Справа № 802/1016/16-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2016-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 липня 2016 р. Справа № 802/1016/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Воробйової І.А.,

за участю:

секретаря судового засідання: Фурмана В.В.

представників позивача: Задарко Ю.М.,Бадьорої Р.Г.

представників відповідача: Бедзіра І.А., Снігура А.О., Грушко О.Л.

Золоташко Г.І., Нартовської Є.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробуд"

до: Головного управління Державної фіксальної служби у Вінницькій області

про: визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Агробуд" (ТОВ "Агробуд", товариство, позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області (ГУ ДФС у Вінницькій області, податковий орган, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 30.06.2016р. № 000053215, яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 3682748,14 грн., №000054215, яким визначено суму грошового зобов'язання з військового збору в сумі 460709, 59 грн. та № в частині стягнення до бюджету 149 200 грн. ПДВ, що підлягала нарахуванню без застосування податкової пільги.

На обґрунтування позову зазначено, що ГУ ДФС у Вінницькій області проведено планову виїзну документальну перевірку, за наслідком якої складено акт, згідно висновків якого, встановлено порушення: п. 209.2 ст. 209 ПКУкраїни використання платником податків сум податку на додану вартість, що не сплачені до бюджету внаслідок отримання податкової пільги, не за призначенням (всупереч умовам її надання) ; п.п. 170.5.3 п. 170.5 ст. 170 ПКУ підприємством не проведено утримання (перерахування) податку на доходи фізичних осіб з дивідендів, по сумі, яка перевищує суму виплат, розраховану на будь-яку іншу акцію (корпоративне право), по ставках визначених в п. 167.1 ст. 167 ПКУ за період з 01.01.2014 по 29.02.2016 року в т. ч. за грудень 2014 року.; п.п. 170.5.3 п. 170.5 ст.170 ПКУ підприємством не проведено утримання (перерахування) військового збору з дивідендів, по сумі, яка перевищує суму виплат розраховану на будь-яку іншу акцію (корпоративне право), за період з 01.01.2014 по 29.02.2016 року в т.ч. за грудень2014 рок. За результатами даної перевірки податковим органом прийняті податкові повідомлення-рішення від 30.06.2016р. № 000053215, №000054215, №.

Позивач не погоджується із такими висновками податкового органу, вважаючи, що встановлені ГУ ДФС у Вінницькій області порушення не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Так, позивач зазначає, що наявність кредиторської заборгованості та перерахування коштів не платнику ПДВ не може вважатись використанням коштів не за призначенням. Окремо вказав, що у позивача на спеціальному рахунку акумулювалась достатня кількість коштів для покриття, як кредиторської заборгованості , так і оплати інших виробничих цілей, а за наявності відповідного залишку законодавчо це не заборонено.

Крім того, дивіденди, які прирівняні в акті до заробітної плати, не є такою, а тому не повинні оподатковуватись військовим збором і ставкою податку із розрахунку 15 % та/або 17%, оскількт не є привілейованим корпоративним правом.

За наведених обставин вважає, що висновки перевірки щодо нецільового використання коштів із спеціального рахунку та оподаткування дивідендів військовим збором та податком за ставкою 15 % та/або 17% є не обґрунтованими, а податкові-повідомлення - рішення від 30.06.2016р. № 000053215, №000054215, № протиправними, та таким, що підлягають скасуванню в оскаржуваних частинах.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представники відповідача позов не визнали, з підстав зазначених в письмових запереченнях, обґрунтовуючи свою позицію правомірністю прийняття оскаржуваних рішень та просили відмовити у задоволені позову.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, суд встановив наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агробуд" взято на податковий облік в Немирівському ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області та зареєстровано в якості суб'єкта спеціального режиму оподаткування.

З 25.04.2016 року по 08.06.2016 року працівниками ГУ ДФС у Вінницькій області проведено планову виїзну документальну перевірку ТОВ "Агробуд" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014р. по 29.02.2016 р.

За результатами перевірки складено акт №91/1401/05531021 від 15.06.2016 року (а.с. 21-37), у якому, серед іншого, зафіксовано порушення позивачем:

- п. 209.2 ст. 209 ПК України, а саме використання платником податків сум податку на додану вартість, що не сплачені до бюджету внаслідок отримання податкової пільги, не за призначенням (всупереч умовам її надання) всього на суму 149 200 грн.;

- п.п. 170.5.3 п. 170.5 ст. 170 ПКУ, а саме, підприємством не проведено утримання (перерахування) податку на доходи фізичних осіб з дивідендів, по сумі, яка перевищує суму виплат, розраховану на будь-яку іншу акцію (корпоративне право), по ставках визначених в п. 167.1 ст. 167 ПКУ за період з 01.01.2014 по 29.02.2016 року в сумі 2 398 093 в т. ч. за грудень 2014 року в сумі 2 398 093 грн.;

- п.п. 170.5.3 п. 170.5 ст.170 ПКУ підприємством не проведено утримання (перерахування) військового збору з дивідендів, по сумі, яка перевищує суму виплат розраховану на будь-яку іншу акцію (корпоративне право), за період з 01.01.2014 по 29.02.2016 року в сумі 300 000 грн. в т.ч. за грудень2014 року в сумі 300 000 грн.

На підставі висновку даного акту ГУ ДФС у Вінницькій області винесено податкові повідомлення-рішення від 30.06.2016р., а саме:

- №, яким, поряд із збільшенням грошового зобов'язання з ПДВ, до бюджету стягується 149 200 грн., як сума ПДВ, що підлягала нарахуванню без застосування податкової пільги, що передбачено п. 123.2 ст. 123 ПК України;

- №000053215, яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, в сумі 3 682 748, 14 грн., в тому числі 2 398 093 грн. за податковим зобов'язанням, 599 523,25 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами), 685 131,89 грн. сума пені відповідно до підпункту 129.1.3 пункту 129.1 статті 129 ПК України;

- №000054215, яким визначено суму грошового зобов'язання з військового збору в сумі 460 709, 59 грн., в тому числі 300 000 за податковими зобов'язаннями, 75 000 за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами), 85 709,59 грн. сума пені відповідно до підпункту 129.1.3 пункту 129.1 статті 129 ПК України.

Не погоджуючись з такими рішеннями та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Визначаючись стосовно позовних вимог щодо скасування податкового повідомлення-рішення № в частині нарахування 149 200 грн. податкового зобов"язання, суд керується та виходить з наступного.

Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Пунктом 209.1 статті 209 ПК України передбачено, що резидент, який провадить підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у пункті 209.6 цієї статті (далі - сільськогосподарське підприємство), може обрати спеціальний режим оподаткування.

В свою чергу, пунктом 209.6 статті 209 ПК України (в редакції чинній на момент проведення відповідних господарських операцій) встановлено, що сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менш як 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно.

Згідно пункту 209.2 статті 209 ПК України встановлено, що згідно із спеціальним режимом оподаткування сума податку на додану вартість, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів/послуг, не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається в розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей.

Зазначені суми податку на додану вартість акумулюються сільськогосподарськими підприємствами на спеціальних рахунках, відкритих в установах банків та/або в органах, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України

Виробничими факторами, за рахунок яких сформовано податковий кредит, в розумінні підпункту 209.15.1 пункту 209.15 статті 209 ПК України, зокрема, є товари/послуги, які придбаваються сільськогосподарським підприємством для їх використання у виробництві сільськогосподарської продукції, а також основні фонди, які придбаваються (споруджуються) з метою їх використання у виробництві сільськогосподарської продукції.

Відповідно до умов пункту 123.2 статті 123 Податкового кодексу України, використання платником податків (посадовими особами платника податків) сум, що не сплачені до бюджету внаслідок отримання (застосування) податкової пільги, не за призначенням та/або всупереч умовам чи цілям її надання (зокрема, останні не направлені:

- на відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів (визначення останніх наведено у підпункті 209.15.1),

- на інші виробничі цілі (при наявності залишку), згідно із законом з питань відповідного податку, збору, платежу додатково до штрафів, передбачених пунктом 123.1 цієї статті, тягне за собою стягнення до бюджету суми податків, зборів, платежів, що підлягали нарахуванню без застосування податкової пільги.

Окрім, норм ПК України, механізм акумулювання сум ПДВ на спеціальних рахунках, відкритих у банках та/або органах, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, що не підлягають сплаті до бюджету і нараховуються сільськогосподарськими підприємствами - суб'єктами спеціального режиму оподаткування діяльності у сфері сільського та лісового господарства і рибальства (далі - сільськогосподарські підприємства) на вартість поставлених ними сільськогосподарських товарів (послуг) визначається Порядком акумулювання сільськогосподарськими підприємствами сум податку на додану вартість на спеціальних рахунках, відкритих у банках та/або органах, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2011р. №11 (далі - Порядок №11).

Зокрема, у Порядку №11 міститься аналогічна норма щодо акумулювання коштів, а саме, відповідно до підпункту 1 пункту 4, сума податку на додану вартість, що акумулюється на спеціальному рахунку, не підлягає вилученню до державного бюджету і використовується сільськогосподарським підприємством відповідно до пункту 209.2 статті 209 ПК України а починаючи з 1 січня 2017 р. перераховується на поточний рахунок сільськогосподарського підприємства.

Водночас, пунктом 4 Порядку №11 передбачено, що у разі нецільового використання суми податку на додану вартість сільськогосподарське підприємство несе відповідальність відповідно до законодавства.

Із системного аналізу наведених норм чинного законодавства видно, що визначальними факторами, які дають можливість сільськогосподарському підприємству не сплачувати до бюджету ПДВ нараховане на вартість поставлених товарів та повністю залишити у своєму розпорядженні для відшкодування суми податку, є використання коштів акумульованих на спеціальному рахунку та необхідність дотримання їх цільового призначення/використання.

Разом з тим, як видно із пункту 209.2 ПК України, за наявності залишку такої суми податку, кошти зі спеціального рахунку використовуються для інших виробничих цілей.Так, оцінюючи позицію відповідача про нецільове використання коштів із спеціального рахунку у зв'язку з тим, що у позивача наявна заборгованість з відшкодування суми податку постачальникам, суд виходить з наступного.

Аргументуючи нецільове використання відповідної суми коштів податковий орган зазначає про наявну заборгованість перед постачальниками ТОВ "Агрозахист Донбас", ТОВ "Захід Агробізнес" та ТОВ "РДО Україна".

Суд не погоджується з такими доводами відповідача та зазначає про наступне.

Між ТОВ "Агрозахист Донбас" (постачальник) та ТОВ "Агробуд" (Покупець) 30 грудня 2013 року укладено договір поставки №2014Іл/4, згідно якого визначено, що "порядок розрахунків за поставлений товар визначається в Додатках до даного договору".

В свою чергу, додатком №1 від 30 грудня 2013 року до вказаного договору визначено, що покупець сплачує постачальнику в порядку оплати 100% від суми поставки до 15 жовтня 2014 року, в той час, як поставка товару здійснюється 24.03.2014 року.

Аналогічна ситуація по ТОВ "Захід Агробізнес", де відповідно до умов договору поставки (насіння) від 07 лютого 2014 року №24-Н/ЛВ, кінцева оплата у розмірі 80 % встановлена до 15.10.2014 року .

Відповідно до договору №133/2014 від 25.06.2014 року укладеного між позивачем та ТОВ "РДО Україна", за умовами якого ТОВ "Агробуд" отримано та оприбутковано трактор 8335R вартістю 2 969 575 грн, попередня оплата здійснена в сумі 593 915 грн. (20 % вартості). Разом з тим решта вартості, підлягає сплаті до 20.09.2014 року (у сумі 296 957, 50 грн.) та 25.10.2014 року (у сумі 2 078 702, 50 грн.).

Тут слід зазначити, що вказана заборгованість є лише "кредиторською" і обумовлена специфікою бухгалтерського обліку, яка не є заборгованістю з огляду на умови договору та строки в які здійснюється її погашення.

За таких обставин, твердження податкового органу про існування відповідної заборгованості перед постачальниками до 02.09.2014р. та 15.10. 2014 року є безпідставними.

Суд також звертає увагу, що станом на 01.09.2014 року на спеціальному рахунку ТОВ "Агробуд" акумульовано кошти в сумі 1 369 115, 84 грн., що підтверджується відповідною банківською випискою та не заперечується відповідачем.

А відтак, навіть при наявності заборгованості перед постачальниками, що складає в загальному 365 130, 00 грн., в розпорядженні товариства залишається залишок 1 003 985, 84 грн. , який міг бути використаний ним на інші виробничі цілі.

В свою чергу, як видно із матеріалів справи товариством із спеціального рахунку здійснено перерахування коштів на рахунок ФОП ОСОБА_8 та МПП фірма "Ерідон» на суму 149 200 грн., при наявній на спеціальному рахунку сумі 1 369 115, 84 грн.

Стосовно доводів податкового органу щодо нецільового використання коштів зі спецрахунку внаслідок перерахування коштів не платнику ПДВ, тут слід зазначити, що норми Податкового кодексу, які регулюють питання використання відповідних коштів не ставлять можливість такого використання у залежність із тим є постачальник платником ПДВ чи ні.

Також, в листі ДФС України від 23.12.2015 року №27550/6/99-99-19-03-02-15 зазначено, що спрямування коштів зі спеціального рахунку на придбання виробничих факторів, постачальник яких не є платником ПДВ, не буде вважатись нецільовим використанням акумульованих коштів.

Отже, підсумовуючи викладене суд зазначає, що твердження податкового органу щодо нецільового використання коштів з підстав наявності заборгованості з відшкодування суми податку постачальникам та перерахування коштів не платнику ПДВ спростовуються вищенаведеним та не знайшли своє підтвердження.

Визначаюсь щодо правомірності податкових повідомлень рішень №000053215 та №000054215, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 170.5 ПКУ податковим агентом платника податку під час нарахування на його користь дивідендів, крім випадків, зазначених у підпункті 165.1.18 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу, є емітент корпоративних прав або за його дорученням інша особа, яка здійснює таке нарахування.

Доходи, зазначені в цьому пункті, остаточно оподатковуються податковим агентом під час їх нарахування платнику податку за ставкою, визначеною у пункті 167.2 статті 167 цього Кодексу.

В свою чергу відповідно до пункту 167.2 статті 167 ПКУ ставка податку становить 5 відсотків бази оподаткування у випадках, прямо визначених цим розділом.

Згідно підпункту 170.5.3 пункту 170.5 статті 170 ПКУ дивіденди, що нараховані платникові податку за акціями або іншими корпоративними правами, що мають статус привілейованих або інший статус, що передбачає виплату фіксованого розміру дивідендів чи суми, яка перевищує суму виплат, розраховану на будь-яку іншу акцію (корпоративне право), емітовану таким платником податку згідно з підпунктом 153.3.7 пункту 153.3 статті 153 цього Кодексу, для цілей оподаткування прирівнюються до виплати заробітної плати з відповідним оподаткуванням.

Із аналізу наведеної норми видно, що законодавцем визначено чіткі критерії при яких виплату дивідендів можна прирівняти до заробітної плати, внаслідок нарахування їх за корпоративними правами, що мають статус привілейованих, зокрема: корпоративні права мають бути емітовані платником податку, тобто розповсюдження таких корпоративних прав має здійснюватись шляхом їх емісії; ці права повинні мати статус привілейованих та виплати по вказаному корпоративному праву мають перевищувати виплати по "звичайному" корпоративному праву або мати фіксований розмір за будь-яких умов (незалежно від наявності прибутку чи збитку у підприємства).

Аналізуючи позицію податкового органу стосовно того, що дивіденди нараховані ОСОБА_9 в сумі 20 000 000 грн., прирівнюються до заробітної плати, а відтак, така виплата має оподатковуватись за ставкою податку 15% або 17%, а не 5% , а також оподатковуватись військовим збором в розмірі 1,5%, суд зазначає про наступне.

Порядок формування статутного капіталу господарських товариств та порядок виникнення корпоративних прав у особи, зокрема в статусі привілейованих, з врахуванням різновидів товариств регулюється Господарським кодексом України (далі - ГК України), Законом України "Про господарські товариства" (далі - Закон № 1576-XII ), Законом України "Про цінні папери та фондовий ринок" (далі- Закон №3480-IV).

Відповідно до статті 1 Закону №1576-XII, до господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства.

В свою чергу, товариством з обмеженою відповідальністю в розумінні статті 50 Закону №1576-XII, визнається товариство, що має статутний капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами. Учасники товариства несуть відповідальність в межах їх вкладів.

Іншим є порядок формування статутного капіталу у акціонерному товаристві.

Зокрема, статтею 24 Закону №1576-XII передбачено, що акціонерним визнається товариство, яке має статутний (складений) капітал, поділений на визначену кількість акцій рівної номінальної вартості, і несе відповідальність за зобов'язаннями тільки майном товариства.

Акціонери відповідають за зобов'язаннями товариства тільки в межах належних їм акцій.

Відповідно до статті 25 Закону №1576-XII, до акціонерних товариств належать: відкрите акціонерне товариство, акції якого можуть розповсюджуватися шляхом відкритої підписки та купівлі-продажу на біржах; закрите акціонерне товариство, акції якого розподіляються між засновниками і не можуть розповсюджуватися шляхом підписки, купуватися та продаватися на біржі.

Акціонерне товариство має право випускати цінні паперивідповідно до вимог, встановлених Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку. У разі додаткового випуску акцій без реєстрації попереднього випуску акцій усі договори купівлі-продажу акцій додаткового випуску вважаються недійсними з наслідками, передбаченими частиною п'ятою статті 30 цього Закону (ст. 27 Закону №1576-XII).

Аналогічні норми містяться у статті 163 ГК України, у якій зазначено, що суб'єкти господарювання в межах своєї компетенції та відповідно до встановленого законодавством порядку можуть випускати та реалізовувати цінні папери, а також придбавати цінні папери інших суб'єктів господарювання.

В свою чергу, цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, яка має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов'язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам .Правовий режим цінних паперів визначається цим Кодексом та іншими законами(ч.2 ст. 163 ГК України ).

Відповідно до частини першої статті 164 ГК України суб'єкт господарювання - юридична особа у випадках і порядку, передбачених законом, має право випускати від свого імені акції та облігації підприємства і реалізовувати їх громадянам та юридичним особам.

Разом з тим, випуск цінних паперів в розумінні статті 1 Закону №3480-IV- сукупність певного виду емісійних цінних паперів одного емітента, однієї номінальної вартості, які мають однакову форму випуску і міжнародний ідентифікаційний номер, та забезпечують їх власникам однакові права незалежно від часу придбання і способу їх емісії.

Відповідно до статті статті 1 Закону №3480-IV емісія - сукупність дій емітента, що провадяться в установленій законодавством послідовності і спрямовані на розміщення емісійних цінних паперів серед їх перших власників;

Поняття "емітенту" наведено у статті 2 Закону №3480-IV, зокрема, ним є - юридична особа, у тому числі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Автономна Республіка Крим або міська рада, а також держава в особі уповноважених нею органів державної влади чи міжнародна фінансова організація, які від свого імені розміщують емісійні цінні папери та беруть на себе зобов'язання за ними перед їх власниками.

Із положень статті 6 Закону №3480-IV випливає, що емітентом акцій є тільки акціонерне товариство.

Акціонерне товариство розміщує акції двох типів - прості та привілейовані.

Привілейовані акції надають їх власникам переважні, стосовно власників простих акцій, права на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів та на отримання частини майна акціонерного товариства у разі його ліквідації, а також надають права на участь в управлінні акціонерним товариством у випадках, передбачених статутом і законом, який регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств.

Акціонерне товариство розміщує привілейовані акції різних класів (з різним обсягом прав), якщо така можливість передбачена його статутом.

Із аналізу наведених вище норм, видно чітке визначення поняття емісія, емітент, які фігурують тільки в контексті зі створенням/діяльністю акціонерного товариства, оскільки випускати акції можуть лише акціонерні товариства. Інші суб'єкти господарювання - юридичні особи, в тому числі товариство з обмеженою відповідальністю такими правами не наділені. Окрім того питання привілейованості також вирішується лише шляхом випуску (емісії) привілейованих акцій акціонерним товариством.

Як встановлено судом, позивач у справі діє з організаційно - правовою формою - товариство з обмеженою відповідальністю, що видно із копії статуту та відображено у акті перевірки.

Відповідно до пункту 5.1 Статуту товариства його учасниками є: ОСОБА_7- 1,188%; ОСОБА_11- 20,725%; ОСОБА_12-0,998% ОСОБА_9-77,089%.

Всі учасники товариства наділені рівними правами, що відображено у пункті 5.2. Статуту серед яких зазначені: брати участь в управлінні справами Товариства; отримувати частку прибутку від діяльності Товариства; таке право мають особи, які є учасниками Товариства на початок виплати відповідних платежів; обирати та бути обраним до органів управління Товариства."

Відповідно до п. п. 8.3.8 п. 8.3 Статуту товариства, до компетенції зборів учасників товариства належить, зокрема, затвердження річних звітів та бухгалтерських балансів Товариства, затвердження звітів і висновків ревізійної комісії, розподіл прибутку та збитків Товариства, визначення строку та порядку виплати частки прибутку

В свою чергу, п.п. 8.4.2. п. 8.4. даного статуту передбачено, що з питань визначення основних напрямків діяльності Товариства, затвердження його планів та звітів про їх виконання, внесення змін до Статуту, а також при вирішенні питання про виключення учасника з Товариства, рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосують учасники, що володіють у сукупності більш як 50 відсотками загальної кількості голосів учасників Товариства. З решти питань рішення приймаються простою більшістю голосів.

Як видно з протоколу №4 від 30.12.2014р. одноголосним рішенням зборів учасників ТОВ «Агробуд» прийнято рішення про надання згоди на виплату частини дивідендів в розмірі 20 000 000 грн. на користь учасника Товариства - ОСОБА_9, будь- які заперечення та зауваження в протоколі відсутні.

Суд звертає увагу, що виключно до компетенції загальних зборів учасників товариства належать питання щодо нарахування дивідендів та їх розміру і останнє має бути погоджено більшістю голосів учасників. Крім того, розмір дивідендів не носить фіксованого розміру оскільки розподілу, в тому числі і на виплату дивідендів, підлягає саме сума прибутку підприємства.

Отже, як видно із положень Статуту всі учасники товариства є рівними у своїх правах та обов'язках, жодних ширших прав у учасника, який має більшу частку немає.

За таких обставин враховуючи, що дивіденди нараховані ОСОБА_9, як одному із учасників ТОВ «Агробуд», не відповідають жодним із критеріїв зазначених у вище процитованих нормах, відтак вони не є привілейованими корпоративними правами, зважаючи, на те, що у статуті також відсутні положення, що наділяють учасника , який має більшу частку ширшими правами, суд доходить висновку, що такі виплати не прирівнюються до заробітної плати та не підлягають оподаткуванню військовим збором та оподатковуються податком на доходи фізичних осіб за ставками 15% та 17%.

Згідно зі статтею 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до частини 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ст. 86 КАС України).

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено).

Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішеньта докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що мотивація та докази, на які посилається позивач, дають суду підстави для постановлення висновків, які б спростовували доводи відповідача, а встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, адміністративний позов належить задовольнити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що відповідно до частини першої статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що позовні вимоги носять майновий характер та позов підлягає задоволенню, на користь позивача необхідно стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати у даній справі.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові подвідомлення-рішення Головного управління Державної фіксальної служби у Вінницькій області від 30.06.2016р. № 000053215, яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, в сумі 3682748,14 грн.; №000054215, яким визначено суму грошового зобов'язання з військового збору в сумі 460 709,59 грн. та № в частині стягнення до бюджету 149 200 грн. ПДВ.

Стягнути на користь ТОВ "Агробуд" (вул. Леніна, 2, смт.Оратів, Вінницька область, ) судовий збір, сплачений згідно платіжного доручення №2212 від 11.07.2016р. в сумі 42 926,58 (сорок дві тисячі дев'ятсот двадцять шість гривень 58 копійок) та згідно платіжного доручення №2273 від 15.07.2016р. в сумі 21 463,29 (двадцять одна тисяча чотириста шістедсят три гривні 29 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіксальної служби у Вінницькій області.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна