Справа № 678/2347/16-а
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2016-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 678/2347/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Лазаренко А.В.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

13 липня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Білої Л.М. Гонтарука В. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому на постанову Летичівського районного суду Хмельницької області від 02 березня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому про визнання дій неправомірними та зобов'язання поновити виплату пенсії за віком без застосування обмежень та здійснити перерахунок пенсії,

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому, в якому просила: визнати неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в м.Хмельницькому щодо відмови в перерахунку та виплаті пенсії; зобовязати управління Пенсійного фонду України в м. Хмельницькому поновити з 01.06.2015 р. виплату пенсії за віком без застосування обмеження десятьма прожитковими мінімумами; зобовязати управління Пенсійного фонду України в м. Хмельницькому здійснити перерахунок пенсії з 22.01.2016р. у звязку із збільшенням заробітної плати згідно довідки ДСА №52 від 22.01.2016 року без застосування обмеження десятьма прожитковими мінімумами.

Постановою Летичівського районного суду Хмельницької області від 02 березня 2016 року позов задоволено частково. Визнано дії управління Пенсійного фонду у місті Хмельницькому щодо відмови ОСОБА_2 в перерахунку та виплаті пенсії неправомірними. Зобов'язано управління Пенсійного фонду у місті Хмельницькому поновити ОСОБА_2 з 01.07.2015 року виплату пенсії за віком без застосування обмеження десятьма прожитковими мінімумами та здійснити перерахунок пенсії з 22.01.2016 року у зв'язку із збільшенням заробітної плати згідно довідки ДСА № 52 від 22.01.2016 року без застосування обмеження десятьма прожитковими мінімумами.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явивилися.

Крім того, від позивачки надійшла заява про розгляд справи без участі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, давши правову оцінку обставинам у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, з 01.04.1980 року ОСОБА_2 обрано на посаду судді Хмельницького районного суду.

Як слідує з матеріалів справи, з 28.09.2010 року позивачці призначено пенсію згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у розмірі 90% від заробітної плати, як державному службовцю у зв'язку із досягненням пенсійного віку, що підтверджується рішеннями Хмельницького міськрайонного суду від 05.03.2012 року та Летичівського районного суду від 05.03.2015 року.

У подальшому, з 01.04.2015 року по 30.11.2015 року УПФУ у м. Хмельницькому зупинено виплату пенсії, а з 01.12.2015 року поновлено, але з обмеженням - 10 прожиткових мінімумів, для осіб, що втратили працездатність.

Крім того, ОСОБА_2 звернулася до відповідача про перерахунок пенсії у зв'язку із збільшенням заробітної плати згідно довідки ДСА № 52 від 22.01.2016 року без застосування обмеження десятьма прожитковими мінімумами, однак останній відмовлено у вказаному перерахунку.

Позивачка, вважаючи вказану відмову незаконною та протиправною, звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протиправно відмовлено позивачці у поновленні виплати пенсії за віком без застосування обмеження десятьма прожитковими мінімумами, а тому виплати підлягають поновленню з 01.07.2015 року.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Як слідує з матеріалів справи, позивачка на момент досягнення пенсійного віку працювала суддею Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області і з 28 вересня 2010 року їй призначено пенсію державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу», відповідно до постанови Хмельницького міськрайонного суду від 05.03.2012 року .

Відповідно до наказу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області № 152-к від 30.11.2015 року ОСОБА_2 звільнено з займаної посади судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області з 30 листопада 2015 року у зв'язку з поданням заяви про відставку.

У послідуючому, 22.01.2016 року позивачка звернулася до відповідача про перерахунок пенсії згідно довідки № 52 від 22.01.2016 року, проте УПФУ у м. Хмельницькому відмовлено з підстав, що відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII, з 1 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених вищезазначеним законом, не призначаються, раніше призначені пенсії не перераховуються.

Листом № 52/с-12 від 28.01.2016 року УПФУ в м. Хмельницькому повідомило ОСОБА_2, що з 01.12.2015 року, після звільнення її з роботи (відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХII від 16.12.1993 року в редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи № 3668-VI від 08.07.2011 року (до 01.04.2015 року) та в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII (після 01.04.2015 року)) їй виплачується пенсія у розмірі, що не перевищує 10 прожиткових мінімумів, для осіб, що втратили працездатність - 10740,00 грн..

Як вбається з матеріалів справи, згідно довідки територіального управління Державної судової адміністрації України № 52 від 22.01.2016 року про заробітну плату, державним службовцям, які на момент перерахунку працюють на посадах з яких призначено (перераховано) пенсію, виданої ОСОБА_2 заробітна плата судді Хмельницького міськрайонного суду для перерахунку пенсії станом на 01.09.2015 року становить: посадовий оклад - 13780,00 грн.; надбавка за вислугу років (40%) (за стаж державної служби років) - 5512,00 грн..

Так, частиною 4 статті 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року №2862-XII (чинній на момент призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання), передбачено, що судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

За приписами частини 3 статті 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року №2453-VI , який набрав чинності з 30 липня 2010 року, встановлено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Крім того, Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 року №3668-VI, який набрав чинності з 01 жовтня 2011 року, частину 3 і 5 статті 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" викладено в новій редакції, згідно з якою щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді (частина 3 статті 138 Закону). Максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність (частина 5 статті 138 Закону).

У подальшому, рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013 року №3-рп/2013 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) частину третю, перше, друге, третє речення частини п'ятої статті 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи".

Так, абзацом 3 пункту 8 Рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 року №3-рп/2013 встановлено, що частина 3 статті 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність, з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, з моменту ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 підлягає застосуванню частина 3 статті 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції до змін, внесених Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 року № 3668-VI.

Крім того, вищезазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 березня 2015 року у справі №21-584а14. Так, за правилами частини 1 статті 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Викладене відповідає положенням Європейської Хартії про закон "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

У Рекомендації Комітету ОСОБА_3 Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року № (2010)12 зазначено: "оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці" (пункт 54).

Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 року №4-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення частини третьої, абзацу першого, другого, третього, четвертого та першого, другого речень абзацу шостого частини пятої статті 141 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911- VIІ ; п. 5 розділу ІІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213- VIІ в частині скасування з 01 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Таким чином, положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911- VIІ та положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII визнанні неконституційними та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення.

Водночас, Конституційний Суд України у п. 4 вказаного рішення від 08 червня 2016 року, визначив порядок його виконання. Зокрема, частина третя статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, тобто у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIІІ, а саме: "Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання".

В зв'язку з визнанням неконституційними абзацу першого, другого, третього, четвертого та першого, другого речень абзацу шостого частини пятої статті 141 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911- VIІ, підлягає застосуванню перше речення частини п'ятої статті 141 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIІІ, а саме: "Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею після виходу у відставку".

Пункт 5 розділу ІІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213- VIІ в частині скасування з 01 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" не підлягає застосуванню.

Провівши системний аналіз норм чинного законодавства і дослідивши обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності відмови відповідачем ОСОБА_2 у поновленні виплати пенсії за віком без застосування обмеження десятьма прожитковими мінімумами.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неправомірності відмови відповідача у здійсненні перерахунку позивачці щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у зв'язку із збільшенням заробітної плати з 22.01.2016 року, згідно довідки ДСА № 52 від 22.01.2016 року без застосування обмеження десятьма прожитковими мінімумами.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що відповідачем не надано суду достатньо належних доказів, які б свідчили про неправомірність заявлених позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не викликають сумнівів щодо правильності висновків суду першої інстанції та застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому залишити без задоволення, а постанову Летичівського районного суду Хмельницької області від 02 березня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5