛЄОН ФОРС» і контрагентами-постачальниками: приватним підприємством «АСТАРТА ТРЕЙД-М», товариством з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР БЕЗПЕКА-1», товариством з обмеженою відповідальністю «СБ «ПАРУС», приватним підприємством «СБ «ВІКІНГ» підтверджується наданими для перевірки первинними документами:
- договорами про надання охоронних послуг;
- актами наданих послуг;
- податковими накладними;
- відповідними платіжними документами;
- журналами-ордерами по бухгалтерському рахунку №631 «розрахунки з вітчизняними постачальниками».
Суд не погоджується з позицією відповідача щодо встановлення нереальності господарських операцій позивача з контрагентами, оскільки згідно пункту 36.1 статті 36 Податкового кодексу України податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
Пунктом 36.5 даної статті встановлено, що відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім ви падків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.
Висновки про порушення контрагентами позивача податкової дисципліни, зафіксовані в акті перевірки або акті про неможливість проведення зустрічної звірки, не можуть бути підставою для обмеження права позивача на податковий кредит за умови реальності господарської операції. Податковим органом не надано доказів того, що позивач та його контрагент діяли зі спільним умислом, що суперечить інтересам держави, з метою отримання матеріальних благ.
При цьому судом встановлено, що на момент укладення угод та вчинення господарських операцій контрагенти позивача були зареєстровані як юридичні особи та як платники податку на додану вартість, відтак перепон з приводу укладення, а також виконання будь-яких господарських договорів з ними, а надалі і включення до податкового кредиту витрат по сплаті податку за такими договорами у позивача не було.
Також суд вважає за необхідне зазначити, що якщо податковим органом встановлено нена лежне виконання контрагентом позивача своїх податкових обов'язків, відповідальність за таке невиконання або неналежне виконання пода ткового обов'язку повинно нести саме це підприємство.
Отже, посилання відповідача на відсутність у контрагентів основних фондів, кількості працівників, транспорту, тощо, як на підставу, що позивачем здійснювались господарські операції з метою отримання податкової вигоди, не може вважатись обґрунтованим.
Зазначені висновки узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду України при вирішенні спорів цієї категорії.
Така правова позиція висловлена в ухвалі Колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі №822/5510/14 було відмовлено у допуску справи до перегляду Верховним судом України з підстав відсутності неоднакового застосування судом норм матеріального права.
При цьому Верховний суд в ухвалі від 01.07.2015 року зазначив: «У справі, рішення в якій просить переглянути заявник, Вищий адміністративний суд України погодився із висновками суду першої та апеляційної інстанцій про те, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування валових витрат та податкового кредиту у зв'язку з придбанням товарів та робіт у випадку, коли останній має необхідні документальні підтвердження розміру таких витрат і податкового кредиту (рішення Верховного Суду України від 31.01.2011 року у справі № 21-47а10). Тому, порушення контрагентами позивача вимог податкового законодавства щодо відображення господарських операцій в податковому обліку та сплати податків спричиняє негативні наслідки саме для них, а не для позивача».
Така ж позиція вбачається і в постанові від 31.01.2011 року у справі № 21-47а10, де Верховний суд України зазначив наступне: «На думку суду, чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, зокрема, тим, який не був постачальником товарів (послуг), на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту».
Так, у постановах Верховного Суду України від 9 вересня 2008 року у справі №21-500во08, від 1 червня 2010 року у справі №21-573во10 Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.
Крім того, рішення касаційного суду узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності».
Аналогічна позиція Європейського суду з прав людини викладена у рішенні від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав проти України» (заява № 803/02), в якому зокрема зазначено: «На думку Суду, коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань».
Таким чином, як Верховний суд України, так і Європейський суд з прав людини неодноразово звертали увагу на те, що у разі, якщо платник податків є добросовісним платником податків, жодним чином не причетний до можливих зловживань його контрагентів та належним чином виконує свої законодавчо визначені обов'язки із здійснення господарських операцій, їх документального оформлення та відображення в податковому та бухгалтерському обліку, то на такого платника податків не можуть бути покладені негативні наслідки невиконання його контрагентами своїх податкових або інших зобов'язань.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Суд приходить висновку, що Податковим кодексом України передбачена індивідуальна відповідальність платників податків, тобто платник податків має відповідати виключно за допущені ним особисто порушення Податкового кодексу України. Платник податків не може нести відповідальність за діяння інших осіб (в тому числі його контрагентів), на податковий облік та звітність яких він не міг жодним чином впливати або контролювати їх діяльність. Відповідальність за порушення податкового законодавства контрагентами платника податків мають нести саме такі контрагенти, як особи, які допустили порушення у своїй діяльності.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав усі підтверджуючі документи, що засвідчують факт виконання укладених договорів. Дослідивши первинні документи, суд встановив, що останні складені відповідно до вимог частини 2 статті 9 Закону України статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
За таких обставин, факт здійснення господарських операцій підтверджується позивачем належним чином оформленими первинними та розрахунковими документами, що згідно з підпунктом 139.1.9 пункту 139.1. статті 139 Податкового кодексу України свідчить про належне формування позивачем на підставі цих первинних документів валових витрат, а також відповідно до положень статті 198 Податкового кодексу України - податкового кредиту з податку на додану вартість.
Поряд із цим, щодо перевірок, які проводяться (проводились) у межах кримінальних проваджень про кримінальні правопорушення, розпочатих до набрання чинності Законом №655, то у цьому випадку податкові повідомлення-рішення за результатами перевірок, розпочатих та закінчених до 1 вересня 2015 року, розпочатих до, але закінчених після 1 вересня 2015 року, а також розпочатих та закінчених після 1 вересня 2015 року, приймаються протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання відповідного судового рішення (обвинувальний вирок, ухвала про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами), що набрало законної сили.
Позивач на підтвердження господарських операцій з контрагентами надав посадовим особам контролюючого органу в ході проведення перевірки всі первинні бухгалтерські та податкові документів, які складено у відповідності до вимог чинного законодавства України.
Суд вважає за необхідне звернути увагу, що в ході перевірки перевіряючими не зроблено жодних зауважень щодо неналежності оформлення наданих до перевірки документів.
Отже, виходячи з норм Податкового кодексу України та з урахуванням позиції вищих судових інстанцій можна дійти висновку про необґрунтованість висновків акту перевірки, які стали підставою для винесення спірних податкових повідомлень-рішень, оскільки такі висновки базуються виключно на недоліках (навіть не порушеннях) в роботі контрагентів позивача, на яких позивач не може жодним чином впливати та не може відповідати за правильність оформлення їх діяльності та відображення її в податковому обліку таких контрагентів.
Частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідачем при розгляді справи не було доведено правомірності оскаржуваних рішень.
Таким чином, із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є такими, що підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Виходячи з цього, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 30 864,57 грн. підлягає компенсації за користь бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 11, 70-72, 86, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронно-детективне агентство «ЛЄОН ФОРС» до Державної податкової інспекції в Бабушкінському районі м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити в повному обсязі.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Державної податкової інспекції в Бабушкінському районі м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронно-детективне агентство «ЛЄОН ФОРС» судові витрати у розмірі 30 864,57 грн. (тридцять тисяч вісімсот шістдесят чотири гривні 57 копійок).
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 13 липня 2016 року.

Суддя В.В. Степаненко