Справа № 808/4148/14
Суддя: Чумак С.Ю.
Дата ухвалення: 2016-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 липня 2016 рокусправа № 808/4148/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Чумака С. Ю.,

суддів: Гімона М.М. Юрко І.В. ,

секретар судового засідання: Федосєєва Ю.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро апеляційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління ДФС на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 21 січня 2016 року у справі № 808/4148/14 (СН/808/74/15) за позовом Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління ДФС про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення винесені відповідачем № НОМЕР_1 від 12.06.2014 року та № НОМЕР_2 від 14.07.2014 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем проведена документальна позапланова виїзна перевірка правомірності нарахування позивачем відємного значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту та бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за лютий 2014 року, за результатами якої складено акт від 29.05.2014 №180/28-04-46-20/00191230 (далі ОСОБА_3 перевірки 1). На підставі ОСОБА_3 перевірки 1 відповідачем прийняте оскаржуване податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 12.06.2014. Також, відповідачем була проведена документальна позапланова виїзна перевірка правомірності нарахування позивачем відємного значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту та бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за березень 2014 року, за результатами якої складено акт від 01.07.2014 №221/28-04-46-20/00191230 (далі - ОСОБА_3 перевірки 2). На підставі ОСОБА_3 перевірки 2 відповідачем було прийняте оскаржуване податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 14.07.2014. ОСОБА_3 перевірки позивач вважає необґрунтованими, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення на думку позивача є безпідставними та підлягають скасуванню.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 21 січня 2016 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Посадовими особами відповідача з 24.04.2014 року по 19.05.2014 року проведено документальну позапланову виїзну перевірку правомірності нарахування позивачем відємного значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту, у сумі 123159236 грн. та бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за лютий 2014 року у сумі 132383166 грн., відображених у податковій декларації з ПДВ, поданій за відповідний звітний (податковий) період (вх.№ від 19.03.2014) та уточнюючого розрахунку податкових зобовязань з податку на додану вартість у звязку з виправленням самостійно виявлених помилок (вх. № НОМЕР_3 від 23.04.2014).

За результатами перевірки відповідачем 29.05.2014 року складено ОСОБА_3 № 180/28-04-46-20/00191230 (ОСОБА_3 перевірки 1).

У висновках ОСОБА_3 перевірки 1 зазначено, що на порушення пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п. 44.1 ст. 44, п. 198.1, п. 198.3 ст. 198, п. 200.1, п. 200.3 ст. 200 Податкового кодексу України, розділу І Порядку ведення реєстру виданих та отриманих податкових накладних, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 25.11.2013 № 708, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.12.2013 за № 2118/24650, позивачем завищено суму податкового кредиту та відємного значення за лютий 2014 року на загальну суму ПДВ 923022,00 грн.

Не погоджуючись з висновками ОСОБА_3 перевірки 1, позивач подав свої заперечення № 11/2043796/ТВ/ від 04.06.2014 на вказаний акт перевірки, які згідно відповіді від 11.06.2014 року № 3443/10/28-04-46-20 позивачем залишені без задоволення.

12.06.2014 року на підставі ОСОБА_3 перевірки 1 відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1, яким позивачу зменшено розмір відємного значення з податку на додану вартість за лютий 2014 року на 923022,00 грн.

Крім того, посадовими особами відповідача з 02.06.2014 по 23.06.2014 року проведено документальну позапланову виїзну перевірку правомірності нарахування позивачем відємного значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту, у сумі 138148896,00 грн. та бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за березень 2014 року у сумі 158516494,00 грн., відображених у податковій декларації з ПДВ, поданій за відповідний звітний (податковий) період (вх. № НОМЕР_4 від 22.04.2014).

За результатами перевірки відповідачем 01.07.2014 року складено ОСОБА_3 №221/28-04-46-20/00191230 (ОСОБА_3 перевірки 2).

У висновках ОСОБА_3 перевірки 2 зазначено, що на порушення пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.3, п. 200.4 ст. 200, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, розділу І Порядку ведення реєстру виданих та отриманих податкових накладних, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 25.11.2013 №708, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.12.2013 за №2118/24650, позивачем завищено суму бюджетного відшкодування за березень 2014 року на загальну суму ПДВ 923022,00 грн.

Не погоджуючись з вказаними висновками, позивач подав відповідачу заперечення № 11/2052346/ТВ від 04.07.2014 на ОСОБА_3 перевірки 2, які згідно листа від 09.07.2014 № 3919/10/28-04-46-20 залишені без задоволення.

14.07.2014 року відповідачем на підставі ОСОБА_3 перевірки 2 винесено податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за березень 2014 року в розмірі 923022,00 грн. та застосовано штрафні санкції у розмірі 461511,00 грн.

Вказані податкові повідомлення-рішення відповідача позивачем оскаржені в судовому порядку.

При вирішенні справи колегія суддів виходить з наступного.

Пунктом 14.1.181 ст.14 ПК України визначено, що податковий кредит це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього ж Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 ПК України, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.4 ст. 198 ПК України якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 ПК України.

Згідно з пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до пунктів 2.15 та 2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі Положення), забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Пунктом 2.4 Положення визначено, що первинні документи (на паперових і машино зчитувальних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи від імені яких складений документ, назва документа (форма), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складення первинного документа.

Згідно з Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним документом визнається документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарської операції є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа; дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складений документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем (покупець) та ТОВ «ГазУкраїна 2020» (постачальник в особі директора ОСОБА_4П.) 04.03.2013 року укладено договір поставки № 133/13/20/2013/783, відповідно до умов якого постачальник зобовязався передати, а Покупець прийняти і сплатити матеріали на умовах, передбачених цим Договором. (т. № 1 а.с. 165-171).

Позивачем надані специфікації до наведеного Договору:

- № 1 від 04.03.2013 року про передачу палива дизельної марки F;(т. № 1 а.с. 180)

- № 2 від 10.03.2013 року про передачу бензину А-76 (т. № 1 а.с.181);

- № 3 від 28.03.2013 про передачу палива підвищеної якості С (т. № 1 а.с. 182);

- № 4 від 12.12.2013 року про передачу палива дизельного зимового(т. № 1 а.с. 183);

- № 4/1 від 27.12.2013 року про передачу палива дизельного зимового(т. № 1 а.с. 184);

- № 5 від 03.02.2014 року про передачу палива дизельного зимового(т. № 1 а.с. 185).

На підтвердження виконання поставок позивачем надано:

- приходні ордери: № 40 від 12 лютого 2014 року (том № 1 а.с. 186); № 58 від 27 лютого 2014 року (том № 1 а.с. 187);

- податкові накладні: № 4 від 6 лютого 2014 року (том № 1 а.с. 188); № 5 від 6 лютого 2014 року (том № 1 а.с. 189); № 99 від 22 лютого 2014 року (том № 1 а.с. 190);

- залізничні накладні, відповідно до яких відправка товару здійснювалась зі станції Одеса-Застава відправником ТОВ «Торговий дім «ВЕТЕК». Сертифікатом якості у вказаних накладних на товар зазначений сертифікат від 31.01.2014 № UA1.174.0005851-14. (том № 1 а.с. 191-196);

- акти приймання-передачі вагоно-цистерн з нафтопродуктами для охорони та супроводження: № ОД 41/01 від 6 лютого 2014 року (том № 1 а.с.197-198); № ОД 45/02 від 6 лютого 2014 року (том № 1 а.с. 199-200); № ОД 40/01 від 6 лютого 2014 року (том № 1 а.с. 201-202); № ОД 105/02 від 21 лютого 2014 року (том № 1 а.с. 203-204);

- накладні: № 388 від 9 лютого 2014 року (том № 1 а.с. 205); № 389 від 9 лютого 2014 року (том № 1 а.с. 206); № 1081 від 24 лютого 2014 року (том № 1 а.с. 207);

- ОСОБА_4 приймання: від 17 лютого 2014 року (том № 1 а.с. 208); № 14 635 від 26 лютого 2014 року (том № 1 а.с. 209);

- ОСОБА_4 приймання нафти або нафтопродуктів: від 10 лютого 2014 року (том № 1 а.с.210); від 24 лютого 2014 року (том № 1 а.с. 211);

- НОМЕР_5 від 24 січня 2014 року (том № 1 а.с. 213);

- Довіреності: № 02-07/02-2014 від 7 лютого 2014 року (том № 1 а.с. 214); № 01-07/02-2014 від 7 лютого 2014 року (том № 1 а.с. 215);

- ОСОБА_4 списання ТМЦ № 661 (том № 1 а.с. 216);

- Журнал-ордер № 6/00 по кредиту б/рахунку 63100/0000 розрахунки з вітчизняними виробниками за матеріали Завод за період з 1 лютого 2014 року по 28 лютого 2014 року (Ж/О №6/00 бал. рах: 63100/0000) (том № 1 а.с. 217).

Як зазначалось вище, товар за договором № 133/13/20/2013/783 надійшов до позивача із сертифікатом якості від 31.01.2014 № UA1.174.0005851-14, виданим МПП «Карті».

З листа останнього від 12.06.2014 № 31 та доданих до нього документів вбачається, що вказаний сертифікат якості виданий ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» на підставі наданих останнім специфікації від 29.01.2014 до договору поставки нафтопродуктів від 10.11.2012 № 10/11/12-ГСМ та залізничної накладної № 05960150.

Відповідно до вказаної специфікації між ТОВ «Гатіора» (постачальник) та ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» (Покупець) укладено договір поставки нафтопродуктів № 10/11/12-ГСМ від 10.11.2012 року, за умовами якого постачальник передав, а покупець прийняв нефтепродукти у кількості 17944,098 тон на умовах EХW-резервуар нефтебази, розміщений за адресою: 29000, Хмельницька область, с. Гузевиця (станція Гречана).

Згідно залізничної накладної № 05960150 дизельне паливо надійшло на територію України з Республіки Білорусь на станцію Гречана Хмельницької області 03.01.2014, відправником зазначено СЗАО «Энерго-ОИЛ» (Республика Беларусь, Минск), одержувачем ТОВ «Інжеринг» (Україна, м. Київ).

Таким чином, з наданих документів не вбачається звязку ТОВ «Гатіора», яке нібито поставило ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» вказану вище партію дизельного палива, з дизельним паливом, яке надійшло на станцію Гречани Хмельницької області від СЗАО «Энерго-ОИЛ» (Республика Беларусь, Минск).

До того ж, ТОВ «Гатіора» за інформацією з ІС «Податковий блок» у лютому 2014 року серед постачальників ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» не значиться, податкові накладні, видані цим підприємством, в реєстрі податкових накладних не реєструвалися.

Крім того, як зазначалось вище, дизельне пальне за податковими накладними № 4, 5 від 6 лютого 2014 року та № 99 від 22 лютого 2014 року позивачу постачалось зі станції Одеса-Застава ТОВ «Торговий дій ВЕТЕК», а не ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020», що підтверджується відповідними залізничними накладними. (том № 1 а.с. 191-196).

За таких підстав колегія суддів приходить до висновку, що ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» виписало позивачу податкові накладні на товар, який цим товариством не постачався, тобто безпідставно.

Посилання ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» на той факт, що у графі 1 залізних накладних № 40371676, № 40368904 від 06.02.2014 року та № 40710907 від 22.02.2014 року невірно вказаний відправник, а саме замість «ТОВ «Торговий дім ВЕТЕК» необхідно читати «ТОВ «Гаукраїна-2020» (лист № 42 від 28.02.2014 року) (том № 4 а.с. 109), суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1.2 Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 (далі Правила 644) (з наступними змінами та доповненнями) накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони одержувача. Накладна одночасно є договором застави вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення.

Згідно п. 1.3 вказаних Правил усі відомості, передбачені формою бланка перевізного документа, повинні бути внесені відправником у відповідні графи.

Виправлення не допускаються; у разі необхідності зміни відомостей, унесених до перевізного документа, відправник зобов'язаний заповнити новий перевізний документ.

З огляду на вказане лист ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» щодо неправильного зазначення відправника у залізничних накладних є юридично нікчемним і не тягне за собою будь-яких наслідків, оскільки Правилами № 644 передбачений інший порядок внесення змін до перевізного документа.

Крім того, з п. 1.2 Правил № 644 вбачається, що в залізничній накладній взагалі не може бути вказана інша особа ніж та, що фактично є відправником товару, оскільки така накладна одночасно є угодою на перевезення між цією особою та залізницею, що унеможливлює внесення відомостей про іншу особу.

До того ж, залізнична накладна є первинним документом для цілей бухгалтерського обліку та підставою для складання рахунку-фактури, який надсилається вантажоодержувачу, а відтак є офіційним документом, який в повній мірі підтверджує факт перевезення товару.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що залізничні накладні, що містяться в матеріалах справи, не підтверджують транспортування дизельного палива саме від ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020». В накладних № 40371676, № 40368904 від 06.02.2014 року та № 40710907 від 22.02.2014 відправником значиться ТОВ «Торговий дім «ВЕТЕК», хоча за специфікаціями вантажовідправником є ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що вказані помилки у залізничних накладних є незначними, проте колегія суддів апеляційної інстанції таку правову позицію вважає помилковою, оскільки такою під такою «помилкою» позивач та суд першої інстанції розуміють зазначення відправником товару іншої юридичної особи ніж та, якою позивачу виписано податкові накладні.

Проте за змістом статей 198, 201 Податкового кодексу України податкову накладну повинен виписати саме продавець (постачальник товару), а не будь-яка інша особа, у звязку з чим особа постачальника є визначальною при складанні таких податкових накладних, що за відсутності певних договірних відносин щодо умов поставки товару між постачальником та особою, якою виписані податкові накладні, унеможливлює видачу останніх іншою особою, ніж зазначена у документах з постачання товару.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.04.2015 р. у кримінальній справі № 646/3810/15-к відносно директора ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» ОСОБА_4 з яким безпосередньо ВАТ «Заплоріжсьаль» було укладено договір поставки дизельного палива по обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України, встановлено, що останній будучи лише формально учасником та директором товариства виконував функції, покладені на нього згідно статуту підприємства, не вчиняв дій щодо управління ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020», не приймав участі у фінансово-господарській діяльності цього підприємства та не отримував від неї прибутку. Крім того, зазначено, що дане фактичне підприємство використовувалося групою осіб, для здійснення незаконної діяльності, а саме привласнення незаконно отриманих грошових коштів. (т. № 3 а.с. 230-233)

З цього приводу, позивач зазначає, що ОСОБА_4 щодо якого винесено обвинувальний вирок суду від 09.04.2015 року, був засновком та директором ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» у період з 17.11.2011 року по 05.07.2013 року, тоді як з 06.07.2013 року засновником та директором підприємства є ОСОБА_5, а відтак на час винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень відсутній будь-який обвинувальний вирок суду, що набрав законної сили, згідно якого службових осіб ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» визнано винними у кримінальному провадженні, проте колегія суддів не може погодитися з наведеними доводами позивача, виходячи з наступного.

Проте первинні документи, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані контрагентом, фіктивність господарської діяльності якого встановлена вироком суду, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт та послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставними, що в свою чергу приводить до висновку, що оскільки фіктивність господарської діяльність щодо директора ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» ОСОБА_4 встановлена вироком суду, що набрав законної сили, вся діяльність вказаного підприємства визнається фіктивною незалежно від періоду здійснення такої господарської діяльності на посаді директора вказаного підприємства.

Вказаний висновок здійснений з урахуванням правової позиції викладеної в постанові Верховного суду України від 22 березня 2016 року у справі № 21-2927а15, яка у відповідності до вимог ч. 2 ст. 161 та ч. 1 ст. 244? КАС України повинна враховуватись судами при застосуванні правових норм в аналогічних правовідносинах.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини, враховуючи наявність вироку суду, яким визнано винним керівника контрагента позивача у здійсненні фіктивного підприємництва, приймаючи до уваги вищеописані суперечності та суттєві недоліки у представлених первинних документах, колегія суддів приходить до висновку про відсутність реальних господарських відносин між позивачем та ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020», а відтак податкові повідомлення-рішення винесені відповідачем є правомірними.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Крім того, відповідно до ухвали суду від 22 квітня 2016 року Спеціалізованій державній податковій інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління ДФС відстрочено сплату судового збору до ухвалення остаточного судового рішення у справі, у звязку з чим відстрочений судовий збір за подання апеляційної скарги, а саме, 5359,2 грн. підлягає стягненню з апелянта.

Повний текст складено 15 липня 2016 року.

На підставі викладеного, керуючись статтями 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління ДФС задовольнити.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 21 січня 2016 року у справі № 808/4148/14 (СН/808/74/15) скасувати.

В задоволенні адміністративного позову Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» відмовити.

Стягнути до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5359 (пять тисяч триста пятдесят девять) гривень 20 копійок за рахунок бюджетний асигнувань Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління ДФС.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: С.Ю. Чумак

Суддя: М.М.Гімон

Суддя: І.В. Юрко