Справа № 804/16096/15
Суддя: Богданенко І.Ю.
Дата ухвалення: 2016-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

14 липня 2016 рокусправа № 804/16096/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Богданенка І.Ю.,

суддів: Уханенка С.А. Дадим Ю.М. ,

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

за участю представників:

позивача: ОСОБА_1 (довіреність від 25 лютого 2016 року),

ОСОБА_2 (ордер від 14 липня 2016 року),

відповідача: ОСОБА_3 (довіреність від 10 червня 2016 року),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 березня 2016 року

у справі №804/16096/15

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Державної фіскальної служби України

про скасування податкової консультації,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулася у Дніпропетровський окружний адміністративний суд з позовом до Державної фіскальної служби України про скасування податкової консультації від 28 жовтня 2015 року № 10060/Г/99-99-1702-02-14.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 березня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Державна фіскальна служба України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні представник Державної фіскальної служби України вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Представники фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 заперечують проти вимог апеляційної скарги та просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, постанову без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

12 жовтня 2015 року фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулася до Державної фіскальної служби України з листом від 06 жовтня 2015 року № 06/10-1, в якому просила надати відповідь та розяснити питання щодо обліку доходів та витрат фізичної особи-підприємця. Зокрема просила розяснити, чи може фізична особа-підприємець включати до складу витрат, при річному декларуванні доходів та визначенні оподатковуваного доходу, при складанні податкової декларації про майновий стан і доходи, витрати по сплаті відсотків та комісій банку при укладенні кредитних договорів з банками для потреб фінансово-господарської діяльності фізичної особи-підприємця в умовах отримання фізичною особою-підприємцем кредитів виключно для фінансування потреб фінансово-господарської діяльності фізичної особи - підприємця.

Державною фіскальною службою України 28 жовтня 2015 року надано податкову консультацію №10061/Г/99-99-1702-02-14, у якій зазначено, що для фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування не передбачено включення до складу витрат суму сплачених відсотків, які нараховані платнику податків за користування кредитними коштами, незалежно від того, що кредит отримувався для здійснення підприємницької діяльності.

Підпунктом 14.1.172 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що податкова консультація допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.

Згідно з пунктами 52.1, 52.2 статті 52 Податкового кодексу України встановлено, що за зверненням платників податків контролюючі органи надають безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом. Податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.

Відповідно до пункту 53.3 статті 53 Податкового кодексу України платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій або електронній формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору. Визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Судом встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_4 перебуває на загальній системі оподаткування, основний вид діяльності - оптова торгівля продуктами харчування. Зі своїми контрагентами-покупцями у позивача укладені договори постачання товару з відстрочкою платежу від 30 до 60 днів (по різним договорам різна кількість днів відстрочки). Також визначено, що постачальникам необхідно сплачувати вартість поставленого товару в день постачання чи з 7- денною відстрочкою платежу, у зв'язку з чим виникає необхідність у залученні кредитних коштів. Відсотки за користування кредитом складають значну суму витрат. За таких обставин, постало питання щодо можливості фізичною особою-підприємцем включати до складу витрат, при річному декларуванні доходів та визначенні оподатковуваного доходу, при складанні податкової декларації про майновий стан і доходи, витрати по сплаті відсотків та комісій банку при укладенні кредитних договорів з банками для потреб фінансово-господарської діяльності фізичної особи-підприємця в умовах отримання фізичною особою-підприємцем кредитів виключно для фінансування потреб фінансово-господарської діяльності фізичної особи-підприємця.

Стаття 177 Податкового кодексу України визначає порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до пунктів 177.1, 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу. Обєктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, повязаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Згідно з пунктом 177.4. статті 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо повязаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного обєкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, від шкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обовязкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обовязкове страхування життя або здоровя працівників у випадках, передбачених законодавством; суми єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що повязані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги звязку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, повязані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо повязаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

З аналізу зазначених норм можна дійти висновку, що фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування може віднести до складу витрат витрати, якщо вони документально підтверджені первинними документами; повязані з господарською діяльністю фізичної особи-підприємця; безпосередньо повязані з отриманням доходів; фактично сплачені; товари (послуги) фактично отримано фізичною особою-підприємцем.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, серед інших є фінансовою послугою.

Пунктом 14 частини 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що до фінансових послуг відносяться банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність».

В свою чергу, Законом України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Згідно з частиною 1 статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» як кредитні в цій статті розглядаються операції - банківські послуги щодо розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Отже, кредитування (тобто надання грошових коштів в позику під проценти банківською або іншою фінансовою установою) є банківською (фінансовою) послугою, в якій банк виступає надавачем такої послуги, а клієнт банку (в даному випадку - Позивач) - є користувачем послуг банку.

Як встановлено судом, кредитні кошти залучаються фізичною особою-підприємця ОСОБА_4 для придбання товарів, які використовуються в господарській діяльності. Ця готова продукція реалізовуються в мережі супермаркетів й позивач отримує дохід.

Таким чином, оплата процентів, нарахованих на кредитні кошти, що одержані від Банку для закупівлі товарів, які використовуються в господарській діяльності, є вартістю придбаних банківських послуг, прямо повязаних з господарською діяльністю позивача.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач має право на включення до складу витрат при річному декларуванні доходів та визначенні оподатковуваного доходу, при складанні податкової декларації про майновий стан і доходи, витрат по сплаті відсотків та комісій банку при укладенні кредитних договорів з банками для потреб фінансово-господарської діяльності фізичної особи-підприємця в умовах отримання такою особою кредитів виключно для фінансування потреб його фінансово-господарської діяльності.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків щодо задоволення позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_4.

Суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи та надана правильна юридична оцінка, у звязку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 196, 198, 200, 205, 206, 212 Кодексу адміністративного судочинства України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя І.Ю. Богданенко

суддя С.А. Уханенко

суддя Ю.М. Дадим