Справа № 826/4856/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2016-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 червня 2016 року 12:17 № 826/4856/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Мар'янченко Д.А.,

за участю сторін:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Гудзь О.М.,

розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання незаконним наказу №262ц від 03.03.2016 року, поновлення на посаді,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання незаконним наказу №262ц від 03.03.2016 року, поновлення на посаді, мотивуючи позовні вимоги тим, що оскаржуваний наказ не відповідає вимогам законодавства, оскільки у ньому не зазначено підставу звільнення, дату, з якої позивач звільняється, а зазначено лише про перенесення дати звільнення на перший робочий день після закінчення хвороби за умови надання листка непрацездатності.

При цьому, позивач стверджує, що фактичного скорочення працівників відділу розгляду запитів на публічну інформацію не відбулось, а навпаки під час дії попередження про вивільнення, до штату відділу було введено дві посади прокурора відділу, однак ОСОБА_1 не запропоновано вакантну посаду, що є порушенням ст.. 40 Кодексу законів про працю України. Крім того, позивач зазначив про наявність у нього переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, оскільки у нього на утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей.

У позовній заяві позивач просить суд:

- визнати незаконним наказ виконувача обов'язків Генерального прокурора України Ю.Севрука від 03.03.2016 року №262ц;

- зобов'язати Генерального прокурора України поновити позивача на посаді прокурора Генеральної прокуратури України.

В ході судового розгляду справи позивач підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог, зазначивши, що на підставі вимог п. 9 ч. 1 ст. 51, п.п.1, 2 ч. 1 ст. 60, пп. 4 п.5-1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону ОСОБА_1 20.11.2015 року вручено попередження про звільнення з 05.12.2015 року та повідомлено про можливість його працевлаштування за наявними вакантними посадами, а також роз'яснено необхідність звернення ОСОБА_1 для вирішення цього питання до Департаменту кадрової роботи, однак за вказаною інформацією позивач не звертався, а отже не висловив волевиявлення на працевлаштування.

Представник відповідача в наданих суду письмових запереченнях зазначив, що у подальшому, оскільки нормами Закону України «Про прокуратуру» не передбачено процедури вивільнення прокурорів, не визначено гарантій щодо забезпечення їх зайнятості, виплати вихідної допомоги тощо, з метою додержання їх трудових, соціальних гарантій, до часу визначення законодавцем процедури такого вивільнення, керівництвом Генеральної прокуратури України прийнято рішення застосовувати разом із нормами Закону України «Про прокуратуру» й норми КЗпП України. При цьому, про прийняте керівництвом рішення повідомленням від 05.01.2016 року №11-12вих-16 поінформовано під особистий підпис ОСОБА_1 та доведено до його відома про те, що його звільнення буде проведено не раніше, ніж через два місяці з дня вручення попередження про вивільнення, тобто не раніше 20.01.2016 року.

Представник відповідача стверджує, що у зв'язку із ненадходженням до кадрового підрозділу заяви (рапорту) позивача, погодженої у вищезазначеному порядку керівництвом Генеральної прокуратури України щодо призначення до підрозділів Генеральної прокуратури України або органів прокуратури України, здійснити відповідне призначення не виявилось можливим. При цьому, усі призначення на посади у відділ розгляду запитів на публічну інформацію відбувались після надходження до кадрового підрозділу погоджених керівником Генеральної прокуратури України у встановленому порядку заяв працівників.

Крім того, представник Генеральної прокуратури України звернув увагу суду, що ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у зв'язку з реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів Генеральної прокуратури України відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» та п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу №141ц від 16.02.2016 року, який позивачем не оскаржується.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог.

Розглянувши наявні та надані позивачем та представником відповідача документи і матеріали, заслухавши думку представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до вимог пункту 5 частини 1 статті 9 та підпункту 4 пункту 5-1 Розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" Генеральною прокуратурою України видано наказ №141ц від 16.02.2016 року, яким старшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу з питань доступу до публічної інформації Генеральної прокуратури України у зв'язку із реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів Генеральної прокуратури України відповідно до вимог пункту 9 частини 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" та пункту 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

При цьому, підставою для прийняття наказу про звільнення позивача зазначено накази Генерального прокурора України від 16.07.2015 року №№55шц, 56шц.

Наказом Генеральної прокуратури України №262-ц від 03.03.2016 року у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю на день звільнення заступника начальника відділу з питань доступу до публічної інформації Генеральної прокуратури України старшого радника юстиції ОСОБА_1 наказано перенести дату звільнення - 16.02.2016 року на перший робочий день після закінчення хвороби, за умови надання ним листка непрацездатності.

Незгода позивача із наказом №262-ц від 03.03.2016 року зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 Кодексу законів про працю України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (ч. 2 статті 49-2 КЗпП України).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (ч. 3 статті 49-2 КЗпП України).

Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства (ч. 5 статті 49-2 КЗпП України).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог ч. 1 ст. 14 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII наказами Генерального прокурора України від 16.07.2015 року №55шц та №56шц затверджено нову структуру та штатний розпис Генеральної прокуратури України.

При цьому, посаду заступника начальника відділу з питань доступу до публічної інформації Генеральної прокуратури України, яку обіймав позивач, скорочено.

20.11.2015 року ОСОБА_1 видано попередження №11/1-2397вих-15 про звільнення з займаної посади у зв'язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів Генеральної прокуратури України з 05.12.2015 року.

Повідомленням №11-12вих-15 від 05.01.2016 року повідомлено позивачу, що нормами Закону України "Про прокуратуру" не передбачено процедуру вивільнення прокурорів, не визначено гарантій щодо забезпечення їх зайнятості, виплати вихідної допомоги та інших соціальних гарантій.

З метою дотримання трудових та соціальних гарантій прокурорів та слідчих, до часу визначення законодавцем процедури вивільнення вказаної категорії працівників, керівництвом Генеральної прокуратури України прийнято рішення застосувати, окрім норм Закону України "Про прокуратуру", норми Кодексу законів про працю України.

При цьому, повідомлено ОСОБА_1, що попередження про вивільнення вручено 20.11.2015 року, а відтак звільнення буде проведено не раніше, ніж через два місяці з дня вручення.

Матеріалами справи підтверджується, що з вказаним повідомленням позивач ознайомлений 05.01.2016 року.

Водночас, відповідачем не надано до суду доказів пропозиції позивачу іншої роботи одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, як того вимагає ч. 3 статті 49-2 КЗпП України, що свідчить про порушення відповідачем процедури звільнення позивача із займаної посади.

При цьому, в наданих суду запереченнях відповідач мотивує прийняття наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу з питань доступу до публічної інформації Генеральної прокуратури України у зв'язку з ненадходженням до кадрового підрозділу заяви (рапорту) позивача, погодженої у встановленому порядку керівництвом Генеральної прокуратури України. В той же час, доказів повідомлення про наявність вакантних посад, як і доказів роз'яснення позивачу порядку призначення на вакантні посади відповідачем до суду не надано та матеріали справи не містять.

Частиною першою статті 42 Кодексу законів про працю України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до роз'яснень пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9 розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення (абзац перший).

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи (абзац другий пункту 19 Постанови Пленуму).

Згідно абзацу першого пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9 при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом в ході судового розгляду даної справи, станом на 15.07.2015 року штатна чисельність відділу розгляду запитів на публічну інформацію, який на той час був самостійним структурним підрозділом Генеральної прокуратури України, становила 6 одиниць (начальник та заступник начальника відділу, старший прокурор та прокурор відділу, провідний спеціаліст та спеціаліст 1 категорії).

У новому штатному розписі Генеральної прокуратури України, затвердженому наказом Генерального прокурора України від 16.07.2015 року №56шц передбачено відділ розгляду запитів на публічну інформацію у складі управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів. Склад новоствореного відділу - 5 одиниць (начальник відділу, 2 прокурора відділу, провідний спеціаліст та спеціаліст 1 категорії). При цьому, відповідач звертає увагу суду, що посади заступника начальника відділу штатним розписом не передбачено.

Водночас, представник відповідача повідомив суду, що на посади прокурорів відділу було перепризначено ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які працювали у вказаному структурному підрозділі на посадах старшого прокурора та прокурора відділу відповідно з квітня 2011 року та з липня 2011 року.

Зокрема, ОСОБА_4 в органах прокуратури працює з червня 1997 року, а в Генеральній прокуратурі України - з листопада 2011 року. Має досвід роботи з різних напрямів юридичної та прокурорської діяльності, у тому числі на керівних посадах.

ОСОБА_5 в органах прокуратури працює з вересня 1992 року, в Генеральній прокуратурі України - з липня 2011 року. Працювала на багатьох напрямах прокурорської діяльності. Одна виховує малолітнього сина віком 10 років.

Наказом Генерального прокурора України від 16.12.2015 №98 шц штатну чисельність відділу збільшено ще на дві одиниці прокурорів відділу.

На ці посади призначено ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посади яких також було скорочено згідно з наказами Генерального прокурора України від 16.07.2015 № 55 шц та № 56 шц.

Так, ОСОБА_6 в органах прокуратури працює з вересня 2001 року, в тому числі у Генеральній прокуратурі України - з жовтня 2010 року. Має на утриманні двох малолітніх дітей 5 і 7 років. Наявний досвід роботи на різних напрямках прокурорської діяльності, працював на посаді заступника прокурора Дніпропетровської області, на посадах керівника структурних підрозділів Генеральної прокуратури України.

ОСОБА_7 в органах прокуратури працює з вересня 2002 року, в Генеральній прокуратурі України - з квітня 2013 року. Має досвід роботи на різних напрямках прокурорської діяльності. На утриманні малолітній син - 7 років.

В той же час, суд звертає увагу, що ОСОБА_1 працює в органах прокуратури з травня 1998 року, в Генеральній прокуратурі України з квітня 2011 року.

При цьому, при призначенні на вакантні посади ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відповідач зазначив, що виходив з положень ст. 42 КЗпП України щодо того, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач має високу кваліфікацію, а посилання відповідача на наявність у дружини позивача самостійного заробітку враховуючи, що на їх утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, не вбачається судом обґрунтованим та законодавчо передбаченим.

При цьому, доказів того, що у призначених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відсутні інші в сім'ї особи, які мають самостійний заробіток, відповідачем до суду не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням ст.ст.36, 42, 43 КЗпП України, оскільки Генеральною прокуратурою України не було виконано свого обов'язку та не враховано права позивача на переважне залишення на роботі та не запропоновано іншу вакантну посаду.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що наказ №141ц від 16.02.2016 року підлягає скасуванню як протиправний.

Частиною 2 ст. 162 КАС України визначено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи, що наказом Генеральної прокуратури України №262-ц від 03.03.2016 року змінено дату звільнення позивача із займаної посади, суд приходить до висновку, що для належного захисту прав та законних інтересів позивача даний наказ підлягає скасуванню.

Що стосується вимог позивача про зобов'язання Генерального прокурора України призначити ОСОБА_1 на посаду прокурора Генеральної прокуратури України, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Правова позиція, висловлена у постанові колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 16.10.2012 року у справі про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зводиться до того, що Верховний Суд України у зазначеній справі погодився з рішенням суду першої інстанції, яким зобов'язано відповідача, який не приймав наказу про звільнення позивача з роботи, скасувати зазначений наказ, зобов'язано цього ж відповідача винести наказ не про поновлення, а про прийняття позивача на посаду шляхом переведення в іншу установу.

Тобто, Верховним Судом України визначена правова позиція, яка полягає у тому, що при ліквідації державної установи публічного права на іншу державну установу, якій передані функції ліквідованої установи і яка є фактичним правонаступником цієї установи, переходять усі обов'язки ліквідованої установи щодо працевлаштування звільнених працівників ліквідованої установи та відшкодування усіх витрат, пов'язаних з незаконним звільненням працівника.

Відповідно до частини першої ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Нормами КАС України передбачено, що суд, установивши порушення вимог законодавства, має захистити права та охоронювані законом інтереси, самостійно обравши спосіб захисту, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, коли ці порушення ще не припинені (статті 7,8,11,162 КАС України).

Водночас, суд не може перебирати на себе повноваження того органу, до компетенції якого відноситься вирішення питань щодо прийняття та звільнення особи зі служби, а відтак позовні вимоги в частині зобов'язання Генерального прокурора України призначити ОСОБА_1 на посаду прокурора Генеральної прокуратури України не підлягають задоволенню.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 11, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати накази Генеральної прокуратури України №141ц від 16.02.106 року та « 262-ц від 03.03.2016 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя Є.В. Аблов