Справа № 808/1407/16
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2016-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року 17:09Справа № 808/1407/16 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стрельнікової Н. В.,

за участю секретаря Батигіна О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1,

до: Держаної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області,

третя особа: ОСОБА_2 професійна спілка працівників органів держаної фіскальної служби в особі Запорізької обласної організації,

про: зобовязання вчинити певні дії та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_2 професійна спілка працівників органів державної фіскальної служби в особі Запорізької обласної організації, в якому просить суд наступне: зобовязати відповідача видати наказ (розпорядження) про звільнення ОСОБА_1 з 05.04.2016 у звязку із порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю (ч. 1 ст. 39 КЗпП), заповнити відповідно належним чином та видати ОСОБА_1 трудову книжку разом із засвідченою належним чином копією наказу про звільнення; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 належну їй за остаточним розрахунком заборгованість за березень-квітень 2016 року в сумі 6097 грн. 72 коп., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 12888 грн. 00 коп., компенсацію за роботу в вихідні в розмірі 3938 грн. 00 коп., вихідну допомогу в розмірі 16098 грн. 00 коп., а всього разом 44875 грн. 32 коп.

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених в позовній заяві. Зокрема зазначили, що позивач працювала з 27.06.2003 в ДПІ у Жовтневому районі м.Запоріжжя ГУ ДФС України у Запорізькій області на різних посадах. Протягом 2013 2014 років наказами та розпорядженнями керівника відповідача її неодноразово залучали до роботи у вихідні дні. Стверджує, що на її письмову заяву з проханням компенсувати відпрацьовані вихідні дні наданням 12 днів відпочинку, їй відмовлено. Таку відмову, позивач вважає порушенням ст. 72 КЗпП України, у звязку з чим вона звернулась до відповідача із заявою про звільнення її на підставі ч.1 ст. 39 КЗпП України, якою передбачено розірвання трудового договору на вимогу працівника в разі порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю. Однак, відповідач в порушення вимог ст.ст. 39, 47, 116 КЗпП України наказ про звільнення позивача не видав, остаточний розрахунок у день звільнення не провів, трудову книжку позивачу не видав, чим порушив права позивача. Просили позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти адміністративного позову заперечила та пояснила, що з боку ДПІ у Жовтневому районі м.Запоріжжя ГУ ДФС України у Запорізькій області відсутні порушення, на які посилається позивач. Зазначає, що відповідачем на підставі заяв позивачки від 09.03.2016 та від 11.03.2016 наказами ДПІ №52-В від 09.03.2016 та №55-В від 11.03.2016 були надані дні відпочинку. В подальшому п.2 наказу №52-В (про надання днів відпочинку) було скасовано у звязку з тим, що позивачка звернулась із заявою про проходження стажування на новій посаді. Наказом ДПІ у Жовтневому районі №14-О від 18.03.2016 на підставі заяви ОСОБА_1 її було призначено на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування ПДВ управління податків і зборів з юридичних осіб по строковому договору до фактичного виходу працівника (ОСОБА_3М.), яка перебувала у відпустці по догляду за дитиною. У звязку з тим, що 01.04.2016 до ДПІ звернулась ОСОБА_3 із заявою, якою повідомила про своє бажання достроково перервати відпустку на приступити до роботи з 12.04.2016, наказом №22-О від 11.04.2016 позивачку звільнено відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України (із закінченням строку трудового договору). Просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Представник третьої особи у судове засідання не прибув, про причини неявки не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що у позові слід відмовити повністю.

Як свідчить копія трудової книжки ОСОБА_1, яка міститься в матеріалах справи (а.с.47-49) вона працювала з 01.07.2003 в Державній податковій інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя на різних посадах.

В матеріалах справи містяться накази та розпорядження керівника Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя (а.с. 52-76), якими позивачка залучалася до роботи (чергування) у вихідні дні.

09.03.2016 ОСОБА_1 звернулась до відповідача із письмовою заявою (а.с. 51), якою просила компенсувати їй її роботу у вихідні дні: 18.08.2012 згідно Наказу №683 від 23.07.2012; 02.03.2013 згідно Наказу №131 від 20.02.2013; 13.04.2013 згідно Наказу №232 від 26.03.2013; 20.04.2013 згідно Наказу №232 від 26.03.2013; 06.05.2013 згідно Наказу №394 від 29.05.2012; 06.04.2013 згідно Наказу №394 від 29.05.2012; 23.11.2013 згідно Розпорядження №43-р від 22.11.2013; 07.03.2015 згідно Наказу №37 від 23.02.2015; 30.05.2015 згідно Наказу №131 від 20.04.2015; 18.07.2015 згідно Наказу №236 від 17.06.2015; 13.12.2015 згідно Наказу №460 від 19.11.2015; 02.05.2015 згідно Розпорядження №34-р від 29.04.2013 наданням інших днів відпочинку з 11.03.2016 по 12.03.2016; з 14.03.2016 по 18.03.2016; з 21.03.2016 по 25.03.2016.

Позивачка стверджує, що їй було відмовлено у наданні таких днів без пояснення причин.

У звязку з ненаданням позивачці додаткових днів відпочинку за роботу у вихідні дні, остання звернулась 04 квітня 2016 року до відповідача із письмовою заявою про розірвання трудового договору з 05.04.2016 за ч.3 ст. 38 КЗпП України у звязку з порушенням на думку позивачки законодавства про працю, а саме: не надання їй додаткових днів відпочинку за її роботу у вихідні дні (а.с.7).

Листом відповідача від 05.04.2016 №2802/14/08-26-04-033 (а.с.9) позивачку було повідомлено про те, що її заява від 04.04.2016 не підлягає задоволенню, оскільки на той час позивачку було призначено на посаду по строковому договору, розірвання якого не передбачено ст. 38 КЗпП України, та повідомлено про необхідність надання письмових пояснень, яких саме норм законодавства про працю було порушено.

05.04.2016 позивачка також подала заяву, у якій зазначила, що у доповнення до її заяви від 04.03.2016 у звязку з тим, що укладений нею договір є строковим, просить звільнити її з тих же підстав за ч. 1 ст. 39 КЗпП України (а.с. 6).

Проте, листом відповідача №2807/8/08-26-04-033 від 05.04.2016 (а.с.10) позивача було повідомлено про відсутність правових підстав для звільнення її з 05.04.2016 року.

Не погоджуючись з відмовою відповідача звільнити позивачку з 05.04.2016 у звязку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, ОСОБА_1 звернулась до суду із цим позовом.

Згідно з ч.1 ст.71 КЗпП України робота у вихідні дні забороняється. Залучення окремих працівників до роботи у ці дні допускається тільки з дозволу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) підприємства, установи, організації і лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством і в частині другій цієї статті.

Відповідно до ч.3 ст. 71 КЗпП України, залучення працівників до роботи у вихідні дні провадиться за письмовим наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Як зазначено у ст.72 КЗпП України, робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу.

Отже, спосіб компенсації у вихідний день (надання іншого вихідного дня чи підвищеної оплати) визначається за згодою сторін трудового договору, і в наказі про залучення працівників до роботи у вихідний день роботодавець може конкретно зазначити, у який саме спосіб працівникові буде компенсуватися робота у вихідний день. При цьому, у разі, коли у наказі не зазначено дату, коли саме буде надано день відпочинку, зазначена обставина не надає працівникові права самовільно визначати інший день відпочинку, оскільки вирішення такого питання відповідно до вимог ст. 72 КЗпП України можливе лише за згодою сторін. Отже, питання щодо термінів надання іншого дня відпочинку у порядку компенсації за роботу у вихідний день законодавчо не врегульовано. Вказане відповідає крім іншого розясненням наданим Міністерством соціальної політики України у Листі від 19.09.2012 №321/13/133-12 «Про компенсацію за роботу у вихідний день».

Судом досліджено накази відповідача про організацію чергування відповідальних осіб ДПІ, накази містять спосіб, яким в подальшому буде компенсуватися робота у вихідний день, а саме наданням іншого дня відпочинку. Зазначені накази позивачем не оскаржувались.

Тобто, сторони зазначених трудових відносин узгодили спосіб компенсації роботи у вихідний день шляхом надання дня відпочинку в інший день.

Позивач стверджує, що їй відмовлено у наданні інших днів відпочинку за роботу у вихідний день.

Проте суд не може погодитися з таким твердженням, оскільки в матеріалах справи міститься наказ Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Головного управління ДФС у Запорізькій області від 09 березня 2016 року №52-в (а.с.78), пунктом 2 якого, надано ОСОБА_1 інші дні відпочинку з 11 березня 2016 року по 12 березня 2016 року, з 14 березня 2016 року по 18 березня 2016 року, з 21 березня 2016 року по 23 березня 2016 року, підстава заява ОСОБА_1

Разом з цим, 10.03.2016 року позивачка подала відповідачу заяву, у якій просила дозволити їй пройти стажування по посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування ПДВ управління податків і зборів з юридичних осіб з 11.03.2016 по 17.03.2016.

Наказом відповідача від 11.03.2016 №78 призначено проведення стажування на посаді головного державного ревізора-інпектора відділу адміністрування ПДВ управління податків і зборів з юридичних осіб ОСОБА_1, терміном 7 календарних днів, з 11 березня по 17 березня 2016 року (а.с.52) за її заявою від 10.03.2016 (а.с. 81).

Отже, у звязку з тим, що позивачка погодилась пройти у термін з 11 березня 2016 року по 17 березня 2016 року стажування на новій посаді, відповідачем наказом №53-В (а.с.45) було внесено зміни до наказу про надання днів відпочинку, шляхом скасування пункту 2, яким передбачалось надання таких днів ОСОБА_1

Крім того, 11.03.2016 позивачка знов звернулась із заявою (а.с.79), якою просила компенсувати її роботу у вихідний день 18.08.2012 згідно Наказу від 23.07.2012 №683, наданням іншого дня відпочинку 12 березня 2016 року.

Наказом Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м.Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області від 11 березня 2016 року №55-в (а.с.80) на підставі ст.72 КЗпП України надано позивачу інший день відпочинку на 12 березня 2016 року.

Позивач у судовому засіданні не заперечила, що нею було використано день відпочинку 12.03.2016.

Наказом Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м.Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області від 18.03.2016 №14-0 ОСОБА_1 призначено з 18 березня 2016 року на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування ПДВ управління податків і зборів з юридичних осіб, на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 6-річного віку головного державного ревізора-інспектора цього відділу ОСОБА_3, до її фактичного виходу на роботу (а.с.53).

Крім того, як було зясовано судом з пояснень представника відповідача та наданих ним документів, 01.04.2016 ОСОБА_3 була подана відповідачу заява про переривання їй відпустки по догляду за дитиною та дозволити стати їй до роботи з 12.04.2016.

Наказом відповідача №75-в від 01.03.2016, ОСОБА_3 на підставі її заяви було перервано відпустку по догляду за дитиною з 12.04.2016 та прийнято рішення вважати її такою, що приступила до роботи головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування ПДВ управління податків і зборів з юридичних осіб ДПІ у Жовтневому районі м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області.

Наказом відповідача №22-О від 11 квітня 2016 року (а.с. 90), ОСОБА_1, головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування ПДВ управління податків і зборів з юридичних осіб, було звільнено 11.04.2016 у звязку із закінченням строку трудового договору згідно п.2 ст. 36 КЗпП України.

Таким чином, оскільки будь-які терміни надання іншого дня відпочинку у порядку компенсації за роботу у вихідний день законодавчо не встановлені, позивачка мала ще можливість до свого звільнення 11.04.2016 скористатися правом отримання днів відпочинку, відповідно до ст.72 КЗпП України, однак протягом цього часу із відповідними заявами для використання у належному обсязі свого права до відповідача не зверталася (доказів зворотнього суду не надано), а відповідач не мав правових підстав видати наказ про надання позивачу днів відпочинку в односторонньому порядку.

З огляду на викладене вище, судом не встановлено порушень з боку відповідача ст. 72 КЗпП України, отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог про зобовязання відповідача видати наказ (розпорядження) про звільнення ОСОБА_1 з 05.04.2016 у звязку із порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю (ч. 1 ст. 39 КЗпП).

Оскільки підставою для задоволення позовних вимог в частині зобовязання відповідача заповнити відповідно належним чином та видати ОСОБА_1 трудову книжку разом із засвідченою належним чином копією наказу про звільнення та в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 належну їй за остаточним розрахунком заборгованість за березень-квітень 2016 року в сумі 6097 грн. 72 коп., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 12888 грн. 00 коп., компенсацію за роботу в вихідні в розмірі 3938 грн. 00 коп., вихідну допомогу в розмірі 16098 грн. 00 коп., а всього разом 44875 грн. 32 коп, повинне було бути задоволення судом вимог позивача про зобовязання відповідача видати наказ (розпорядження) про звільнення ОСОБА_1 з 05.04.2016 у звязку із порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю (ч. 1 ст. 39 КЗпП), у задовленні яких судом відмовлено, решта позовних вимог також не підлягає задоволенню.

При цьому суд зазначає, що предметом розгляду по справі (виходячи з підстав та предмету позову, зазначених позивачем) не є правомірність наказу №22-О від 11 квітня 2016 року про звільнення позивача, наказу №53-в від 10.03.2016 в частині визнання недійсним п.2 наказу ДПІ №52-в від 09.03.2016, та правильність проведеного розрахунку з позивачкою при звільненні.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись статтями 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Н.В. Стрельнікова