Справа № 753/10455/16-а
Суддя: Даниленко В. В.
Дата ухвалення: 2016-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2-а/753/524/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі головуючого-судді Даниленко В.В. розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Лівобережного об'єднання Управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання неправомірними дій та зобов'язання призначити пенсію за віком із застосуванням середньої заробітної плати за три роки, що передують призначенню пенсії. В своєму позові просив суд визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м.Києва щодо застосування показника середньої заробітної плати працівників у галузі економіки України в сумі 1197,91 грн. за 2007 рік при призначенні пенсії у 2016 році ОСОБА_2 та зобов'язати Лівобережне Об'єднане Управління пенсійного фонду України в м.Києві провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2 за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників у галузі економіки України за три роки, що передують року звернення, тобто за 2013-2015 роки, починаючи з 22.03.2016р.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що перебуває в управлінні Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м.Києва та отримує пенсію за віком, раніше отримував пенсію за вислугою років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" з 06.02.1994р. по 31.03.2016р.

Позивач досяг пенсійного віку та 22.03.2016 року подав заяву до УПФ в Дарницькому районі м.Києва про призначення йому пенсії за віком.

25.03.2016 року Позивач звернувся з заявою до Відповідача, в якій просив надати роз'яснення, щодо розрахунку призначеної пенсії.

Листом Відповідача від 27.04.2016 p., Позивачу було відмовлено.

Позивач вважає таку відмову протиправною та такою, що порушує його Конституційні соціальні права на пенсійне забезпечення.

Представником відповідача - Лівобережного об'єднаного управління пенсійного фонду України м. Києва подано до суду письмові заперечення проти позову, в яких останній не погоджуючись з позовом, просив відмовити у його задоволені.

На підставі ст. 183-2 КАС України розгляд справи проводиться у скороченому провадженні, без виклику сторін, які беруть участь у справі, та без проведення судового засідання.

Таким чином, розглянувши подані позивачем документи і матеріали, подані відповідачем заперечення на позов, з'ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, а також повідомлені відповідачем обставини, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку скороченого провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_2 перебуває в управлінні Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м.Києва та отримує пенсію за віком, раніше отримував пенсію за вислугою років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" з 06.02.1994р. по 31.03.2016р.

Позивач досяг пенсійного віку та 22.03.2016 року подав заяву до УПФ в Дарницькому районі м.Києва про призначення йому пенсії за віком.

25.03.2016 року Позивач звернувся з заявою до Відповідача, в якій просив надати роз'яснення, щодо розрахунку призначеної пенсії.

Листом Відповідача від 27.04.2016 p., Позивачу було відмовлено.

Згідно частини 1 ст.6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі, якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», призначається одна пенсія за її вибором.

Статтею 10 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Тобто Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено пенсію за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та врегулювано переведення між цими видами пенсії.

Переведення з військової пенсії призначеної згідно Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" на пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» вищезазначеними Законами не передбачене та не врегульоване.

Заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за відповідної формулою, яка передбачена частиною другою статті 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з частиною третьою статті 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням змін, внесених Законом України від 8 липня 2011 року № 3668-VI «Про заходи по законодавчому забезпеченню реформування пенсійної системи» (далі - Закон України № 3668-VI), переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду. При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії. Якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати та набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі, при переведенні вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена частиною другою статті 40 цього Закону для призначення пенсії.

Як вбачається з матеріалів справи, після перерахунку при призначенні іншої пенсії по іншому Закону в 2016 році, відповідачем застосовано показник середньої заробітної плати у середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні, з якої сплачені страхові внески та яка відповідно до Закону враховується для розрахунку пенсії за 2007 рік.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст.22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Відповідно до частини другої статті 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

В постанові ВАСУ від 20.01.2010 року №К-3 7795/09 зазначено наступне, що відповідно до статті 87 ЗУ „Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-ХЇЇ" суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком".

Таким чином, строк звернення до суду, встановлений в ст.99 КАС України, до даної категорії спорів не застосовується.

Аналогічна правова позиція була неодноразово і послідовно висловлена в постановах Вищого адміністративного суду України від 21.01.2011р., 28.11.2013р., 15.01.2014р. 06.02.2014 р., 10.07.2014 р., 15.07.2014р., 09.09.2014р., 16.10.2014р.

Таким чином, пенсія повинна бути перерахована з 22.03.2016р.

Тобто позивач отримував неправильно розраховану пенсію з 22.03.2016 року з вини органу, що призначає пенсію, відповідно пенсія позивача має бути перерахована та виплачена за минулий час.

Згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Аналогічна правова позиція зі спірного питання висловлена Верховним Судом України в постановах № 21-348а13 від 10.12.2013 року, № 21-445а13 від 17.12.2013 року.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку, у тому числі, органів державної влади.

У розумінні статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов'язки громадянина.

Згідно принципу верховенства права, який визнається і діє в Україні, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України (стаття 1, частина друга статті 3, частина друга статті 6, частина перша статті 8 Конституції України).

У відповідності до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблеми, пов'язані з реалізацією прав на соціальний захист на неприпустимість обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень і сформулював правову позицію, згідно якої Конституція України та Закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 р. №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 р. №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій) вказано, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Тобто, розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства. Аналогічна правова позиція зі спірного питання викладена Верховним судом України у постанові від 10.12.2013 року у справі №21-348а13 та у постанові від 17.12.2013 року у справі № 21-445а13.

Тому, звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст.22 Конституції України - не допускається.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органами місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією ті законами України.

Відповідно до п.1 частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України теж визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднання управління пенсійного фонду України м. Києва про визнання неправомірними та протиправними дій Лівобережного об'єднання управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови перерахунку розміру пенсії є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», ст.ст. 11, 70, 71, 99, 159, 160, 162, 163, 167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м.Києва щодо застосування показника середньої заробітної плати працівників у галузі економіки України в сумі 1197,91 грн. за 2007 рік при призначенні пенсії у 2016 році ОСОБА_2.

Зобов'язати Лівобережне Об'єднане Управління пенсійного фонду України в м.Києві провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2 за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників у галузі економіки України за три роки, що передують року звернення, тобто за 2013-2015 роки, починаючи з 22.03.2016р.

Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом 10-ти днів з дня її проголошення.

Суддя: