Справа № 815/497/16
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2016-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/497/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши у приміщенні суду в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Одеській області, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління МВС України в Одеській області №1616о/с від 04.11.2015 року про звільнення з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п.64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, лейтенанта міліції ОСОБА_1, поновити позивача на посаді слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку слідчого відділу Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, зобов'язати Головне управління Національної поліції в Одеській області розглянути кандидатуру позивача для зайняття посади у відповідності до п.9 Розділу ХI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію" у Головному управлінні Національної поліції в Одеській області та видати відповідний наказ, стягнути з Головного управління МВС України в Одеській області на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та стягнути з Головного управління МВС України в Одеській області моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Одеській області, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління МВС України в Одеській області №1616о/с від 04.11.2015 року про звільнення з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п.64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, лейтенанта міліції ОСОБА_1, поновити позивача на посаді слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку слідчого відділу Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, зобов'язати Головне управління Національної поліції в Одеській області розглянути кандидатуру позивача для зайняття посади у відповідності до п.9 Розділу ХI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію" у Головному управлінні Національної поліції в Одеській області та видати відповідний наказ, стягнути з Головного управління МВС України в Одеській області на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та стягнути з Головного управління МВС України в Одеській області моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

В судовому засіданні 26.07.2016 року позивач та його представник просили задовольнити позовні вимоги з огляду на те, що позивач проходив службу в органах міліції, а саме на посаді слідчого Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області, у встановлені законом строки подав рапорт про своє переведення до органів поліції та відповідну заяву, але від керівництва ГУ МВС України в Одеській області не отримав жодної відповіді та продовжував виконувати свої професійні обовязки слідчого до 20.111.2015 року і лише 06.01.2016 року йому був вручений наказ про його звільнення від 04.11.2015 року №1616о/с про його звільнення у звязку із ліквідацією органів міліції. При цьому не були дотримані його права на службу в органах поліції та невиконані вимоги пунктів 9-12 Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» (надалі Закон про поліцію). Представники Відповідачів ГУ Національної поліції України в Одеській області, ГУ МВС України в Одеській області були сповіщений належним чином про день, час та місце слухання справи (а.с.32,35 т.2), але в судове засідання не прибули без поважних причин. Представник відповідача Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області подав клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с.13 т.2), , а тому, на підставі положень ч.4 ст.122, ч.6 ст.128 КАС України, суд ухвалив рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження 27.07.2016 року за наявними в справі письмовими доказами.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, суд встановлює наступні факти та обставини:

Позивач проходив службу в органах Міністерства внутрішніх справ України, що згідно положень п.15 ч.1 ст.3 КАС України відноситься до поняття публічної служби, спори з відповідачем Головним управлінням Національною поліцією України в Одеській області щодо її проходження, у тому числі й спори щодо прийняття, звільнення з неї, отримання відповідних компенсацій, пов`язаних з її проходженням згідно п.2 ч.2 ст.17 КАС України віднесені до компетенції адміністративних судів та повинні розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

Позивач до 07.11.2015 року проходив службу в лавах МВС України на посаді слідчого відділення розслідування злочинів карного розшуку слідчого відділу Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області (а.с.77-81 т.1).

Відповідно до положень п.9, п.12 Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», в звязку із припиненням виконання функцій Головним управління МВС України в Одеській області та створенням Головного управління Національної поліції в Одеській області, позивач 03.11.2015 року подав разом із іншими слідчими рапорт про його переведення до органів Національної поліції України та заяву про свою згоду перейти на службу до органів Національної поліції України.

Після цього позивач продовжував виконувати обовязки слідчого та 23.11.2015 року звернувся із заявою до Т.в.о. начальнику ГУ НП в Одеській області (а.с.16 т.1) для отримання інформації щодо розгляду його заяви про прийняття до органів Національної поліції України.

22.12.2015 року на адресу позивача була направлена відповідь №9/Б-87 (а.с.72-73 т.1), в якій його повідомили про те, що його заява про бажання проходити службу в поліції розглянуто, але в її задоволенні було відмовлено, у звязку із тим, що він був звільнений наказом ГУ МВС України в Одеській області від 04.11.2015 року №1616о/с (а.с.14 т.1) за п.64 «Г» Положення про порядок проходження служби (через скорочення штатів) відповідно до п.10 Перехідних положень Закону про поліцію.

Із вказаним наказом позивача було ознайомлено 06.01.2016 року, коли він отримав його копію та оригінал трудової книжки, що підтверджується відповідним підписом позивача під титульним листом особової справи позивача (а.с.82 т.1).

Суд оцінивши вказані дії та акти відповідачів, з урахуванням положень ч.3 ст.2 КАС України приходить до висновку про їхню невідповідність Конституції та законам України з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону про поліцію №580-VIII від 02.07.2015 року працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення зазначеного Закону, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Відповідно до пункту 1 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону про поліцію, цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1,2,3,7-13,15,17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування (перше опублікування 06.08.2015 року), таким чином пункт 9 набрав чинності з 07.08.2015 року.

Вимоги до кандидатів на службу в поліції, пердбачені статтєю 49 Закону про поліцію, відповідно до якої, на службу в поліції можуть бути прийняті громадяни України віком від 18 років, які мають повну загальну середню освіту, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, які володіють українською мовою.

Незалежно від професійних та особистих якостей, рівня фізичної підготовки та стану здоровя на службу в поліції не можуть бути прийняті особи у випадках, визначених частиною другою статті 61 цього Закону, а також особи які: 1) відмовляються від взяття на себе зобовязань дотримуватися обмежень та/або від складання Присяги поліцейського, визначених законом; 2) особи, які звільнені або мали бути звільнені з посад на підставі Закону України "Про очищення влади".

Відповідно до ст.50 зазначеного Закону громадяни України, які виявили бажання вступити на службу в поліції, з метою визначення стану їхнього здоровя зобовязані пройти медичні обстеження, а також перевірку рівня фізичної підготовки, психофізіологічне обстеження, обстеження на предмет виявлення алкогольної, наркотичної та токсичної залежності в порядку, визначеному Міністерством внутрішніх справ України. Громадяни України, які виявили бажання вступити на службу в поліції, за їхньою згодою проходять тестування на поліграфі. Відповідно до порядку, встановленого законом, щодо осіб, які претендують на службу в поліції, проводиться спеціальна перевірка, порядок проведення якої визначається законом та іншими нормативно-правовими актами.

Обмеження, повязані зі службою в поліції визначені статтєю 61 Закону про поліцію.

Позивач проходить службу на посаді старшого слідчого відділення розслідування злочинів карного розшуку слідчого відділу Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області та мав спеціальне звання лейтенант міліції. На час припинення діяльності органів міліції його стаж у календарному обчисленні становить 04 роки 06 місяців 27 днів.

Обмежень, пов'язаних зі службою у полиції згідно до ст.61 Закону про поліцію позивач не має.

Отже, позивач має достатній досвід у роботі, знання, відповідну кваліфікацію, бажання працювати в поліції та віповідає вимогам поліцейського, що передбачені діючим законодаством України. Разом з тим, начальником ГУМВС України в Одеській області залишено поза увагою та взагалі не розглянуто рапорт на його імя поданого 03.11.2015 року в якому було висловлено бажання проходити службу в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області, як це передбачено пунктом 9 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону про поліцію.

Факт подання такого рапорту на імя керівника ГУ МВС України в Одеській області та заяви про своє бажання продовжити службу в органах Національної поліції підтверджується показаннями свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (а.с.118-120 т.1), які були допитані в судовому засіданні 21.03.2016 року, які пояснили, що також є слідчими та проходили службу разом із позивачем, 03.11.2015 року у приміщенні Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області разом написали рапорти та заяви на адресу керівництва та передали своєму безпосередньому керівнику начальнику слідчого відділу ОСОБА_5 Допитаний в якості свідка начальник слідчого відділу ОСОБА_5 в судовому засіданні 28.03.2016 року (а.с.141 т.1) підтвердив факт написання позивачем разом з іншими слідчими рапортів та заяв на переведення до органів поліції, передачі їх йому, які були передані ним до кадрового управління ГУ МВС України в Одеській області. Окрім того, в своїй відповіді від 22.12.2015 року №9/Б-87 (а.с.72-73 т.1) Т.в.о. начальника ГУ НП в Одеській області у першому ж реченні підтверджує факт отримання від позивача заяви про його бажання проходити в подальшому службу в органах Національної поліції.

За таких обставин, суд вважає встановленою обставину виконання позивачем положень п.9 Перехідних положень Закону про поліцію щодо подання до керівництва рапорту про переведення до органів Національної поліції України та заяви про згоду продовжити службу саме в Національній поліції.

Відповідно до п.п.9,10,12 Перехідних положень Закону про поліцію керівництво ГУ МВС України в Одеській області та Головного управління Національної поліції в Одеській області у строк до 07.11.2015 року повинно було видати наказ про прийняття позивача на службу до органів Національної поліції (п.9) с присвоєнням йому спеціального звання (п.12).

Але, під час офіційного зясування обставин справи було встановлено, що хоча наказу про зарахування позивача до складу штату поліцейських не було видано, його перевід був фактично завершений та він був фактично допущений до виконання обовязків поліцейського.

Так, згідно позовної заяви та пояснень позивача, він з дати припинення діяльності органів міліції (з 07.11.2015 року) продовжував приходити на роботу та виконував свої безпосередні обовязки слідчого щодо здійснення досудового розслідування кримінальних справ, які перебували в його провадженні, брав участь у нарадах слідчих, отримував доручення від свого безпосереднього керівника начальника слідчого відділу, звітував відносно виконання цих доручень, вчиняв процесуальні дії, готував та від свого імені направляв подання до суду щодо обрання запобіжного заходу, завершував досудове розслідування тощо.

Вказані пояснення позивача повністю були підтверджені поясненнями свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (а.с.118-120 т.1), які були допитані в судовому засіданні 21.03.2016 року, які також є слідчими цього слідчого відділу та безпосереднього керівника позивача ОСОБА_5, який був допитаний в якості свідка в судовому засіданні 28.03.2016 року (а.с.141 т.1).

Окрім того, позивачем надані письмові докази, які беззаперечно доводять факт виконання ним своїх професійних обовязків слідчого в період з 07.11.2015 року по 20.11.2015 року: протокол огляду предмету, складеного позивачем в якості слідчого 11.11.2015 року (а.с.164 т.1), постанова про визнання та долучення до матеріалів провадження речових доказів від 12.11.2015 року (а.с.165-166 т.1), витяги з кримінальних проваджень, які здійсненні позивачем, як слідчим та особою, що має доступ до ЄРДР від 17.11.2015 року провадження №0009811 (а.с.167-169 т.1), від 17.11.2015 року провадження №0009716 (а.с.170-172 т.1), від 20.11.2015 року провадження №0009909 (а.с.173-174 т.1), від 20.11.2015 року провадження №0009907 (а.с.175-176 т.1), від 20.11.2015 року провадження №0009774 (а.с.177-178 т.1), від 20.11.2015 року провадження №0009908 (а.с.179-180 т.1), від 20.11.2015 року провадження №0003340 (а.с.181-183 т.1), від 20.11.2015 року провадження №0001510 (а.с.184-185 т.1), від 20.11.2015 року провадження №0008150 (а.с.186-187 т.1), від 20.11.2015 року провадження №0004022 (а.с.188-194 т.1), від 20.11.2015 року провадження №0008540 (а.с.195-197 т.1).

До того ж, листом Слідчого управління ГУ НП України в Одеській області від 15.04.2016 року №4/5561 (а.с.223 т.1) підтверджений факт здійснення позивачем функцій слідчого, здійснення ним процесуальних дій та наявності у нього доступу до ЄРДР в період з 07.11.2015 року по 20.11.2015 року.

Відповідно до п.5 Перехідних положень Закону про поліцію з дати набрання чинності цього Закону (07.11.2015 року) втратив чинність Закон України «Про міліцію», в тому числі й функції щодо здійснення досудового розслідування кримінальних справ, передбачені ч.1 ст.2, ч.1 ст.10 Закону України «Про міліцію», та з цієї ж дати вказані функції згідно положень п.6 ч.1 ст.23 Закону про поліцію, п.п.а) п.1 ч.1 ст.38 КПК України здійснюють відповідні органи Національної поліції України.

Виконання позивачем функцій слідчого для забезпечення здійснення досудового розслідування у кримінальних справах в період з 07.11.2015 року по 20.11.2015 року, свідчить про виконання ним саме функцій органів Національної поліції України.

Суд вважає, що допустивши позивача до виконання функцій слідчого органу Національної поліції України з 07.11.2015 року шляхом допуску його до відповідних приміщень, робочого місця та матеріалів кримінальних проваджень, залишення у нього допуску до ЄРДР як слідчого, виконання ним доручень свого безпосереднього керівника, прийняття від нього кримінальних справ з подальшою передачею їх до суду, ГУ НП України в Одеській області фактично, відповідно до положень п.9 Перехідних положень Закону про поліцію, прийняла позивача по переводу з ГУ МВС України в Одеській області, фактично уклала з ним безстроковий трудовій договір по цій посаді та позивач набув статусу поліцейського з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняті за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права та для всіх судів України.

Відповідно до положень ч.4 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду України є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Постановою Верховного Суду України від 05.03.2012 року по справі №21-42а-12 (номер рішення у ЄДРСР - 24068075) встановлено, що питання, пов'язані із прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням із неї (її припиненням), урегульовані спеціальним законодавством, зокрема, Законом України від 20.12.1990 року №565-ХІІ «Про міліцію», Законом України від 02.12.1990 року №509-XII «Про державну податкову службу», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР. Тому, за загальним правилом, під час вирішення справ цієї категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у своїй постанові від 17.02.2015 року по справі №21-8а15 (номер рішення у ЄДРСР 42946756).

Оскільки положеннями спеціального законодавства з питань проходження служби в поліції - Законом про поліцію не врегульоване питання допуску осіб до виконання функцій поліцейського, суд вважає за можливе застосувати до цих правовідносин положення ст..24 КЗпП України, яка визначає порядок укладання трудового договору та правові наслідки допуску особи до їх виконання без належного оформлення цього.

Відповідно до ч.3 ст.24 КЗпП України встановлено, що укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Вказана правова норма кореспондується з положеннями ч.1 ст.47 Закону про поліцію, згідно якої призначення на посаду поліцейських здійснюється відповідними посадовими особами органів згідно наказів (ч.1 ст.48 Закону про поліцію).

Саме на це звертає увагу представник відповідача ГУ НП в Одеській області у власних письмових запереченнях проти позову від 29.02.2016 року №20/301 (а.с.66-69 т.1) та підсумовую, що не має наказу про призначення в поліцію не має факту проходження служби та отримання статусу поліцейського.

Разом з тим, згідно положень ч.4 ст.24 КЗпП України законодавець визначає, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи.

Момент фактичного виконання працівником роботи може мати самостійне юридичне значення. На той випадок, якщо не було проведено документального оформлення прийняття на роботу, фактичний допуск працівника до роботи визнається за трудовим законодавством моментом укладення трудового договору. Тим самим вже не трудовий договір визначає момент початку виконання роботи, а навпаки - момент виконання роботи засвідчує факт укладення трудового договору.

Разом з тим, фактичний допуск до роботи не можна трактувати як якийсь новий, не згадуваний раніше спосіб укладення трудового договору. Він можливий, очевидно, лише після проведених попередньо переговорів між сторонами. Завдяки йому, власне, і засвідчується факт досягнення згоди між ними за усіма істотними умовами трудового договору. Інша річ, що ці переговори не отримали свого традиційного завершення - наказу чи розпорядження видано не було. Тому законодавець з метою забезпечення гарантій найманим працівникам і встановив правило, за яким факт допуску особи до виконання роботи є підставою для виникнення трудових правовідносин.

Підтвердженням цієї правової позиції є положення абз.1 п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно якого фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу.

Як суд зазначав вище, подавши 03.11.2015 року рапорт та заяву про своє бажання перейти на службу до органів Національної поліції України на імя Т.в.о. начальника ГУ НП в Одеській області позивач висловив своє бажання продовжити службу згідно п.9 Перехідних положень Закону про поліцію, був фактично допущений керівництвом ГУ НП в Одеській області до виконання ним цих функцій в період з 07.11.2015 року по 20.11.2015 року та він їх виконував зі згодом безпосереднього керівника слідчого відділу Приморського ВП ГУ НП в Одеській області, в звязку із чим, відповідно до положень ч.4 ст.24 КЗпП України, такий трудовий договір вважається укладеним між позивачем та ГУ НП в Одеській області та позивач набув статусу поліцейського відповідно до положень ч.2 ст.56 Закону про поліцію з дати його фактичного допуску до виконання вказаних функцій слідчого органу Національної поліції, тобто з 07.11.2015 року.

20.11.2015 року новим керівником слідчого відділу було фактично відсторонено позивача від здійснення функцій слідчого, оскільки у нього малась інформація про те, що позивач звільнений, але з наказом про звільнення позивач був ознайомлений та отримав оригінал трудової книжки лише 06.01.2016 року.

Відповідно до положень ч.1 ст.58 Закону про поліцію призначення на посаду поліцейського відбувається безстроково.

Згідно ч.3 ст.59 Закону про поліцію рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу.

Відповідно до положень ч.1 ст.48 Закону про поліцію призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, визначених у статті 47 цього Закону.

Як встановлено під час офіційного зясування обставин справи та ця обставина не заперечувалась представником відповідачів (ч.3 ст.72 КАС України), відносно звільнення позивача ГУ НП в Одеській області жодного наказу не видавало.

Надана представником відповідачів підстава для звільнення позивача наказ начальника ГУ МВС України в Одеській області від 04.11.2015 року №1616о/с не може бути визнаний судом, як наказ виданий компетентним органом у спірних правовідносинах, адже в період з 07.11.2015 року по 20.11.2015 року ГУ МВС України в Одеській області не здійснювало функції щодо проведення досудових розслідувань у кримінальних справах, позивач не перебував з ним у службових відносних, натомість позивач виконував функції ГУ НП в Одеській області та перебував у службових відносинах саме з цим органом державної виконавчої влади.

Таким чином, звільнення позивача з посади слідчого 20.11.2015 року, всупереч положенням ч.1 ст.48 Закону про поліцію відбулось без видання компетентною посадовою особою - керівником ГУ НП в Одеській області наказу про звільнення (безпідставне звільнення).

Оскільки судом встановлений факт безпідставного звільнення позивача з органів Національної поліції з 20.11.2015 року, суд згідно положень ч.2 ст.162 КАС України, повинен задовольнити позовну вимогу у цій частині у формі - визнання протиправним (безпідставним) звільнення позивача з посади слідчого відділення розслідування злочинів карного розшуку слідчого відділу Приморського ВП ГУ НП в Одеській області з 20.11.2015 року.

Відповідно до положень ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняті за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права та для всіх судів України.

Відповідно до положень ч.4 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду України є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Постановою Верховного Суду України від 05.03.2012 року по справі №21-42а-12 (номер рішення у ЄДРСР - 24068075) встановлено, що питання, пов'язані із прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням із неї (її припиненням), урегульовані спеціальним законодавством, зокрема, Законом України від 20.12.1990 року №565-ХІІ «Про міліцію», Законом України від 02.12.1990 року №509-XII «Про державну податкову службу», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР. Тому, за загальним правилом, під час вирішення справ цієї категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у своїй постанові від 17.02.2015 року по справі №21-8а15 (номер рішення у ЄДРСР 42946756).

Виходячи з наведеного, враховуючи, що нормами Закону України «Про Національну поліцію» не врегульовані питання процедури поновлення на посаді поліцейських, звільнення яких визнано судом незаконним, суд згідно положень ст.9 КАС України застосовує до спірних правовідносин положення КЗпП України, якими вказані питання врегульовані.

Відповідно до вимог ч.1 ст.235 КЗпП України при встановлені незаконності звільнення особи із займаною посади, ця особа поновлюється судом на попередній посаді. Оскільки, судом вище встановлено, що проходження позивачем служби в поліції було припинено неправомірно, відповідно до вищенаведеної норми права він підлягає поновленню на попередній посаді слідчого відділення розслідування злочинів карного розшуку слідчого відділу Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області з дати його звільнення - з 20.11.2015 року, в звязку із чим, ця позовна вимога також підлягає задоволення у такий формі на підставі положень ч.2 ст.162 КАС України.

Статтею 236 КЗпП України встановлена відповідальність роботодавця щодо виплати працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку із незаконним звільненням працівника за період з часу звільнення до дати фактичного поновлення працівника на роботі. Раніше суд визнав, що наявні правові підстави вважати позивача протиправно звільненим та є усі необхідні підстави для його поновлення на попередній посаді, в звязку з чим, існує обовязок відповідача (ГУ НП України в Одеській області) щодо компенсації позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, повязаного із незаконним звільненням, з 07.11.2015 року (оскільки грошове забезпечення за період з 07.11.2015 року по день звільнення 20.11.2015 року не нарахована та не виплачена) по день фактичного поновлення на посаді, а тому, позовна вимога щодо стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню саме у цієї редакції на підставі положень ч.2 ст.162 КАС України.

Відповідно до положень ч.1 ст.236 КАС України суд допускає до негайного виконання судове рішення щодо поновлення особи на публічній службі та виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, а тому суд вважає за необхідне допустити негайне виконання судового рішення щодо поновлення позивача на попередній посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць в нарахованому розмірі 4370,00 грн. (довідка УФЗБО ГУ НП України в Одеській області від 20.07.2016 року №936 - а.с.41 т.2), яка стосується доходу слідчого Стоянова О.О., який має таке саме спеціальне звання, як й позивач та таку саме вислугу років. Суд приймає до уваги цю довідку, оскільки представники відповідачів не надали іншу інформацію на запити суду (а.с.21,33,34 т.2).

Відповідно до положень ст.237-1 Кодексу законів про працю України у разі незаконного звільнення працівник має право вимагати стягнення з роботодавця компенсації моральної шкоди. Позивачем заявлений розмір такої компенсацій в розмірі 10000,00 грн., але ним не надано доказів настання такої шкоди та те, що вона повязана саме із незаконним звільненням позивача із займаної посади, в звязку із чим, судом встановлена відсутність повного складу деліктних правовідносин, що виключає можливість покладання на відповідача обовязку щодо компенсування позивачеві заподіяної моральної шкоди, в звязку із чим, в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити на підставі положень ч.1 ст.162 КАС України.

Представником відповідача ГУ МВС України в Одеській області подане клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду (а.с.218-220 т.1) у звязку із пропуском строку звернення до суду, посилаючись на те, що позивачем оскаржений наказ про звільнення від 04.11.2015 року, тоді як до суду позивач звернувся лише 05.02.2016 року з пропущенням встановленого ч.3 ст.99 КАС України місячного строку.

Розглянувши вказане клопотання суд вважає, що воно не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Частиною 3 ст.99 КАС України встановлений місячний строк звернення до суду по спорах з питань проходження публічної служби.

Згідно положень ч.2 ст.99 КАС України цей строк повинен обраховуватись з дати коли особа дізналась, або повинна була дізнатись про порушення свого права чи охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до надпису позивача під титульним листом особової справи позивача (а.с.82 т.1) позивач 06.01.2016 року отримав його копію та оригінал трудової книжки.

Саме з цієї дати повинен обраховуватись строк звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки лише з 06.01.2016 року позивачу сталі відомі підстави свого звільнення та отриманий відповідний наказ, що надавало йому змоги звернутись до суду з питань його оскарження.

Адміністративний позов по цій справі надійшов до Одеського окружного адміністративного суду 05.02.2016 року за вхідним №504/16 (а.с.4 т.1), тобто в межах строку звернення до суду, встановленого ч.3 ст.99 КАС України.

За таких обставин, позивач не пропустив строк звернення до суду, а тому у суду відсутні підстави для застосування до заявлених ним позовних вимог наслідків, передбачених ст.100 КАС України.

Стосовно позовної вимоги щодо визнання протиправним та скасування наказу ГУ МВС України в Одеській області від 04.11.2015 року №1616о/с в частині звільнення позивача, суд на підставі положень ч.1, ч.2 ст.162 КАС України, вважає, що вказана позовна вимоги підлягає задоволенню частково у вигляді зобовязання ГУ МВС України в Одеській області змінити підставу звільнення з огляду на наступне.

Позивача було звільнено з ОВС наказом у звязку із скороченням штатів за п.64 «г» Положення про порядок проходження служби, однак, під час офіційного зясування обставин справи було встановлено, що фактично позивач був переведений на службу до органів Національної поліції, в звязку із чим, вірною підставою для звільнення позивача з ГУ МВС України в Одеській області була б за п.64 «з» Положення (у звязку із переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації.

Необхідність змінення підстав звільнення позивача обумовлена тим, що він після 07.11.2015 року, як слідчий, продовжував здійснення по кримінальним справам, які перебували в його провадженні, а тому відсутність правового звязку між його статусом слідчого міліції та слідчого поліції є безумовною підставою для того, що б поставити під сумнів законність здійснення ним досудового розслідування кримінальних справ, що перебували у нього в провадженні та поставити під сумнів дотримання прав підсудних по кримінальним справам, які вже розглянуті судами або перебувають на стадії судового розгляду, а це є неприпустимим, з огляду на забезпечення прав підсудних на захист, гарантованих Україною положеннями ст..6 Європейської Конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року.

Щодо позовних вимог про зобовязання розглянути рапорт та заяву позивача відповідно до п.9 Перехідних положень Закону про поліцію та видати відповідний наказ, суд на підставі положень ч.1 ст.162 КАС України, вважає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки як встановлено вище, позивача вже було допущено до служби в органах Національної поліції та він набув статусу поліцейського.

Судові витрати розподілити за правилами ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст.11,94,158-163,256 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Зобовязати Головне управління МВС України в Одеській області змінити підставу звільнення ОСОБА_1 у наказі від 04.11.2015 року №1616о/с на п.64 «з» Положення (у звязку із переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації).

3. Визнати протиправним (безпідставним) звільнення Головним управлінням Національної поліції в Одеській області ОСОБА_1 з посади слідчого відділення розслідування злочинів карного розшуку слідчого відділу Приморського ВП ГУ НП в Одеській області з 20.11.2015 року.

4. Поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого відділення розслідування злочинів карного розшуку слідчого відділу Приморського ВП ГУ НП в Одеській області з 20.11.2015 року.

5. Стягнути з Головного управління Національної поліції України в Одеській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2015 року по день фактичного поновлення на посаді, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення в розмірі 4370,00 грн. (без врахування податків та зборів).

6. В частині поновлення на посаді про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 4370,00 грн. допустити негайне виконання постанови суду.

7. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання повного тексту постанови.

Суддя Єфіменко К.С.