Справа № 826/1005/16
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 липня 2016 року № 826/1005/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (позивача)
доГенеральної прокуратури України (відповідача-1), Генерального прокурора України Шокіна В.М. (відповідача-2)
провизнання протиправним та скасування рішення від 22.01.2016 р., визнання протиправними дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Генеральної прокуратури України, Генерального прокурора України Шокіна В.М., в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Генерального прокурора України Шокіна В.М. від 22.01.2016 щодо попередження ОСОБА_1 про вивільнення.

- визнати протиправними дії Генеральної прокуратури України щодо вручення ОСОБА_1 попередження про вивільнення від 22.01.2016.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що попередження про вивільнення та дії по його врученню є незаконними, оскільки, на позивача, як на мобілізованого, поширюються гарантії, встановлені ч.3, ч.4 ст.119 Кодексу Законів про працю України, щодо збереження місця роботи, посади і середнього заробітку на строк до закінчення особливого періоду або фактичної демобілізації, а також вказує, що реальні зміни у структурі Генеральної прокуратури України не відбулися, кількість працівників не скоротилась, зміна структури та штатного розпису звелася до перейменування структурних підрозділів.

У судовому засіданні позивач вимоги, викладені в адміністративному позові, підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідачів проти задоволення позову заперечував, свої доводи виклав в письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи.

У судовому засіданні 12.05.2016 року суд, заслухавши думку представників сторін, ухвалив перейти до розгляду справи в порядку письмового провадження.

19.05.2016 року через канцелярію суду надійшла уточнена позовна заява (копія отримана представником відповідача 01.06.2016 року).

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що наказами Генерального прокурора України від 16.07.2015 року №55 шц та №56 шц затверджено нову структуру та штатний розпис Генеральної прокуратури України, скорочено посаду старшого прокурора відділу представництва органів прокуратури в суді управління представництва інтересів громадян та держави в суді Головного управління представництва та організації участі у кримінальному провадженні в суді, яку обіймав позивач. Листом Генерального прокурора України Шокіна В.М. від 22.01.2016 року за 11/1-85 вих-16 позивача повідомлено про вивільнення та запропоновано вакантні посади станом на 22.01.2016 року.

У той же час 15.01.2016 року Військовим комісаром Печерського РВК йому вручено «повістку на відправку», якою наказано з моменту оголошення мобілізації з'явитись до Печерського РВК. Про вказане він інформував Генерального прокурора України Шокіна В.М. 18.01.2016 року відповідним рапортом.

Відділом мобілізаційної роботи Департаменту кадрової роботи розглядався рапорт позивача від 18.01.2016 року щодо отримання останнім 15.01.2016 року «повістки на відправку» та повідомлення від Військового комісара Печерського РВК, відповідно до яких ОСОБА_1 призивається на військову службу з моменту оголошення мобілізації.

Згідно з вимогами ч.5 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» вид, обсяги, порядок і строки проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.

На час розгляду справи мобілізація в Україні не оголошена, тому ОСОБА_1 не є призваним до лав Збройних Сил України до видання відповідного Указу Президента України.

Вимоги ст. 39 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та ст.119 Кодексу Законів про працю України можливо застосовувати до військовозобов'язаного солдата запасу ОСОБА_1 тільки після призову його на військову службу під час мобілізації згідно встановленого порядку.

Відповідно до ч.1 ст.14 Закону України «Про прокуратуру» загальна чисельність працівників органів прокуратури становить 15000 осіб зі зменшенням кількості прокурорів з 01.01.2018 до 10000 осіб.

На виконання вимог ч.1 ст.14 Закону України «Про прокуратуру» наказами Генерального прокурора України від 16.07.2015 року №55шц та №56шц затверджено нову структуру та штатний розпис Генеральної прокуратури України.

Після підписання Генеральним прокурором України попередження про вивільнення ОСОБА_1 по телефону неодноразово запрошувався працівниками відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами Департаменту кадрової роботи для ознайомлення з документом. Незважаючи на неодноразові запрошення, до кадрового підрозділу не з'являвся. З 11.01.2016 року по 15.01.2016 року був відсутнім на роботі у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю. Після одужання до кадрового підрозділу також не з'явився.

Ураховуючи неможливість особистого ознайомлення ОСОБА_1 з вказаним попередженням в установленому порядку, здійснено виїзд до будівлі Генеральної прокуратури України, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Бориса Грінченка, 3-б, де знаходиться його робоче місце.

В присутності працівників кадрового підрозділу 22.01.2016 року ОСОБА_1 особисто ознайомився із попередженням про вивільнення з займаної посади.

Одночасно йому вручені списки вакантних посад, про отримання яких він також особисто розписався.

У зв'язку з тим, що з моменту підписання Генеральним прокурором України попередження до ознайомлення з ним ОСОБА_1 пройшов тривалий проміжок часу, на попередженні було зазначено дату ознайомлення з ним вищевказаного працівника - 22.01.2016 року та проставлено відповідний номер реєстрації.

Таким чином, Генеральний прокурор України, як керівник установи повідомив про скорочення посади (за раніше виданим наказом від 16.07.2015 року), а строк, з якого можливе звільнення працівника, розпочався згідно чинного законодавства з моменту вручення попередження про вивільнення.

У подальшому позивачеві ще раз запропоновані посади за списком згідно з попередженням про вивільнення від 08.02.2016 року №11/1-145вих-16 з яким працівники кадрового підрозділу 08.02.2016 року ознайомили позивача у будівлі Генеральної прокуратури України за адресою: м. Київ, вул. Різницька, 13/15 у кабінеті №610. Однак від підпису про ознайомлення позивач відмовився.

Одночасно ОСОБА_1 повідомлено, що до попередження додається оновлений список вакантних посад станом на 08.02.2016 року. Від отримання оновленого списку вакантних посад ОСОБА_1 також відмовився, про що був складений відповідний акт.

Таким чином, Генеральною прокуратурою України вимоги ст.49-2 КЗпП України виконано. При цьому законодавством не встановлено терміну, протягом якого з дня видання наказу про зміну структури, штатного розпису та скорочення кількості працівників повинно бути вручено попередження про вивільнення.

Крім того, згідно із положеннями ст.49-2 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Положеннями наведеної статті не встановлено обов'язкової письмової форми попередження працівника про звільнення, так як і не встановлено взагалі жодної форми такого попередження.

Роботодавець самостійно визначає спосіб, в який буде здійснено попередження працівника про наступне вивільнення, при цьому, згідно ст.49-2 КЗпП України обов'язково повинні бути дотримані дві умови: це персональне попередження працівника та дотримання двохмісячного строку попередження.

У п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, зазначені вимоги повинні досліджуватись судами при розгляді спорів, пов'язаних зі звільненням. На даний час позивач з Генеральної прокуратури України не звільнений.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

При цьому в розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд повинен встановити, чи особа дійсно має право, свободу або інтерес, і чи порушені вони відповідачем.

Відповідно до п.10.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов'язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.

Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов'язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Наведені обставини засвідчують, що наразі законних прав та інтересів ОСОБА_1 не порушено. Будь-яких перешкод у реалізації позивачем прав і свобод рішеннями, діями або бездіяльністю Генеральної прокуратури України та її службовими і посадовими особами не створено.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що факт вручення попередження про вивільнення не порушує трудових прав позивача та не може бути оскаржено в окремому порядку.

У ч.1 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.69-71, 94, ч.6 ст.128, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О.Іщук