Справа № 561/417/16-а
Суддя: Снітчук Р.М.
Дата ухвалення: 2016-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2016 року смт. Зарічне Справа № 561/417/16-а

Зарічненський районний суд Рівненської області

в складі судді Снітчук Р.М.

секретар Расевич Г.І.

за участі представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Зарічне справу за адміністративним позовом ОСОБА_2до ОСОБА_3 обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання рішення протиправним, зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_3 обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання протиправним рішення щодо обмеження виплати йому пенсії в розмірі 85 відсотків призначеної та зобовязання виплатити безпідставно утриману частину призначеної пенсії в сумі 871 грн. 46 коп. Просив також стягнути понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 551 грн. 20 коп. та за надання правової допомоги 1420 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 покликається на те, що з 05.03.2013 року являється пенсіонером, отримує пенсію за віком та перебуває на обліку в ОСОБА_3 об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Рівненської області.

З 10 березня 2016 року він звільнений з посади директора ТзОВ «Укрвествуд» і з того часу на роботі по найму не працює, на даний час лише здійснює підприємницьку діяльність.

Однак, з березня по травень 2016 року у повному розмірі пенсія йому виплачена не була у звязку з тимчасовими обмеженнями, застосованими до нього відповідачем на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, яким внесено зміни до ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та запроваджено особливий порядок виплати пенсій працюючим пенсіонерам.

Вказує, що 26 травня 2016 року звертався до відповідача з письмовою заявою про виплату йому незаконно утриманої пенсії та незастосування щодо нього обмежень у її виплаті в майбутньому.

Разом з тим, 07.06.2016 року відповідачем на його адресу направлено відповідь про відмову у виплаті пенсії у повному розмірі, оскільки він зареєстрований фізичною особою-підприємцем, відноситься до зайнятого населення та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911 тимчасово, на період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року продовжено особливий порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам.

Таке обмеження у виплаті пенсії вважає протиправним, оскільки, будучи зареєстрованим як фізична особа-підприємець, не втратив право на отримання пенсії у розмірі, визначеному раніше, оскільки ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не передбачає обмеження у виплаті пенсій фізичним особам, які здійснюють підприємницьку діяльність. Вказує, що діями відповідача порушено його конституційні права на пенсійне забезпечення, зайняття підприємницькою діяльністю, а також не зясовано чи має він доходи від такої діяльності та така діяльність не підпадає під визначення інша робота та не є тотожними.

У судове засідання позивач не з`явився, просив справу розглядати у його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні позов не визнала, покликаючись на безпідставність заявлених вимог. При цьому вказала що Зарічненське обєднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області при обмеженні пенсійних виплат позивачу діяло у межах та у спосіб, визначених чинним законодавством, зокрема відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки позивач як фізична особа-підприємець є самозайнятою працюючою особою, тобто зайнятий роботою на інших посадах/роботах та до нього тимчасово, на термін визначений Законом, застосовуються обмеження у виплаті пенсії в розмірі 85 відсотків призначеного розміру.

Заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає заявлені вимоги такими, що підлягають до задоволення частково.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що позивач з 05.03.2013 року перебуває на обліку в УПФ України в Дубровицькому районі Рівненської області, правонаступником якого є Зарічненське обєднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області, та отримує пенсію за віком.

Однак, виплата пенсії позивачу з 01 березня по 31 травня 2016 року проводилася з обмеженнями встановленими ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно з якими для працюючих пенсіонерів у період роботи на інших посадах/роботах встановлено тимчасовий порядок її виплати, у розмірі 85 % призначеного розміру пенсії.

Листом відповідача № 13/02-2 від 07.06.2016 року позивачу відмовлено у виплаті пенсії у повному розмірі, як такому, що працює на інших посадах/роботах, оскільки він зареєстрований фізичною особою-підприємцем.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у період роботи на інших посадах/роботах пенсія (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Абзац частини першої статті 47 в редакції Закону № 213-VIII від 02.03.2015; із змінами, внесеними згідно із Законом № 911-VIII від 24.12.2015\

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

З ОСОБА_1 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців вбачається, що з 13.05.2009 року позивач зареєстрований фізичною особою-підприємцем.

Відповідно до п 14.1.226 ст. 14 Податкового кодексу України самозайнята особа платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Згідно до ч. 3 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» зайнятість населення забезпечується шляхом встановлення відносин, що регламентуються трудовими договорами (контрактами), провадження підприємницької та інших видів діяльності, не заборонених законом. До зайнятого населення належать, зокрема, особи, які забезпечують себе роботою самостійно.

Разом з тим, відповідачем не доведено того, що зайняття підприємницькою діяльністю це період роботи на інших посадах/роботах та підпадає під обмеження щодо виплати пенсії у розумінні ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно зі ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до ст. 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Ст. 46 Конституції України гарантує право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Аналізуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що Зарічненське обєднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області допустило несправедливу дискримінацію права позивача на пенсію, належний соціальний захист, достатній життєвий рівень.

При цьому, суд вважає твердження відповідача, про відсутність правових підстав для виплати пенсії позивачу у повному розмірі необґрунтованими.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Пічкур проти України" від 07.11.2013 року, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, зазначається, що статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 40 вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати (див. ухвалу щодо прийнятності у справі "Стек та інші проти Сполученого Королівства" (Stee and Others v. The United Kingdom) [ВП], заяви № № 65731/01 та 65900/01, п. 40, ECHR 2005-Х).

Пунктом 42 вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що у справах, щодо скарги за статтею 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу на те, що заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі, що охоплюється статтею 14 Конвенції, відповідним методом перевірки є з'ясування, чи він або вона мали б право на отримання відповідної матеріальної допомоги за національним законодавством за умови існування права, щодо якого скаржиться заявник. Хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 (там же, п. 55).

Вирішуючи питання про застосування норм пенсійного законодавства у часі, слід врахувати вимоги статті 22 Конституції України, де закріплено, що права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За статтею 58 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, встановлено, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, однак даний обов'язок відповідачем в даній справі не виконано.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що дії відповідача ОСОБА_3 обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо обмеження у виплаті пенсії позивачу є протиправними, а позовні вимоги в цій частині обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, позовна вимога в частині зобовязання відповідача виплатити позивачу безпідставно утриману частину призначеної пенсії в сумі 871 грн. 46 коп. підлягає до задоволення частково, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 105 КАС України адміністративний позов може містити вимоги лише про стягнення з відповідача субєкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю. Тому, до задоволення підлягає вимога в частині зобов`язнання відповідача виплатити позивачу безпідставно утриману частину призначеної пенсії у період з 01 березня по 31 травня 2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України витрати, повязані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Згідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

З акту про прийняття наданої правової допомоги від 21.06.2016 року та квитанції № 170 від 21.06.2016 року вбачається, що позивач оплатив громадянину ОСОБА_4 послуги з надання правової допомоги з розрахунку 28 годин, по 50 грн. кожна година, в сумі 1400 грн., яка включає підготовку та виготовлення звернення до ОСОБА_3 обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, вивчення суті спору, підготовку та виготовлення адміністративного позову.

Таким чином, встановлено, що позивачу надавалася правова допомога з підготовки та виготовлення звернення до відповідача та адміністративного позову до суду. Однак, суд вважає значно завищеною кількість годин, витрачених виконавцем ОСОБА_4 на вказані роботи, зокрема 28 годин.

Зважаючи на характер і складність правовідносин, які виникли між сторонами, суд приходить до висновку, що на надання вказаних послуг позивачу виконавцем було витрачено не більше 3 годин, тому обґрунтованим є розмір витрат зазначених позивачем в сумі 1400 грн.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу субєктом владних повноважень в адміністративних справах не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати на 01.01.2016 року становить 1378 грн. Тому, при визначенні граничного розміру компенсації витрат суд наводить розрахунок: 1378 х 40 % = 551,20 (граничний розмір компенсації за одну годину); 551.20 х 3 години = 1653,60.

Керуючись ст. 1, 3, 8, 22, 46, 58 Конституції України, п. 40, 42 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Пічкур проти України" від 07.11.2013 року, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, ст. 2, 6-12, 71, 94, 158-163 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання протиправним рішення щодо обмеження у виплаті пенсії та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати незаконним рішення ОСОБА_3 обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо виплати ОСОБА_2 пенсії за період з 01 березня по 31 травня 2016 року в розмірі 85 % раніше призначеної пенсії.

Зобовязати Зарічненське обєднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_2 пенсії за період з 01 березня по 31 травня 2016 року без обмежень, передбачених ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у вигляді виплати 85 відсотків призначеного розміру пенсії у період роботи на інших посадах/роботах.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача утриманої пенсії в сумі 871 грн. 46 коп. - відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в сумі 551 грн. 20 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 1400 грн., всього стягнути 1951 (одна тисяча девятсот пятдесят одну) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до Житомирского апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до Зарічненського районного суду Рівненської області протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя: Р. М. Снітчук