Справа № 808/317/16
Суддя: Нестеренко Людмила Олексіївна
Дата ухвалення: 2016-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року (17 год. 13 хв.)Справа № 808/317/16 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Нестеренко Л.О., при секретарі судового засідання Фесик А.В.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали адміністративної справи

за позовною заявою Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

до Пологівської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС України у Запорізькій області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлень - рішень та вимоги про сплату боргу

ВСТАНОВИВ:

21.01.2016 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі - позивач) до Пологівської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС України в Запорізькій області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 07.08.2015 №, від 07.08.205 №, вимоги про сплату боргу (недоїмки) « Ф від 20.07.2015 та зобов'язання відповідача повернути позивачу помилково сплачену недоїмку зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 23 124 грн. 49 коп. (з урахуванням уточненого позову).

Представник позивача у судовому засіданні підтримав вимоги адміністративного позову. Вважає, що висновки акту перевірки є необґрунтованими, а оскаржувані податкові повідомлення - рішення та вимогу неправомірними. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що в акті перевірки відповідач зазначив, що надані позивачем чеки, згідно з якими були здійснені оплати громадянам ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_15, ОСОБА_7, а також підприємствам: ТОВ «Ларді», ТОВ «Економічні програми» та ТОВ « Делла Інформ» не можуть вважатися підтвердженням господарських витрат через відсутність в матеріалах перевірки первинних документів у вигляді договорів, рахунків, тощо. Проте, всі необхідні первинні документи позивачем були надані як при проведенні перевірки, так і додані до заперечень до акту перевірки. Зокрема, такими документами є: щодо ОСОБА_4 - Договір про надання послуг з виконання функцій водія. Також, представник позивача зазначає наступне: щодо ОСОБА_5 - Договір про надання послуг з виконання функцій водія; щодо ФОП ОСОБА_6 - договір-заявка №1007-2 з перевезення вантажів автомобільним транспортом; щодо ОСОБА_15 договір про надання послуг з функцій водія; щодо ФОП ОСОБА_7 - договір-заявка №1609-3 з перевезення вантажів автомобільним транспортом; щодо ТОВ «Ларді» - 7 рахунків на оплату онлайн сервісів; щодо ТОВ «Економічні програми» - рахунок та акт прийому-передачі; ТОВ « Делла Інформ» - 3 рахунки за надані інформаційні послуги. На підтвердження господарських витрат позивача було надано до перевірки чеки та виписки ПАТ КБ «Приватбанк». Ряд платежів було здійснено не позивачем особисто а ОСОБА_5, на користь контрагентів позивача. Відповідач вважає, що дані платежі не мають відношення до підприємницької діяльності позивача. Проте дані висновки позивач вважає необґрунтованими, оскільки до перевірки були надані копії довіреності, якою він уповноважував ОСОБА_5 діяти від його імені. Зазначена довіреність була видана на виконання договору доручення, за яким позивач доручав ОСОБА_8 вести його справи з питань провадження діяльності та розраховуватися з контрагентами. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у наданих письмових запереченнях. Зазначив, що перевірка підприємства позивача проведена із додержанням норм діючого законодавства. При перевірці підприємства - позивача були встановлені порушення норм діючого законодавства, які зазначені в акті перевірки. Вважає висновки акту перевірки обґрунтованими, а спірні податкові повідомлення - рішення правомірними та вимогу про сплату боргу правомірними. Просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 07.07.2015 по 13.07.2015 фахівцями відповідача, згідно з пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, пп.78.1.1 п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України здійснено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (НОМЕР_1) з питань обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2013 по 31.12.2014.

За результатами перевірки складено акт від 20.07.2015 №525/08-15-17-02/ з питань обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2013 по 31.12.2014 (далі - Акт перевірки).

Відповідно до висновків акту перевірки встановлені порушення: п.138.2 ст. 138 розділу ІІІ , п.177.2 ст. 177, п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України, п.1 ч.2 ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», пп.168.1.1, п.168.1.2 п.168.1 ст. 168, пп. «б» п 176.2 ст.176 Податкового кодексу України та п.4 ч.4 Закону України «Про збір та облік єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

На підставі акту перевірки відповідачем винесені: вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф від 20.07.2015 на суму 23124,49 грн. та два податкових повідомлення-рішення № та № від 07.08.2015.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення № від 07.08.2015 позивачу нараховане грошове зобов'язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб, який сплачується фізичними особами на підставі річного декларування, на суму: за основним зобов'язанням - 11 309,30 грн.; за штрафними санкціями - 2 827,33 грн.

Згідно податкового повідомлення-рішення № від позивачу нараховане грошове зобов'язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб, який сплачується податковими агентами з доходів платника податку, на суму: за основним платежем - 4 547,48 грн.; за штрафними санкціями - 1 464,87 грн.

Позивач сплатив суму боргу, зазначену у вимозі №Ф від 20.07.2015 в розмірі 23124,49 грн., що підтверджується платіжним дорученням №80 від 04.08.2015, проте не погодившись з висновками Акту перевірки, вимогою та спірними податковими повідомленнями-рішеннями, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з приписів ч. 3 ст. 2 КАС України, відповідно до яких, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

З Акту перевірки вбачається, що на протязі всього 2013 року позивач підприємницькою діяльністю не займався. Фактично перевіркою було охоплено 2014 рік.

За 2014 рік позивач задекларував загальний дохід від провадження підприємницької діяльності в розмірі 97 153,17 грн. Витрати, пов'язані з такою діяльністю, були задекларовані в розмірі 85 448,87 грн. Оскільки позивач перебував на загальній системі оподаткування, про що зазначено в Акті перевірки, то розмір чистого оподаткованого доходу складав 11 704,30 грн. З вказаної суми позивач самостійно розрахував і сплатив податок на доходи фізичних осіб (далі ПДФО) в розмірі 1755,64 грн. та єдиний внесок самозайнятої особи (далі - ЄСВ) в розмірі 4061,39 грн.

Відповідно до висновків перевіряючого органу, позивачем було порушено порядок ведення Книги обліку доходів та витрат, а саме вимоги пункту 138.2 ст. 138 ІІК України та пункту 177.2 ст. 177 ПК України.

Відповідно до п.138.2 ст.138 ПК України, фінансовий результат до оподаткування зменшується:

на суму розрахованої амортизації основних засобів або нематеріальних активів відповідно до пункту 138.3 цієї статті;

на суму залишкової вартості окремого об'єкта основних засобів або нематеріальних активів, визначеної з урахуванням положень цієї статті Кодексу, у разі ліквідації або продажу такого об'єкта;

на суму дооцінки та вигід від відновлення корисності основних засобів або нематеріальних активів в межах попередньо віднесених до витрат уцінки та втрат від зменшення корисності основних засобів або нематеріальних активів відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.

Проте, вказана норма знаходиться в розділі ІІІ Податкового кодексу України «Податок на прибуток підприємств», а отже, в даному випадку, не має відношення ні до діяльності позивача, ні до обставин перевірки.

Що ж до пункту 177.2 ст. 177 ПК України, то він передбачає, що об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Саме щодо документального підтвердження господарських витрат позивача у відповідача і виникли сумніви, сутність яких полягала в наступному :

Позивачем на підтвердження витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, було надано чеки та виписки ПАТ КБ «ПриватБанк». Ряд платежів згідно з чеками були здійснені не позивачем особисто, а ОСОБА_5 на користь контрагентів позивача. В зв'язку з чим, відповідач вважав, що дані платежі не мають відношення до підприємницької діяльності позивача.

Проте, до перевірки позивач додавав довіреність (копія долучена до матеріалів справи), якою він уповноважував ОСОБА_5 діяти від його імені та в його інтересах з питань ведення господарської діяльності позивача. Дана довіреність була видана на виконання договору доручення (копія долучена до справи), за яким позивач доручав ОСОБА_5 вести його справи з питань провадження діяльності як фізичної особи-підприємця та, зокрема, розраховуватися з контрагентами.

Частина 1 cm. 1000 Цивільного кодексу України, передбачає, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 243 ЦК України, комерційним представником є особа, яка постійно та самостійно виступає представником підприємців при укладенні ними договорів у сфері підприємницької діяльності. Повноваження комерційного представника можуть бути підтверджені письмовим договором між ним та особою, яку він представляє, або довіреністю.

В свою чергу частина 1 ст. 244 ЦК України встановлює, що представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Також, норми чинного Податкового кодексу України не встановлюють обмежень щодо неможливості належним чином уповноваженої особи розраховуватись по господарським зобов'язанням свого довірителя.

Таким чином, відповідач дійшов помилкового висновку про те. що всі вказані витрати позивача, здійснені ОСОБА_5, не можуть вважатися такими, які пов'язані з його господарською діяльністю.

Крім того, в Акті перевірки відповідач зазначив, що надані позивачем чеки, згідно з якими були здійснені оплати громадянам: ОСОБА_4, ОСОБА_5. ОСОБА_6, ОСОБА_15, ОСОБА_7, а також підприємствам: ТОВ «Ларді», ТОВ «Економічні програми» та ТОВ

«Делла Інформ», не можуть вважатися підтвердженням господарських витрат через відсутність в матеріалах перевірки первинних документів у вигляді договорів, рахунків і т.п.

Проте, перевіряючим під час проведення перевірки та до заперечень до акту перевірки, позивачем надавались наступні документи:

- щодо ОСОБА_4 - договір про надання послуг з виконання функцій водія;

- щодо ОСОБА_5 - договір про надання послуг з виконання функцій водія;

- щодо ФОП ОСОБА_6 - договір-заявка № 1007-2 з перевезення вантажів автомобільним транспортом;

- щодо ОСОБА_15 - договір про надання послуг водія;

- щодо ФОП ОСОБА_7 - договір-заявка № 1609-3 з перевезення вантажів автомобільним транспортом;

- щодо ТОВ «Ларді» - 7 рахунків на оплату онлайн сервісів;

- щодо ТОВ «Економічні програми» - рахунок та акт прийому-передачі;

- щодо ТОВ « Делла Інформ» - 3 рахунки за надані інформаційні послуги.

Згідно з пп. 177.4.1 п.177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат.

Відповідно до пп. 177.4.4 п.177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Пунктом 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № КН від 24.05.1995 року, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Отже, на думку суду, позивач мав достатній та необхідний обсяг первинних документів які підтверджують правомірність включення вказаних позивачем витрат до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів фізичною особою-підприємцем.

Відповідач не врахував витрати позивача на суму 75 178 грн. та 87 коп., в зв'язку з чим збільшив суму чистого оподаткованого доходу.

Таким чином, оскаржуване податкове повідомлення-рішення № від 07.08.2015 винесено необґрунтовано, а отже підлягає скасуванню.

Податковим повідомленням-рішенням № від 07.08.2015 позивачу нараховане грошове зобов'язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб, який сплачується податковими агентами з доходів платника податку. Підставою для цього був висновок відповідача про те, що позивач протягом 2014 року виплачував доходи фізичним особам, з якими перебував у трудових відносинах і мав виступати щодо таких осіб податковим агентом.

Відповідно до пп. 168.1.1. п.168.1 ст. 168 ПК України, оподаткування доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику податку податковим агентом.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

В свою чергу, пп. 164.1.1 п. 164.1 ст. 164 ПК України передбачає, що Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач надавав відповідачу пояснення та документальні докази на їх підтвердження, стосовно того, що виплати, зазначені в акті перевірки не були оподаткованим доходом.

Щодо ОСОБА_5, то вона отримувала від позивача кошти на виконання договору доручення, про який зазначено вище. Оскільки ОСОБА_5 діяла від імені та в інтересах позивача і в коло її повноважень входило проведення розрахунків з контрагентами, то позивач перераховував їй на особистий рахунок необхідні для цього кошти. Вказані в акті перевірки суми не були доходом, оскільки використовувалися виключно для розрахунків з контрагентами позивача зa договорами, які Позивач укладав з метою провадження власної господарської діяльності.

Щодо інших фізичних осіб, то вони не були співробітниками позивача (не були оформлені позивачем) і виконували доручення щодо перевезення товарів на підставі цивільно-правових угод. Позивач в 2014 році здійснював господарську діяльність в якості експедитора та знаходив контрагентів, які доручали йому організувати перевезення вантажів по території України. Після цього позивач знаходив власників вантажних автомобілів, з якими укладав цивільно-правові угоди щодо перевезення вказаних вантажів. Такими особами були: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_9

З наданих сторонами документів вбачається, що жодна з вказаних в акті перевірки фізичних осіб не перебувала в трудових відносинах з позивачем і він не був їх податковим агентом.

З урахуванням викладеного, податкове повідомлення-рішення № від 07.08.2015 винесено необґрунтовано та безпідставно, а отже підлягає скасуванню.

Що стосується вимоги №Ф від 20.07.2015, суд зазначає наступне.

Як зазначено в абз.4 ч.4 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Вищевикладені обставини свідчать про хибність висновків податкового органу, викладених в Акті перевірки, на підставі якого була винесена спірна вимога.

В зв'язку з чим, вимога №Ф від 20.07.2015 винесена неправомірно та підлягає скасуванню.

Що стосується вимоги позивача про зобов'язання відповідача повернути позивачу помилково сплачену недоїмку зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 23 124 грн. 49 коп., то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.13 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», суми помилково сплаченого єдиного внеску зараховуються в рахунок майбутніх платежів єдиного внеску або повертаються платникам у порядку і строки, визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної бюджетної політики, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Умови повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань встановлені статтею 43 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 43.1. ст. 43 ПК України, помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов'язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

Згідно з п.43.3. ст. 43 ПК України, обов'язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов'язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.

Пунктом 43.4. ст. 43 ПК України встановлено, що платник податків подає заяву на повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов'язання (податкового боргу) з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення готівковими коштами за чеком у разі відсутності у платника податків рахунку в банку. У разі повернення надміру сплачених грошових зобов'язань з податку на додану вартість такі кошти підлягають поверненню виключно на рахунок платника в системі електронного адміністрування податку на додану вартість.

Позивач заяву на повернення помилково сплачених грошових зобов'язань до податкового органу не подавав. Повернення помилково сплачених коштів на підставі судового рішення Податковим кодексом України не передбачено.

Отже дана вимога позивача є передчасною та не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Як зазначено у ч.1 ст.11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

З урахуванням зазначеного вище, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 94, 158 - 163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 07.08.2015 № та №, вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф від 20.07.2015, винесені Пологівською об'єднаною Державною податковою інспекцією Головного управління ДФС України у Запорізькій області відносно фізичної особи - підприємця ОСОБА_3.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Пологівської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС України у Запорізькій області на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1102 грн. 42 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Л.О. Нестеренко