Справа № 826/1128/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2016-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 липня 2016 року № 826/1128/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Київській області, за участю третіх осіб - Служби у справах дітей Деснянської в місті Києві районної державної адміністрації, ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі - відповідач), за участю третіх осіб - Служби у справах дітей Деснянської в місті Києві районної державної адміністрації, ОСОБА_2 та просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області №142 від 03.09.2015 про заборону в'їзду в Україну строком на три роки громадянці Російської Федерації ОСОБА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем в оскаржуваному рішенні не обґрунтовано, чим саме перебування ОСОБА_1 на території України може суперечити інтересам охорони громадського порядку, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають на території України та посприяти вчиненню більш тяжких злочинів.

Разом з цим, на думку позивача, Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області при прийняті рішення №142 від 03.09.2015 про заборону останній в'їзду в Україну строком на три роки не було враховано факт укладання нею шлюбу з громадянином України та перебування на території України двох неповнолітніх дітей.

Відповідач проти позову заперечив та зазначив, що оскаржуване рішення прийнято в порядок, спосіб та в межах наданих йому повноважень.

ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав та просив суд адміністративний позов задовольнити.

Представник служби у справах дітей Деснянської в місті Києві районної державної адміністрації в судове засідання 18.07.2016 не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відношення до позову не висловив.

У зв'язку з вказаними обставинами, судом відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 КАС України з урахуванням відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, ухвалено про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та третьої особи - 1, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Рішенням Управління Державної міграційної служби України в Київській області №142 від 03.09.2015 заборонено в'їзд в Україну громадянці ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, що зареєстрована та проживає за адресою: Російська Федерація, м. Махачкала, строком на три роки (далі - оскаржуване та/або спірне рішення).

Зі змісту вказаного рішення слідує, що в ході проведення оперативно - профілактичних заходів СБЗПТЛ ЛВ в аеропорту «Бориспіль» ГУ МВС України в Київської області встановлено, що 10.07.2014 під час проходження паспортного контролю в термінал «Д» ДПМА «Бориспіль» на рейс №458 сполученням Київ - Стамбул у громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 в паспорті було виявлено підроблені відмітки Державної прикордонної служби України.

Бориспільським міськрайонним судом Київської області 04.02.2015 винесено вирок, згідно якого позивача визнано винною в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України.

З урахування зазначеного, відповідач дійшов висновку, що перебування ОСОБА_1 на території України може суперечити інтересам охорони громадського порядку, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають на території України та посприяти вчиненню більш тяжких злочинів.

Позивач не погоджується із вказаним рішенням, вважає його протиправним та таким, що підлягає до скасування.

Вирішуючи спір по суті, суд керується чинними положеннями законодавства, що діяли на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773-VI).

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону №3773-VI правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. У разі якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж передбачені цим Законом, застосовуються правила, передбачені таким міжнародним договором України.

Частиною 3 ст. 3 Закону №3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі - особи), перебування яких на території України не дозволяється врегульовано Інструкцією про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, що затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України 17.12.2013 №1235 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 11.01.2014 за №25/24802 (далі - Інструкція №1235).

Згідно п. 3 Інструкції №1235 рішення про заборону в'їзду в Україну особам приймається ДМС України та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону №3773-VI в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, серед іншого, в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну.

Так, судом в ході розгляду справи встановлено, що Бориспільським міськрайонним судом Київської області 04.02.2015 винесено вирок, згідно якого позивача визнано винною в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України і призначено покарання у вигляді 850, 00 грн. штрафу в дохід держави.

ОСОБА_1 зазначає, що штраф нею було сплачено, інших порушень чинного законодавства України нею не вчинялися, а тому відсутні підстави для прийняття спірного рішення.

Суд, оцінивши наявні в справі документи та доводи сторін, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову з огляду на наступне.

Так, в п. 18 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового привернення і примусового видворення іноземці чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» зазначено, що при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в'їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною 2 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». При цьому, необхідність заборони в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов'язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд.

Судам під час розгляду спорів про заборону в'їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в'їзду в України не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства. Підставами для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

З вказаного слідує, що заборона в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку є превентивним, тобто попереджувальним заходом.

Водночас, наявність порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд є не обов'язковим.

Таким чином, доводи позивача в частині не вчинення нею в подальшому порушень чинного законодавства України не свідчить про протиправність оскаржуваного рішення.

Разом з цим, як вже було зазначено судом, позивача визнано винною в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України і призначено покарання у вигляді 850, 00 грн. штрафу в дохід держави.

При цьому, слід зазначити, що вироком Бориспільського міськрайонного суду від 04.02.2015 встановлено обставин неодноразового умисного використання завідомо підробленого документу, де містилися відмітки Державної прикордонної служби України за №051 від 20.11.2012, №051 від 27.11.2012, №051 від 25.09.2013, №051 від 26.03.2013 про перетин позивачем державного кордону України в пункті пропуску «Конотоп» шляхом виїзду та в'їзду, що є неправдивими відомостями.

Тобто, зі змісту вироку суду слідує, що позивачем неодноразово завідомо використувався підроблений документ. Отже, на думку суду порушення чинного законодавства України не є одноразовим.

За таких обставин, суд погоджується з висновком Управління Державної міграційної служби України в Київській області, що перебування ОСОБА_1 на території України може суперечити інтересам охорони громадського порядку, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають на території України та посприяти вчиненню більш тяжких злочинів.

Водночас, оцінюючи інші доводи позивача як підставу для задоволення адміністративного позову суд звертає увагу на наступне.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 уклала 23.10.2015 шлюб з ОСОБА_2 та має двох малолітніх дітей, які проживають та навчають в освітніх закладах міста Києва.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773-VI возз'єднання сім'ї - в'їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім'ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах та можуть підтвердити відповідними документами наявність достатнього фінансового забезпечення для утримання членів сім'ї в Україні, з метою спільного проживання сім'ї незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України.

Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз'єднання сім'ї з особами, зазначеними у частинах другій - дванадцятій цієї статті, та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України, на період, зазначений в частинах другій - дванадцятій цієї статті (ч. 14 ст. 4 Закону № 3773-VI).

В'їзд в Україну та виїзд з України здійснюється іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянами України, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що підтверджують факт отримання позивачем посвідки на тимчасове проживання, а відтак у суду відсутні достатні підстави вважати, що ОСОБА_1 мала намір прибути на територію України з метою возз'єднання сім'ї.

Таким чином, доводи представника позивача в цій частині є безпідставними.

Додатково суд вважає за необхідне звернути увагу на ті обставини, що перетин державного кордону України 10.09.2015, 31.10.2015, як і укладання шлюбу позивачем 23.10.2015 здійснювалося вже у період наявності рішення від 03.09.2015 про заборону в'їзду останній на територію України.

Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні дійшов до висновку, що оскаржуване рішення відповідає критеріям, які встановлені ч. 3 ст. 2 КАС України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України).

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а тому у позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя Є.В. Аблов