Справа № 815/1792/16
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2016-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1792/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2016 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Танцюри К.О.,

суддів Єфіменко К.С., Свиди Л.І.,

за участю секретаря Потурнак А.М.,

за участю сторін:

-позивача ОСОБА_1 Інаятулла,

-представника позивача - ОСОБА_2В.(договір для надання правової допомоги 29.04.2016р., ордер серії ОД №135831 від 12.05.2016р.);

-представника відповідача ОСОБА_3 (довіреність від 24.05.2016р. №9-3368/1-16);

-перекладача- Хамдарт Непа Хабібрахман

(на підставі сертифікату МГУ, виданого згідно ліцензії від 05.08.2010р. №529295)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 Інаятулла до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 Інаятулла звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 17.02.2016. №38-16, зобовязання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 Інаятулла біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає, що рішення Державної міграційної служби України про відмову йому у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню оскільки при його прийнятті відповідач не звернув уваги на те, що він відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином ОСОБА_4, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач зазначав, що змушений був покинути країну походження, оскільки йому загрожувала небезпека та він став жертвою переслідувань через зміну релігійних переконань.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав наведених у адміністративному позові та додаткових поясненнях.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що проаналізувавши надані позивачем пояснення ГУ ДМС України в Одеській області було встановлено такі сумніви викладеної історії: шукач притулку не змінював віросповідання під час проживання в ОСОБА_4, не знає основоположних канонів християнської віри; позивач стверджує, що в Ісламі йому не подобаються джихад та хадж, саме вони стали мотивом вивчення християнської віри, але на питання чи змушував його хтось дотримуватись цих законів, не зміг відповісти на це питання; шукач притулку стверджує, що на протязі 2-3 років щотижня відвідував бібліотеку свого друга де він читав Біблію, але не може назвати жодної назви глави Біблії, основні християнські свята та імя свого друга до якого ходив 3 роки; на питання чи позивач хрещений, він не зміг відповісти не зрозумівши питання. Разом з тим, представник відповідача зазначав, що нерозуміння шукачем захисту базових принципів християнства та відмінностей християнської віри від Ісламу не дозволяє вважати твердження щодо зміни віросповідання правдоподібними. Крім того, представник відповідача зазначав, що аналізом наданих матеріалів справи із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 Інаятулла, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_4, за національністю туркмен, ІНФОРМАЦІЯ_2, неодружений.

У 2011 році позивач виїхав з ОСОБА_4 до Таджикистану (м.Душанбе), де проживав два роки. У вересні 2013 року виїхав з Таджикистану до Казахстану (м.Петропаловск), де проживав близько 14-15 діб. У жовтні 2013 року з Казахстану прибув до Росії (м.Омск), де проживав близько 14-15 днів. У листопаді 2013 року прибув з м.Омск (Росія) до м.Москва (Росія), де перебував 2 тижні та після чого мікроавтобусом прибув до м.Одеса (Україна).

Під час перебування у Таджикистані (м.Душанбе) ОСОБА_1 Інаятулла отримав посвідку біженця №0008342 від 10.01.2012р.(а.с.94)

05.12.2013р. позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.55-57)

За результатами розгляду документів, щодо надання ОСОБА_1 Інаятулла статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 19.03.2016 р. по справі №2013OD0417 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.100-109)

Рішенням Державної міграційної служби України від 17.02.2016р. №38-16, з посиланням на п. 1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» підтримано висновок Головного управління ДМС в Одеській області та відмовлено ОСОБА_1 Інаятулла у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.51)

Відповідно до висновку ГУ ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.03.2016р. міграційною службою зроблено висновок про те, що аналізом матеріалів особової справи та інформації по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть розглянуті в контексті підстав для надання додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Разом з тим, факт зміни віросповідання вбачається сумнівним. Під час конкретного опитування стосовно релігійних переконань заявник надає заплутані твердження, що вказує на той факт, що він взагалі не володіє знаннями про предмет опитування, неможливо встановити характер та взаємозвязок між релігійними переконаннями в країні походження заявника та його особистими переконаннями.(а.с.100-109)

Суд вважає, що рішення ДМС України від 17.02.2016р. №38-16 прийняте на підставі висновків Головного управління ДМС України в Одеській області, є таким що ґрунтується на вимогах законодавства, виходячи з наступного.

Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011р., є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011р. №3671-VI біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_5 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Як встановлено у ході розгляду справи, причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 Інаятулла зазначено релігійні переконання, не дотримання заповітів ісламу. Так, позивач зазначав, що під час свята Мохарам, коли він повертався з роботи додому, його сусіди цікавились чому він не відвідує мечеть, на що він відповів, що в нього не має часу, після чого сусіди завдали йому тілесних ушкоджень, що вимусило його поїхати до свого друга у м.Саманган, де він перебував протягом тижня. Позивач також зазначав, що йому зателефонував товариш з м.Кабул та розповів, що до його будинку увірвались невідомі особи та побачили книжки, які суперечили ісламу, дуже розгнівались та сказали що вбють його. Після цього випадку, як зазначав ОСОБА_1 Інаятулла, він зрозумів, що мусить виїхати з ОСОБА_4 та поїхав до Таджикистану, де отримав посвідчення біженця. Позивач зазначав, щ у січні 2012 року невідомі люди побили його на ринку у м.Душамбе, про що він написав заяву до поліції, але ніяких дій не відбулось. Через 5 місяців після першого випадку, до позивача знов прийшли на роботу невідомі люди та почали бити, зазначивши, що він зрадив іслам та є невірним. Позивач зазначив, що він повторно звернувся до поліції, однак допомоги не отримав, після чого знайшов посередника з метою виїхати до країн ЄС, однак за допомоги зазначеного посередника опинився на Україні.

Згідно протоколу співбесіди ОСОБА_1 Інаятулла від 15.01.2014р. шукач притулку зазначав про побоювання бути вбитим через те, що він відмовився від ісламу, прийняв нову релігію та є християнином-католиком.(а.с.70-79)

Разом з тим, згідно протоколу співбесіди від 15.01.2014р. на питання «Як часто Ви відвідуєте церкву? Чому Ви не навідували церкву знаходячись на території України? Чого Ви боїтесь?» заявник відповів «В м.Одесі жодного разу церкву не відвідував. Тут проживає багато афганців, я боюсь, що вони мене там побачать».

Під час зясування офіційних обставин справи, всупереч інформації викладеної у протоколі співбесіди з громадянином ОСОБА_4 ОСОБА_1 Інаятулла від 15.01.2014р., де шукач притулку ствердно зазначив що він змінив віру та є християнином-католиком, що стало причиною виїзду з країни походження у звязку з погрозами з цього приводу, позивач надав суду пояснення у судовому засіданні, що віру не змінював а лише вивчає віру християнства.

Крім того, під час зясування офіційних обставин справи позивач не зміг чітко пояснити суду хто саме здійснював на нього напад в ОСОБА_4 та Таджикистані та за яких обставин.

Разом з тим, на питання суду «Чому Ви прибули саме в м.Одеса, Україна?» позивач зазначив що про Україну, зокрема м.Одеса, йому взагалі не було відомо та що він насправді прямував до Словакії.

Зазначені обставини дають суду обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до ОСОБА_4 неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування в Україні або іншій розвиненій країні, зокрема Словакії, у пошуках кращих умов життя.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. ОСОБА_5 Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 29.04.2004р. №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

З огляду на викладене, суд вважає, що обґрунтування позову та викладені ОСОБА_1 Інаятулла у матеріалах справи обставини є неправдивими та не містять ознак наявності умов для визнання позивача біженцем.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За таких обставин, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 17.02.2016. №38-16, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання представника позивача в обґрунтування позовних вимог на приписи ст. 31 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, яка визначає правовий статус осіб, яким надано статус біженця іншими державами - учасницями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, з огляду на наступне.

Відповідно до зазначеної статті Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту іноземці та особи без громадянства, яких визнано біженцями іншими державами - учасницями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року і які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, крім випадків, установлених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_5 України. Іноземці та особи без громадянства, яких визнано біженцями іншими державами - учасницями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року і які перебувають в Україні, не можуть бути вислані або примусово повернуті до країн, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Іноземці та особи без громадянства, яких визнано біженцями іншими державами - учасницями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року і які перебувають в Україні, не можуть бути вислані або примусово повернуті до країн, де вони можуть зазнати катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, або з якої вони можуть бути вислані або повернуті до країн, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Іноземці та особи без громадянства, яких визнано біженцями іншими державами - учасницями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року і які перебувають в Україні на законних підставах та не мають дійсних проїзних документів для виїзду за кордон, мають право отримати такий документ у порядку, встановленому законодавством України. При цьому, позивач, як встановлено у ході судового розгляду справи, нелегально потрапив на територію України та у межах розгляду цієї справи не ставиться питання видворення, а досліджується питання можливості отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 Інаятулла до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 17.02.2016. №38-16, зобовязання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 Інаятулла біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 158 163,167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 Інаятулла - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 25.07.2016р.

Суддя К.О. Танцюра

Суддя К.С. Єфіменко

Суддя Л.І. Свида

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 Інаятулла - відмовити.

25 липня 2016 року.