Справа № 337/2392/16-а
Суддя: Котляр А. М.
Дата ухвалення: 2016-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

15.07.2016 Провадження № 2-а/337/95/2016
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2016 року Суддя Хортицького районного суду м. Запоріжжя Котляр А.М., розглянувши в порядку скороченого провадження матеріали справи за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2до Управління пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя, про спонукання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

29.06.2016 року представник позивача ОСОБА_3 звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2 з позовом до УПФ України в Хортицькому районі м. Запоріжжя, в якому просить зобов'язати відповідача призначити пенсію за віком ОСОБА_1, ОСОБА_2 з 27.04.2016 року.

Позовні вимоги, заявлені в адміністративному позові, представник позивача обґрунтовує тим, що з листопада 1996 року позивачі постійно проживають за межами території України в Ізраїлі та перебувають на консульському обліку посольства України в Державі Ізраїль, як громадяни України, що підтверджується копіями паспортів. 27.04.2016 року представник позивачів звернувся до відповідача із заявою про призначення позивачам пенсії за віком. Рішенням Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м.Запоріжжя № 20 від 06.05.2016 року в призначенні пенсії ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовлено у зв'язку з відсутністю довідки про постійне проживання в Україні.

Таку відмову відповідача вважає протиправною, оскільки вона порушує право позивачів на призначення їм пенсії, передбачене Конституцією України та Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а також нормами міжнародного права і міжнародної судової практики, що є складовою частиною національного законодавства. Просить справу розглянути без участі позивачів та представника позивача, заявлені позовні вимоги задовольнити.

У відповідності з вимогами ст.183-2 КАС України, справа розглядається судом в порядку скороченого провадження.

У встановлений строк відповідач надав суду заперечення проти позову, які обґрунтовує тим, що статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено вичерпний перелік осіб які мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг серед яких іноземці і особи без громадянство які перебувають в Україні на законних підставах.

П.16 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №22-1 від 25.11.2005р. вказує, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

П. 29 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №22-1 від 25.11.20053ареєстровано в Міністерстві юстиції України від 27 грудня 2005 р. № 1566/11846 визначає, що за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземні громадяни та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (реєстрації).

Позивачі проживають за кордоном (Держава Ізраїль), подали документи серед яких відсутні документ про місце постійного проживання в Україні. Копія паспорта громадянина України для виїзду за кордон (наданий у копії) не може слугувати документом, що засвідчує місце проживання в Україні та вік оскільки відповідно до Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон закордонним паспортом є документ, що посвідчує особу громадянина України за кордоном і при перетинанні державного кордону України.

З огляду на те, що позивачі не надали довідку на постійне проживання в Україні, вони не мають законних підстав на призначення пенсії.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані при прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Судом встановлено, матеріалами справі підтверджено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на день звернення за призначенням пенсії 27.04.2016 року досяг 70-річного віку, його загальний страховий стаж складає 34 роки 7 місяців 24 дні, що підтверджується копією трудової книжки. ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_2 на день звернення за призначенням пенсії 27.04.2016 року досягла 66 років, загальний страховий стаж складає 30 років 8 місяців 25 днів, що підтверджується копією трудової книжки

В 1996 році позивачі виїхали на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, та перебувають на консульському обліку посольства України в Державі Ізраїль.

До виїзду за кордон позивачі мешкали за адресою - АДРЕСА_1, Україна. Станом на сьогоднішній день ОСОБА_1, ОСОБА_2 пенсія не призначалась, відповідно, пенсійних виплат позивачі не отримують.

27.04.2016 року представник позивача звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі з заявою про призначення пенсії за віком, проте отримав відмову. Повідомленням від 18.05.2016р. №3698/02 відповідач сповістив, що ОСОБА_1 та повідомленням від 18.05.2016р. №3697/02 ОСОБА_2 не мають права на призначення пенсії, оскільки не надали довідку про постійне проживання в Україні.

Така відмова відповідача не ґрунтується на вимогах Закону, з огляду на наступне.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

До аналогічної правової позиції зводяться висновки Верховного Суду України у справах № 21-180а-15 від 12 травня 2015 року, № 21-2419а-15 від 06 жовтня 2015 року, які відповідно до ст. 244-2 КАС України мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для призначення і виплати пенсії позивачу у розмірі, передбаченому Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Крім того, право на отримання пенсії в України є конституційним правом громадянина України.

Згідно Конституції України, що є основним законом держави і нормою прямої дії: права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Ст. 46 Конституції України проголошено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 24 Конституції громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Таким чином, позивачі, що проживають у державі Ізраїль, як громадяни України, мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Відповідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінація - рішення, дії або бездіяльність, спрямовані на обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, сімейного та майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (далі - певні ознаки), якщо вони унеможливлюють визнання і реалізацію на рівних підставах прав і свобод людини та громадянина.

Тобто, як за внутрішнім законодавством України, так і за нормами міжнародного права і міжнародної судової практики, що є складовою частиною національного законодавства, позбавлення права на пенсію за ознакою місця проживання є дискримінацією.

Згідно із ч. 1. ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3. ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено): добросовісно, розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно протягом розумного строку .

Оцінивши за правилами, встановленими ст. 86 КАС України, наявні у матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що дії вчиненні відповідачем є неправомірними, суперечать вищезазначеними принципам, що свідчить про наявність порушень прав, свобод та інтересів позивача з боку відповідача, а тому позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Згідно з ч.1 ст. 94 КАС, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яке не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з державного бюджету України.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне стягнути з державного бюджету України на користь позивачів 551,20 грн. сплаченого судового збору.

На підставі вищевикладеного, керуючись 8, 19, 46, 55, 64, 68 Конституції України, ст. ст. 8, 26, 28, 42, 43, 49, 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 2, 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009, ст.ст. 1, 2, 17, 18, 69-71, 91, 94, 97, 98, 99, 104-106, 162, 183-2, 244-2, 256 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м.Запоріжжя призначити пенсію за віком ОСОБА_1 з 27 квітня 2016 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м.Запоріжжя призначити пенсію за віком ОСОБА_2 з 27 квітня 2016 року.

Стягнути з державного бюджету України на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: А.М.Котляр