Справа № 804/1803/16
Суддя: Степаненко Вячеслав Віталійович
Дата ухвалення: 2016-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2016 р. Справа № 804/1803/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіСтепаненко В.В.
при секретаріЗоідзе Т. А.
представника позивача представника відповідача Силки Т. О. Іваніни В. С
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом публічного акціонерного товариства «ХайдельбергЦемент Україна» до Дніпропетровського обласного центру зайнятості про визнання протиправним та скасування рішення, -
Публічне акціонерне товариство «ХайдельбергЦемент Україна» звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Дніпропетровського обласного центру зайнятості про визнання протиправним та скасування рішення від 14.03.2016 року №53 в частині анулювання дозволу на застосування праці іноземця від 04.03.2016 року №3847.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем всупереч вимогам чинного законодавства прийнято наказ від 14 березня 2016 року №53, яким анульовано дозвіл публічного акціонерного товариства «ХайдельбергЦемент Україна» від 23.12.2015 року №3847 на працевлаштування громадянина Німеччини Доктора ОСОБА_6.
У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач позов не визнав, надав до суду письмові заперечення, зазначивши, що наказ прийнято відповідачем в межах повноважень та на підставі законодавства України, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача у судовому засіданні підтримав заперечення та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Заслухавши пояснення сторін, розглянувши наявні документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
23 грудня 2015 року публічним акціонерним товариством «ХайдельбергЦемент Україна» отримано дозвіл №3847 на працевлаштування громадянина Німеччини Доктора ОСОБА_6 на посаду генерального директора строком дії до 22 грудня 2016 року.
На підставі вищевказаного дозволу та трудового контракту від 22.01.2016 року, укладеного між громадянином Німеччини Доктором ОСОБА_6 та публічним акціонерним товариством «ХайдельбергЦемент Україна», Доктора ОСОБА_6 було призначено на посаду генерального директора публічного акціонерного товариства «ХайдельбергЦемент Україна».
09 березня 2016 року Дніпропетровським обласним центром зайнятості отримано копію трудового контракту від 03.03.2016 року на працевлаштування громадянин Німеччини Доктора ОСОБА_6 на посаду генерального директора товариства з обмеженою відповідальністю «ХайдельбергГраніт Україна», на підставі раніше виданого останньому дозволу № 3567 від 04 березня 2014 року.
Враховуючи наведене, 14 березня 2016 року відповідачем прийнято наказ № 53 «Про видачу, продовження дії та анулювання дозволу на застосування праці іноземця та особам без громадянства», пунктом 2.1 якого анульовано дозвіл № 3847 публічному акціонерному товариству «ХайдельбергЦемент Україна» на застосування праці іноземця Доктора ОСОБА_6.
Підставою для прийняття оскаржуваного наказу слугувало порушення позивачем підпункту 7 пункту 25 Порядку видачі, продовження дії та анулювання дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 травня 2013 року № 437, що полягає у застосуванні праці іноземця чи особи без громадянства на інших умовах, ніж ті, що зазначені у дозволі, або іншим роботодавцем.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про зайнятість населення» формування та реалізацію державної політики у сфері зайнятості населення забезпечують у межах своїх повноважень Верховна Рада України, Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади у сфері соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим та Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування.
Головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з формування та реалізації державної політики у сфері зайнятості населення є центральний орган виконавчої влади у сфері соціальної політики.
Основні напрями реалізації державної політики у сфері зайнятості населення розробляються на підставі основних прогнозних параметрів соціально-економічного розвитку України, державних, галузевих та регіональних програм у частині їх впливу на сферу зайнятості населення, на розвиток трудового потенціалу з визначенням механізму їх реалізації.
Координацію і контроль за виконанням основних напрямів реалізації державної політики у сфері зайнятості населення здійснює центральний орган виконавчої влади у сфері соціальної політики за участю центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції.
Відповідальність за виконання основних напрямів реалізації державної політики у сфері зайнятості населення покладається на міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київську та Севастопольську міські державні адміністрації, органи місцевого самоврядування.
За правилами частини четвертої статті 3 Законом України «Про зайнятість населення» іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну для працевлаштування на визначений строк, приймаються роботодавцями на роботу на підставі дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства, виданого в порядку, визначеному цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Застосування праці іноземців та осіб без громадянства в Україні врегульовано статтею 42 Закону України «Про зайнятість населення», якою обумовлено, що підприємства, установи та організації мають право на застосування праці іноземців та осіб без громадянства на території України на підставі дозволу, що видається територіальними органами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, на строк до одного року, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Дозвіл роботодавцю на застосування праці іноземця або особи без громадянства видається за умови, що в Україні (регіоні) відсутні кваліфіковані працівники, які спроможні виконувати відповідний вид роботи, або є достатнє обґрунтування доцільності застосування їх праці, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Порядок видачі, продовження дії та анулювання дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства і розмір плати за видачу дозволу, яка зараховується до бюджету Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 18 Порядку видачі, продовження дії та анулювання дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 437 від 27 травня 2013 року, передбачено, що дозвіл видається на строк, зазначений у трудовому договорі (контракті), але не більш як на один рік. Якщо трудовий договір (контракт) є безстроковим, то дозвіл видається на один рік. Дія такого дозволу може бути продовжена необмежену кількість разів на той самий строк.
Згідно з підпунктом 5 пункту 25 вищевказаного Порядку дозвіл анулюється у разі встановлення факту застосування праці іноземця чи особи без громадянства на інших умовах, ніж ті, що зазначені у дозволі, або іншим роботодавцем.
Як вбачається з матеріалів справи, суб'єктом владних повноважень прийнято оскаржуваний наказ № 53 від 14 березня 2016 року, яким анульовано дозвіл № 3847, виданий позивачу на працевлаштування громадянина Німеччини Доктора ОСОБА_6 на посаді генерального директора, оскільки Дніпропетровським обласним центром зайнятості встановлено факт застосування праці іноземця чи особи без громадянства на інших умовах, ніж ті, що зазначені у дозволі, або іншим роботодавцем.
Так, матеріалами справи підтверджено, що громадянин Німеччини Доктор ОСОБА_6 призначений на посаду генерального директора товариства з обмеженою відповідальністю «ХайдельбергГраніт Україна» після отримання дозволу на застосування праці іноземця № 3567 від 04 березня 2014 року.
Поряд із цим, громадянин Німеччини Доктор ОСОБА_6 призначений на посаду генерального директора публічного акціонерного товариства «ХайдельбергЦемент Україна» після отримання дозволу на застосування праці № 3847 від 23.12.2015 року.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що наявність дозволу на застосування праці громадянина Німеччини Доктора ОСОБА_6 на посаді генерального директора товариства з обмеженою відповідальністю «ХайдельбергГраніт Україна» згідно з дозволом № 3567 від 04 березня 2014 року не може розцінюватись як обставина, яка свідчить про застосування праці іноземця чи особи без громадянства на інших умовах, ніж ті, що зазначені у дозволі, або іншим роботодавцем, оскільки у відповідності до різних дозволів, а саме: № 3847 від 23 грудня 2015 року та № 3567 від 04 березня 2014 року, отриманих різними роботодавцями - публічним акціонерним товариством «ХайдельбергЦемент Україна» та товариством з обмеженою відповідальністю «ХайдельбергГраніт Україна», праця однієї і тієї ж особи застосовується виключно тими роботодавцями, які отримали дозвіл та на умовах визначених цими дозволами.
Положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визнано право іноземців працювати на підприємствах, в установах і організаціях України або займатися іншою трудовою діяльністю на підставах і в порядку, встановлених для громадян України.
Слід зауважити, що чинним законодавством України не передбачено такої підстави для анулювання дозволу на застосування праці іноземців як встановлення факту праці іноземця в іншому підприємстві на підставі отриманого відповідним підприємством дозволу на застосування праці іноземців в даному підприємстві, оскільки пунктом 25 Порядку видачі, продовження дії та анулювання дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства встановлено вичерпний перелік підстав для анулювання дозволу.
Зважаючи на вищевказане, з аналізу норм чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що наявність дозволу на застосування праці громадянина Німеччини Доктора ОСОБА_6 на посаді генерального директора товариства з обмеженою відповідальністю «ХайдельбергГраніт Україна» не може розцінюватись як обставина, яка свідчить про застосування праці іноземця чи особи без громадянства на інших умовах, ніж ті, що зазначені у дозволі, або іншим роботодавцем, оскільки за різними дозволами, отриманими різними роботодавцями праця однієї і тієї ж особи застосовується виключно тими роботодавцями, які отримали дозвіл та на умовах, визначених цими дозволами, тому дії Дніпропетровського обласного центру зайнятості щодо анулювання дозволу на застосування праці іноземця №3847 від 23.12.2015 р., виданого публічному акціонерному товариству «ХайдельбергЦемент Україна» на Доктора ОСОБА_6 є такими, що суперечать нормам чинного законодавства України.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідачем під час розгляду справи по суті не доведено правомірності оскаржуваного наказу.
Таким чином, із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є такими, що підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Виходячи з цього, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1 378,00 грн. підлягає компенсації за користь бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 11, 70-72, 86, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов публічного акціонерного товариства «ХайдельбергЦемент Україна» до Дніпропетровського обласного центру зайнятості про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити у повному обсязі.
Визнати протиправним та скасувати наказ Дніпропетровського обласного центру зайнятості від 14.03.2016 року №53 в частині анулювання дозволу на застосування праці іноземця №3847 від 23.12.2015 р., виданий публічному акціонерному товариству «ХайдельбергЦемент Україна» на Доктора ОСОБА_6.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Дніпропетровського обласного центру зайнятості на користь публічного акціонерного товариства «ХайдельбергЦемент Україна» судові витрати у розмірі 1 378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень 00 копійок).
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 07 червня 2016 року.

Суддя В.В. Степаненко