Справа № 820/11968/15
Суддя: Зеленський В.В.
Дата ухвалення: 2016-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2016 р.Справа № 820/11968/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Зеленського В.В.

Суддів: Пянової Я.В. , Чалого І.С.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 26.04.2016р. по справі № 820/11968/15

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області

про скасування наказу, поновлення на роботі, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

22.12.2015 року, позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, в якому просив:

1) скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України Харківській області № 683 о/с від 06.11.2015 року у частині звільнення ОСОБА_1 як такий, що виданий із порушенням діючого законодавства та поновити позивача на посаді слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу ОСОБА_2 ХМУ ГУ МВС України в Харківській області з 06.11.2015 року;

2) у разі неможливості поновлення ОСОБА_1 на посаді слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу ОСОБА_2 ХМУ ГУ МВС України в Харківській області зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області надати позивачу іншу рівнозначну роботу за її професією та спеціальністю у м. Харкові;

3) зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області внести виправлення до трудової книжки АК №882325 на ім'я ОСОБА_1 щодо недійсності запису №3 про її звільнення з 06.11.2015 року;

4) стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.11.2015 року до дня поновлення на роботі.

Ухвалою від 26.04.2016 року провадження у справі в частині вимоги про стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.11.2015 року до дня поновлення на роботі було закрито у зв'язку із відмовою ОСОБА_1 від даної позовної вимоги.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 26.04.2016 року по справі №820/11968/15 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про скасування наказу, поновлення на роботі, зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково.

Скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справи України в Харківській області №683 о/с від 06.11.2015 року у частині звільнення ОСОБА_1.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу ОСОБА_2 ХМУ ГУ МВС України в Харківській області з 06.11.2015 року

У решті вимог адміністративного позову - відмовлено.

Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила суд апеляційної інстанції скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 26.04.2016 року в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову в цій частині, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що постанову винесено з порушенням норм процесуального та матеріального права.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 12.03.2012 року прийнята на службу в органи внутрішніх справ, яку проходила в ОСОБА_2 ХМУ ГУМВС України в Харківській області на посаді слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу.

За матеріалами справи судом встановлено, що 21.09.2014 року у ОСОБА_1 народилася дитина - ОСОБА_3, у зв'язку із чим позивачу було надано відпустку по погляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 04.11.2014 року по 21.09.2017 року.

Наказом ГУ МВС України в Харківській області від 06.11.2015 року № 683 о/с старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу ОСОБА_2 районного відділу ХМУ ГУМВС України в Харківській області, було звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил через скорочення штатів, відповідно до пункту 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

З матеріалів справи вбачається, що наказ про звільнення позивача було винесено на підставі рапорту начальника ОСОБА_2 ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 05.11.2015 року. У згаданому рапорті було зазначено, що 05.11.2015 року ОСОБА_1 була письмово проінформована, що для призначення до органів Національної поліції особам, які перебувають у відпустках до догляду за дитиною, необхідно приступити до виконання службових обов'язків з 06.11.2015 року та подати відповідний рапорт про звільнення з органів міліції. Особи, які не бажають продовжити службу в Національній поліції, також подають відповідні рапорти - заяви про звільнення з ОВС через скорочення штатів.

Також у рапорті було вказано, що слідчим відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу ОСОБА_2 районного відділу ХМУ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_1 не подавались відповідні рапорти та до виконання службових обов'язків вона не приступала.

Таким чином у рапорті від 05.11.2015 року було зроблено висновок про небажання позивача проходити службу в Національній поліції.

Не погодившись із вищезазначеними діями відповідача, позивач для захисту своїх прав звернувся до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивача було звільнено незаконно, з порушенням встановленого законодавством порядку, а тому є достатні підстави для скасування наказу в частині звільнення та для поновлення позивача на посаді.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність захисту прав позивача та у частковому задоволенні адміністративного позову.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно ст. 11 КАС України порядок проходження служби осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, в тому числі звільнення, регулюється спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про міліцію" ( чинний на час звільнення позивача надалі Закон), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 ( надалі Положення №114-1991).

Частиною 1 ст. 5 Закону України "Про міліцію" ( чинний на час звільнення позивача) передбачено, що міліція виконує свої завдання неупереджено, у точній відповідності із законом. Ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності міліції.

Пунктом 17 Положення № 114-1991 передбачено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Відповідно до п.п. г п. 64 Положення № 114-1991 встановлено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено колегією суддів, що позивач, маючи на час звільнення звання майора міліції, відносився до старшого начальницького складу ( п. 2 Положення № 114-1991).

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року № 730 утворено як юридичні особи публічного права, територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1, зокрема - Головне управління Національної поліції в Харківській області та ліквідовано як юридичні особи публічного права, територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2, зокрема - ОСОБА_2 районний відділ Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Харківське міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області.

Водночас Законом України "Про Національну поліцію" визначено правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Згідно ч. 7 ст. 9 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод є головним обов'язком держави.

Окрім того, ст. 24 Конституції України визначає, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Рівність прав жінки і чоловіка, яка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї, спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров'я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Зважаючи на те, що Закон України "Про Національну поліцію", який набув чинності 07.11.2015 року, не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, то в даному випадку до спірних правовідносин повинно бути застосовані конституційні принципи і загальні засади права.

Також, п. 4 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

За таких обставин, на час виникнення спірних правовідносин колегія суддів керується саме нормами Положення.

Так, відповідно до п. 10 Положення № 114-1991, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Гарантії для такої категорії осіб, як вагітні жінки і жінки, які мають дітей віком до трьох років, передбачені нормами КЗпП України. Зокрема, згідно ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Колегія суддів зазначає, що зазначене відповідає правовій позиції Європейського Суду з прав людини, яким у рішенні від 22.03.2012 року по справі "ОСОБА_4 проти Російської Федераці" зазначено, що по-перше, право на відпустку по догляду за дитиною належить всім громадянам без будь-яких відмінностей за ознаками статі або професії. Збройні сили, поліція та державні службовці не виключаються з числа користувачів цього фундаментального права.

Виходячи в вищезазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Головним Управлінням МВС України в Харківській області були порушені права позивача в частині звільнення зі служби органів внутрішніх справ всупереч вимогам частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України, якою встановлена заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей до трьох років (до шести років), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Відповідно до п. 8-11 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Колегія суддів вважає необґрунтованою позицію відповідача щодо правомірності звільнення позивача через відсутність його звернення до уповноважених органів з проханням подальшого проходження служби ( переводом) до ГУМВС з огляду на приписи ч. 3 ст. 184 КЗпП України, а крім того, як вже було зазначено вище, оскільки Закон України "Про Національну поліцію", який набув чинності 07.11.2015 року не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, тому положення п. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про національну поліцію" до наявних спірних правовідносин не застосовуються.

Крім того, спеціальним законодавством не передбачено механізму скорочення атестованих працівників органів внутрішніх справ. У звязку з цим, відповідно до згаданих вище положень ч. 7 ст. 9 КАС України, колегія суддів вважає, що працівники відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України повинні бути попереджені про майбутнє звільнення не пізніше ніж за два місяці особисто.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у спірних правовідносинах ГУ МВС України в Харківській області було порушено процедуру звільнення позивача в частині непопередження про звільнення та незапропонування іншої посади.

Пункт 8 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" чітко вказує про те, що дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Отже звільнення може мати місце, а може й ні, що не позбавляє роботодавця належним чином та в установлені законом строки попередити працівника про звільнення, у разі, якщо таке має місце.

Також колегія суддів зазначає, що повідомлення про необхідність прибуття позивача для написання відповідних рапортів з метою подальшого проходження служби, були направлені з порушенням строків.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на адресу позивача ОСОБА_2 ХМУ ГУМВС України в Харківській області направлено лист від 31.10.2015 року № 61/З-325 про необхідність, у разі бажання подальшого проходження служби в поліції, з'явитись за місцем проходження служби до 01.11.2015 року для написання відповідних рапортів. Згідно роздруківки з форми відстеження пересилання поштових відправлень, дане поштове відправлення було здано для відправлення 31.10.2015 р., а вручено адресату особисто 06.11.2015 р.

Зважаючи на те, що згаданого листа позивачу було надіслано 31.10.2015 р. - у суботу, а день прибуття для написання рапортів для подальшого проходження служби - 01.11.2015 року - був неділею, тобто вихідним днем, ОСОБА_1 об'єктивно не могла прибути 01.11.2015 року для написання рапортів.

05.11.2015 р. позивачу було надіслано лист за №61/321З, де їй повідомлялося про необхідність приступити до виконання службових обов'язків з 06.11.2015 р. Даний лист до установи поштового зв'язку надійшов 05.11.2015 р. о 18:11, а отриманий був члену сім'ї позивача 07.11.2015 р., що також унеможливлює вчасне прибуття ОСОБА_1 до ОСОБА_2

Відповідно до п.24 Положення № 114-1991, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обовязків, але не більш як за один рік.

Крім того, колегія суддів зазначає, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобовязання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи. Невиконання такого зобовязання порушує трудові гарантії працівника.

При цьому, норми Цивільного кодексу України в контексті ліквідації ГУ МВС України в Харківській області не діють, оскільки такі стосуються юридичних осіб приватного права. Водночас порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом, а тому відповідно до вимог чинного законодавства України, після скорочення посад, обов'язкове працевлаштування повинно відбуватися шляхом призначення на посади відповідного фаху, а оскільки позивач проходить службу в органах внутрішніх справ, то його обов'язкове працевлаштування повинно відбуватися шляхом переводу для подальшого проходження служби в інші органи внутрішніх справ України, з дотриманням вимог законодавства, яке діє на теперішній час.

Колегія суддів зазначає, що дана позиція суду узгоджується з висновками Верховного суду України, викладеними в постанові від 17.10.2011 року (номер в ЄДРСР 19130710).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивача було звільнено незаконно, з порушенням встановленого законодавством порядку, а тому є достатні підстави для скасування наказу в частині звільнення та для поновлення позивача на посаді.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 26.04.2016 року по справі №820/11968/15 відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта - Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 41, 160, 167, 195, 196, 198, 200, п. 1 ч. 1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 26.04.2016р. по справі № 820/11968/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_5
Судді ОСОБА_6 ОСОБА_7
Повний текст ухвали виготовлений 25.07.2016 р.