Справа № 199/1666/16 (2а/199/46/16)
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2016-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

18 липня 2016 рокусправа №199/1666/16 (2а/199/46/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді:ОСОБА_1, суддів: Гімона М.М., Чумака С. Ю.,

секретарі судового засідання: Федосєєвої Ю.В.,

за участі відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 червня 2016 року у справі №199/1666/16 за позовом ОСОБА_3 до інспектора 2 роти 2 батальйону ОСОБА_4 патрульної поліції у місті Дніпропетровську Департаменту патрульної поліції ОСОБА_5 про визнання дій протиправними, скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, закриття провадження по справі, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 09.03.2016 року звернувся до суду з позовом до інспектора 2 роти 2 батальйону ОСОБА_4 патрульної поліції у місті Дніпропетровську Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2, в якому просив:

- визнати дії відповідача щодо складання постанови серії ПСЗ №068171 від 02.03.2016 року про адміністративне правопорушення про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 255,00 гривень за порушення ст.122 ч.1 КУпАП, незаконними;

- визнати постанову серії ПСЗ №068171 від 02.03.2016 року про адміністративне правопорушення про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 255,00 гривень за порушення ст.122 ч.1 КУпАП протиправною та скасувати її, а провадження по справі закрити;

- стягнути суму моральної шкоди з відповідача у розмірі 5000 (пять тисяч) гривень;

- стягнути відповідача суми витрат на адвоката у розмірі 5000 (пяти) тисяч гривень.

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 червня 2016 року позовні вимоги задоволені частково.

Визнано дії інспектора 2 роти 2 батальйону ОСОБА_4 патрульної поліції у місті Дніпропетровську Департаменту патрульної поліції ОСОБА_5 в частині винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ПСЗ №068171 від 02 березня 2016 року щодо ОСОБА_3 за ст.122 ч.1 КУпАП протиправними.

Скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення від 02 березня 2016 року серії ПСЗ №068171 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн. на ОСОБА_3 за ч.1 ст.122 КУпАП, винесену інспектором 2 роти 2 батальйону ОСОБА_4 патрульної поліції у місті Дніпропетровську Департаменту патрульної поліції ОСОБА_5.

В іншій частині позовних вимог відмовлено

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила постанову суду першої інстанції змінити в частині задоволення її вимог по стягненню з відповідача сум моральної шкоди та судових витрат як послуг на адвоката, закривши провадження у справі.

Також апелянт просила залучити до участі у справі на стадії апеляційного розгляду в якості другого відповідача ОСОБА_4 патрульної поліції міста Дніпропетровська для вирішення питання щодо вимог позивача про стягнення з відповідача сум понесеної моральної шкоди та судових витрат на послуги захисника.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти вимог апеляційної скарги, просив залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач та його представник в судове засідання суду апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до частини четвертої статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, та явка яких у відповідності до статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України не визнавалась судом обовязковою, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

02 березня 2016 року інспектором 2 роти 2 батальйону ОСОБА_4 патрульної поліції у місті Дніпропетровську Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2, у відношенні ОСОБА_3 було винесено постанову серії ПС3 №068171 по справі про адміністративне правопорушення, де відповідач зазначив, що 02.03.2016 року о 12.10 год. ОСОБА_3, керуючи автомобілем НОМЕР_1 по вул.Чкалова, 12-а, здійснила зупинку транспортного засобу на пішохідному переході, чим порушила п.15.9 (г) ПДР. Згідно даної постанови на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 255,00 грн. на підставі ч.1 ст.122 КУпАП (а.с.10).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не надано суду у відповідності до вимог ч.2 ст.71 КАС України будь-яких доказів правомірності своїх дій та рішення, а саме: протоколу про адміністративне правопорушення, пояснення свідків, показання технічних засобів (фото- або кінозйомки, відеозапису), висновку експерта та т.і..

Постанова суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог сторонами не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в цій частині не переглядається.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що компетенція суду при розгляді адміністративної справи не поширюється на розгляд по суті самої справи про адміністративне правопорушення, що передбачене п.3 ч.2 ст.17 КАС України.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн., суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано суду жодного доказу, який би підтверджував наявність причинного звязку між притягненням її до адміністративної відповідальності та наявності захворювання, яке виникло у неї після винесення оскаржуваної постанови. Не надано позивачем і будь-якого обґрунтування спричинення їй діями відповідача моральних страждань, внаслідок приниження її гідності, престижу та ділової репутації. Також суд першої інстанції зазначив, що відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення, проте позивачу було відмовлено в частині позовних вимог щодо закриття провадження по справі.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача судових витрат у вигляді витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач та її представник, що надавав їй правову допомогу, як адвокат, є подружжям. Згідно ст.61 СК України обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, фактично витрати позивачем не понесені, оскільки залишились у сумісній власності останньої.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Посилання апелянта щодо закриття провадження по адміністративній справі на підставі п.п.6 ч.1 ст.247 КУпАП, колегія суддів до уваги не приймає та зазначає наступне.

Статтею 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов:

1) про накладення адміністративного стягнення;

2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу;

3) про закриття справи.

Постанова про закриття справи виноситься при оголошенні усного зауваження, передачі матеріалів на розгляд громадської організації чи трудового колективу або передачі їх прокурору, органу досудового розслідування, а також при наявності обставин, передбачених статтею 247 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, постанову у справі про адміністративне правопорушення про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржено - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи про накладення адміністративних стягнень.

Позивач зверталась до суду з позовом про протиправність дій відповідача по складанню постанови про притягнення її до адміністративної відповідальності і саме в такому аспекті суд першої інстанції розглядав справу. В даному випадку судом не встановлюється відсутність або наявність вини позивача, а розглядаються дії відповідача по прийняттю певного рішення.

Наведені апелянтом приклади судових рішень районних судів стосуються саме розгляду вимог про скасування постанов про адміністративне правопорушення, а не оскарження дій посадових осіб по винесенню таких постанов.

З огляду на наведені вище норми законодавства, суд апеляційної вважає, що повноваження вирішувати питання про закриття справи про адміністративне правопорушення належать виключно органу (посадовій особі), що уповноважені розглядати такі справи. Адміністративний суд не може підміняти такий орган (посадову особу), та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу (посадової особи).

Крім того, апелянт просив суд апеляційної інстанції залучити в якості другого відповідача до участі у справі на стадії апеляційного розгляду ОСОБА_4 патрульної поліції міста Дніпропетровська для вирішення питання щодо вимог позивача про стягнення сум понесеної моральної шкоди та судових витрат на послуги захисника.

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, залучення особи в якості другого відповідача під час апеляційного провадження та розгляд позовних вимог до неї, не передбачено нормами Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки зазначені вимоги апеляційної скарги до другого відповідача, що не притягався до участі у справі в суді першої інстанції, по суті є позовними вимогами, що не були заявлені позивачем в суді першої інстанції, не були предметом розгляду суду першої інстанції, а тому не можуть розглядатися судом апеляційної інстанції.

Посилання апелянта щодо стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн., суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В обґрунтування зазначеної вимоги позивач посилався на те, що внаслідок неправомірних дій відповідача їй було завдано моральних страждань, які були викликані переживаннями внаслідок приниження її гідності, престижу та ділової репутації, а також причинено шкоду здоровю, у звязку з чим з 02.03.2016 року вона була змушена звертатись до лікарів. Крім того, нею були понесені витрати, повязані зі зверненням до лікаря-невропатолога, після обстеження вона придбала ліки та проходила процедури на загальну суму 574,02 грн., у звязку з чим позивач просила стягнути і моральну шкоду, яку оцінила у розмірі 5000 грн..

Проте позивачем а ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанції не надано доказів на підтвердження наявності причинного звязку між діями відповідача та захворюванням, та в матеріалах справи такі докази відсутні. Не надано позивачем і будь-якого обґрунтування та доказів спричинення їй діями відповідача моральних страждань, які виникли внаслідок приниження її гідності, престижу та ділової репутації, та в матеріалах справи такі докази відсутні.

Одночасно, відповідно до статті 1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків. Однак позивачем позовні вимоги до ОСОБА_4 патрульної поліції м.Дніпропетровська, де проходить службу відповідач, взагалі не заявлялись. Вказана юридична особа не є стороною у справі.

Посилання апелянта про стягнення з відповідача судових витрат у вигляді витрат на правову допомогу, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, та вказана обставина не заперечується апелянтом, що позивач та її представник, що надавав їй правову допомогу як адвокат, є подружжям.

Судом першої інстанції вірно зроблено висновок, з посиланням на ст. 61 Сімейного кодексу України, фактично витрати позивачем не понесені, залишились у сумісній власності позивача та її представника (чоловіка), оскільки обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

В даному випадку укладений між позивачем та її чоловіком договір надання правової допомоги №2/3 від 02.03.2016 року є формальністю, яка колегією суддів до уваги не приймається з наведених вище підстав.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду відсутні.

Згідно частини першої статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 160, 167, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 червня 2016 року у справі №199/1666/16 залишити без задоволення.

Постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 червня 2016 року у справі №199/1666/16 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали в повному обсязі.

В повному обсязі ухвалу складено 22 липня 2016 року.

Головуючий суддя: І.В.Юрко

Судді: М.М.Гімон

ОСОБА_6