Справа № 152/1055/16-а
Суддя: Славінська Н. Л.
Дата ухвалення: 2016-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 152/1055/16-а
У Х В А Л А

22 липня 2016 року Суддя Шаргородського районного суду

Вінницької області

ОСОБА_1

розглянувши адміністративний позов ОСОБА_2 до Шаргородського міського голови ОСОБА_3, Шаргородської міської ради Вінницької області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії і стягнення моральної шкоди та судових витрат,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до Шаргородського районного суду з адміністративним позовом до Шаргородського міського голови ОСОБА_3, Шаргородської міської ради Вінницької області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії і стягнення моральної шкоди та судових витрат, в якому просить визнати протиправною бездіяльність Шаргородського міського голови ОСОБА_3 та Шаргородської міської ради у незабезпеченні розгляду і вирішення понад пять місяців його заяви від 29.02.2016 року про приватизацію займаної ним квартири АДРЕСА_1; зобовязати Шаргородського міського голову ОСОБА_3 та Шаргородську міську раду вирішити його заяву про приватизацію займаної ним квартири АДРЕСА_2; стягнути з Шаргородського міського голови ОСОБА_3 та Шаргородської міської ради моральну шкоду в сумі по 2500 грн. з кожного та з Шаргородської міської ради судові витрати.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що на підставі рішення виконкому Шаргородської міської ради від 09.07.1987 року за №89 його батькові ОСОБА_4 15.07.1987 року видано ордер за №319 на вселення його сімї в складі трьох осіб (батька, дружини батька та його матері ОСОБА_5, його позивача ОСОБА_2П.) в двокімнатну квартиру АДРЕСА_3. Після вселення у квартиру всі її жителі там зареєструвалися. Він зареєструвався у квартирі 24.11.1987 року.

29.07.2004 року померла його мати ОСОБА_5, а 24.06.2006 року помер батько ОСОБА_2

Після смерті батьків він продовжує проживати і зареєстрований у квартирі сам. З ним укладено договори на електропостачання та комунальні послуги.

У 2014 році у нього виник спір з приводу вказаної квартири із сином ОСОБА_6

Рішенням Шаргородського районного суду від 27.05.2015 року визнано незаконним та скасовано розпорядження №280 від 09 грудня 2003 року органу приватизації виконавчого комітету Шаргородської міської ради Шаргородського району Вінницької області про передачу у власність ОСОБА_7 та ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_4; визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на житло, видане виконавчим комітетом Шаргородської міської ради Шаргородського району Вінницької області 16 грудня 2003 року на підставі розпорядження органу приватизації від 9 грудня 2003 року №280, відповідно до якого квартира №12 загальною площею 54,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: м. Шаргород вулиця Будівельників, 10, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_5; визнано незаконною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_5 за ОСОБА_7 та ОСОБА_5, здійснену Комунальним підприємством «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 13 січня 2004 року за реєстраційним номером 753; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Шаргородською державною нотаріальною конторою 12 жовтня 2007 року за реєстром №4392, відповідно до якого ОСОБА_6 є власником квартири за номером 12, що знаходиться в будинку під номером 10 по вулиці Будівельників в місті Шаргород Вінницької області; визнано незаконною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_5 за ОСОБА_6, здійснену Комунальним підприємством «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 28 листопада 2007 року за реєстраційним номером 753.

Вказане рішення Шаргородського районного суду залишено без змін Апеляційним судом Вінницької області 20.07.2015 року і набрало законної сили.

Скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_6 на квартиру в порядку спадкування.

З метою використання свого права на приватизацію квартири з червня 2015 року він неодноразово звертався до керівника органу приватизації Шаргородської міської ради із заявами з приводу оформлення передачі йому в приватну власність квартири №12, яку займає сам в будинку №10 по вул. Будівельників в м. Шаргород, що гарантовано йому чинним законодавством. Востаннє така заява була ним подана 29.02.2016 року.

Відповідно до ч.4 ст.5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію квартир державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію вказаного закону.

Згідно із ч.2 ст.8 цього ж Закону, передача квартир здійснюється у приватну, спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у цій квартирі, в тому числі відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири.

Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Вважає, що він має право на приватизацію квартири, в якій проживає і не обмежений у цьому праві.

Проте, протягом року Шаргородський міський голова на його заяви щодо приватизації квартири надає відповіді, які свідчать про небажання приватизувати за ним квартиру, чим обмежуються його права.

На його заяву від 29.02.2016 року керівнику органу приватизації Шаргородській міській раді про оформлення на підставі ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» передачі в приватну власність квартири, яку він займає, отримав відповідь, що квартира не перебуває у комунальній власності, вважається безхазяйною, власник квартири не визначений, тому немає можливості виконання процедури приймання-передачі у комунальну власність спірної квартири.

Вважає, що відповідачі допустили протиправну бездіяльність при вирішенні і розгляді його заяви від 29.02.2016 року про приватизацію за ним квартири.

Вказаною бездіяльністю йому заподіяна моральна шкода, яку він оцінює в сумі по 2500 грн. на кожного з відповідачів.

У звязку із бездіяльністю відповідачів змушений звернутися до суду з адміністративним позовом, так як вважає, що вказаний спір регулюється нормами КАС України.

Адміністративний позов та додані до нього матеріали передані на розгляд судді 21.07.2016 року.

Розглянувши матеріали адміністративного позову, вважаю, що у відкритті провадження в адміністративній справі слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст.104 КАС України, позов предявляється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції.

Адміністративний позов подається до адміністративного суду у формі письмової позовної заяви особисто позивачем або його представником. Позовна заява може бути надіслана до адміністративного суду поштою (ч.1 ст.105 КАС України).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.106 КАС України, у позовній заяві зазначається зміст позовних вимог згідно з частиною третьою статті 105 КАС України і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів, зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

Згідно з пунктом 1 ч.1 ст.3 КАС України, справа адміністративної юрисдикції (адміністративна справа) переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Виходячи з системного аналізу частин першої та другої ст.2 КАС України, вбачається, що захист прав та інтересів фізичних і юридичних осіб шляхом оскарження до адміністративного суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень можливий лише у сфері публічно-правових відносин.

Частиною 2 ст.4 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відтак, якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності особи, то це виключає юрисдикцію адміністративного суду у такій категорії справ.

За змістом ст.17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Пунктом 10 ч.2 ст.16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із ч.1 ст.15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства, зокрема справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із житлових відносин.

За змістом ч.1 ст.3 ЖК УРСР, житлові відносини регулюються, в основному, цим Кодексом.

При цьому, як вбачається з ЖК УРСР, предметом його регулювання є відносини між уповноваженими державними органами, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами щодо: 1) виникнення, здійснення і припинення права власності на жилі будинки, квартири, а також кімнати у квартирах, їх частини; 2) обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов; 3) забезпечення громадян жилими приміщеннями; 4) реалізації прав власників житла і визначення їх обов'язків; 5) забезпечення збереження, обслуговування та ремонту жилого фонду; 6) оплати житлово-комунальних послуг; 7) здійснення місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, профспілковими та іншими громадськими об'єднаннями нагляду і контролю за забезпеченням реалізації права громадян України на житло, додержанням Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями та їх утримання; 8) обміну та бронювання житла; 9) приватизації державного житлового фонду.

З розяснень, що містяться в п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» вбачається, що у порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття із такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов'язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання у належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків (стаття 25 Закону України від 4 вересня 2008 року № 500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків») тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі як відповідача суб'єкта владних повноважень.

Згідно із ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Занд проти Австрії» від 12.10.1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних судах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Отже, суд який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатись «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Виходячи із мотивів позову ОСОБА_2 та позовних вимог, вбачається, що позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо не вирішення його заяви про приватизацію квартири від 29.02.2016 року та зобовязати відповідачів вирішити заяву про приватизацію за ним квартири АДРЕСА_6, а також стягнути моральну шкоду.

Із позовної заяви вбачається, що вона спрямована на захист житлових прав позивача, шляхом оспорювання бездіяльності відповідачів щодо не вирішення його заяви про приватизацію і набуття у власність квартири, а відтак, не вбачається наявність між сторонами позову публічно-правового спору.

Вказаний спір не носить характеру публічно-правового спору, а є спором у житлових відносинах, щодо приватизації квартири.

Оскільки позивач звернувся до суду за захистом прав, що виникли з житлових правовідносин, і цей спір не є публічно-правовим, то для нього встановлений інший цивільний порядок судового вирішення, а тому ця справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, що, відповідно до пункту 1 ч.1 ст.109 КАС України, є підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Такий висновок суду ґрунтується також на правовій позиції Вищого адміністративного суду України, висловленій в ухвалах, зокрема: від 07.10.2015 року у справі К/800/15836/15; від 12.11.2015 року у справі К/800/11699/15.

Таким чином, вказаний спір вирішуються в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства, відповідно до вимог ст.ст.3, 15 ЦПК України.

Відповідно до п.1 ст.109 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст.109, 165, 186, 254 КАС України,

ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Шаргородського міського голови ОСОБА_3, Шаргородської міської ради Вінницької області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії і стягнення моральної шкоди та судових витрат.

Копію ухвали невідкладно надіслати позивачеві разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Розяснити позивачеві, що його повторне звернення до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається, а також розяснити, що розгляд такої справи відноситься до компетенції суду цивільної юрисдикції.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом пяти днів з дня проголошення ухвали. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Якщо ухвалу було постановлено у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: