Справа № 805/262/15-а
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2016-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Голошивець І. О.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2016 року справа №805/262/15-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Гайдара А.В., суддів Василенко Л.А., Ханової Р.Ф.

при секретареві судового засідання Томах О.О.,

за участю

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3 (згідно ордеру)

представника відповідача 1 ОСОБА_4 (за довіреністю) в режимі відеоконференції

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 19 травня 2016 року у справі № 805/262/15-а про залишення без розгляду позову ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказів № 1361 від 18.07.2014 року та №281 о/с від 23.07.2014 року, поновлення на посаді та зобовязання нарахувати і виплатити суму грошового утримання за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 19 травня 2016 року клопотання представника відповідача ОСОБА_5 районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області щодо залишення позовної заяви без розгляду - задоволено. Позовну заяву ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про визнання протиправними та скасування наказів №1361 від 18.07.2014 року та №281 о/с від 23.07.2014 року, поновлення на посаді та зобовязання нарахувати і виплатити суму грошового утримання за час вимушеного прогулу залишено без розгляду. (арк. справи 166-170)

Позивач ОСОБА_2, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій вказав, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, неповно досліджено докази і встановлено обставини справи, наявним у справі доказам не надано належної оцінки, у звязку з чим вказана ухвала підлягає скасуванню. Просив суд постановити нову ухвалу, якою визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними та залишити без задоволення клопотання Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області щодо залишення позовної заяви без розгляду. (арк.справи 178-183)

Апеляційний розгляд справи здійснювався із застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу відповідно до статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України в режимі відеоконференції за приписами статті 122-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, скасувати ухвалу суду першої інстанції про залишення адміністративного позову без розгляду.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні в режимі відеоконференції заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення та ухвалу суду першої інстанції без змін.

За правилами частини першої статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, позивача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Постановою Донецького оружного адміністративного суду від 29 квітня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про визнання протиправними та скасування наказів №1361 від 18 липня 2014 року та №281 о/с від 23 липня 2014 року, поновлення на посаді та зобовязання нарахувати і виплатити суму грошового утримання за час вимушеного прогулу задоволено у повному обсязі.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2015 року апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області задоволено. Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2015 року у справі № 805/262/15-а скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про визнання протиправними та скасування наказів №1361 від 18 липня 2014 року та №281 від 23 липня 2014 року, поновлення на посаді та зобов`язання нарахувати і виплатити суму грошового утримання за час вимушеного прогулу відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 21 січня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Скасовано Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2015 року та Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2015 року, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Так, в ухвалі Вищого адміністративного суду України зазначено, що під час вирішення справи судами попередніх інстанцій не було перевірено коли позивач повинен був дізнатись про своє звільнення, не зясовано чи був він допущений до роботи після виходу з лікарняного 03 серпня 2014 року, чи отримував заробітну плату з 23 липня 2014 року, коли уклав договір про надання правової допомоги та через який проміжок часу з дня, коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав звернувся до суду.

Крім того, представником Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області було заявлено клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у звязку з пропущенням строку звернення до адміністративного суду. У обґрунтування клопотання послався на те, що позивача було звільнено з органів внутрішніх справ наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 23 липня 2014 року № 281 о/с, а з адміністративним позовом він звернувся лише 27 січня 2015 року, тобто місячний строк на звернення з адміністративним позовом, який встановлений ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, на думку відповідача 2, був пропущений. Факт повідомлення позивача про звільнення відповідач 2 вважає доведеним, оскільки в телефонному режимі його повідомляли про звільнення, оригінал лікарняного листка, що наявний в матеріалах справи позивач не здавав до служби кадрового забезпечення Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області. З виписки з історії хвороби № 4744, яка міститься в матеріалах справи вбачається, що позивач на час видачі виписки 13 серпня 2014 року ніде не працює. Довідками сектору фінансового забезпечення Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області підтверджено, що грошове забезпечення позивачу було виплачено по липень 2014 року включно. Крім того, посилається на пояснення оперуповноваженого карного розшуку Олександрівського РВ ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_6, який забирав зі служби кадрового забезпечення Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області трудову книжку позивача та передавав йому особисто.

В судовому засіданні в суді першої інстанції допитаний в якості свідка ОСОБА_6 в своїх показаннях зазначив, що він дійсно на прохання позивача погодився забрати у нього трудову книжку та передати до служби кадрового забезпечення Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України для внесення записів про звільнення, а потім забрати з кадрової служби і передати її позивачу особисто в руки. Точну дату цієї події він назвати не може у звязку зі значним спливом часу, але памятає, що це було саме у жовтні 2014 року. Трудову книжку він передав позивачеві особисто, під час зустрічі ні про що його не розпитував, не цікавився що сталося та з яких причин позивач не зміг самостійно цього зробити. Ніякої іншої інформації, яка б мала значення для вирішення питання щодо визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, свідок суду не повідомив.

Колегією судів встановлено, що ОСОБА_2 працював в Олександрівському РВ ГУМВС України в Донецькій області на посаді першого заступника начальника райвідділу - начальника слідчого відділу та був звільнений відповідно до наказу від 23 липня 2014 року № 281 о/с, який виданий на виконання наказу від 18 липня 2014 року № 1361 Про порушення службової дисципліни першим заступником начальника райвідділу - начальником СВ Олександрівського РВ ГУМВС України в Донецькій області підполковником міліції ОСОБА_2 та його покарання.

Як вбачається з листка тимчасової непрацездатності (арк.справи 182 том 1), позивач знаходився на лікарняному з 08 липня 2014 року по 02 серпня 2014 року. Після закінчення лікування та закриття лікарняного листка, він повинен був здати його оригінал за місцем роботи (але оригінал міститься в матеріалах справи) та приступити до роботи 03 серпня 2014 року (робочий день - середа). Проте, в табелі обліку робочого часу (арк.справи 197 том 1, арк.справи 128 том 2), який надано позивачем у судове засідання до суду першої інстанції, зазначено, що ОСОБА_2 знаходився на лікарняному з 01 серпня 2014 року по 13 серпня 2014 року та став до роботи 14 серпня 2014 року, а останнім днем його роботи стало 20 серпня 2014 року. Вдруге позивач знаходився на лікуванні з 04 серпня 2014 року по 13 серпня 2014 року, що підтверджується випискою з хірургічного відділення КУЗ Добропільської БІЛ № 4744, підписаної лікарем ОСОБА_7 (арк.справи 183 том. 1). При цьому в тексті виписки зазначено, що ОСОБА_2 на момент звернення до лікарні ніде не працює.

Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що після 20 серпня 2014 року позивач мав можливість дізнатись про своє звільнення, оскільки, як він сам зазначає, йому не було відомо про звільнення і він працював. При цьому, позивач надав суду листи до Служби автомобільних доріг Донецької області № 3829 від 20 серпня 2014 року та № 3830 від 20 серпня 2014 року (арк.справи 125-156 том 2) та відповідь на зазначені листи від 26 серпня 2014 року № 03-1219 (арк.справи 127 том 2), якими підтверджується, що він фактично був на робочому місці.

Відповідно до п. 11 Розділу ІІ Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 (далі по тексту Положення № 114), особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ приймають ОСОБА_8 працівника органів внутрішніх справ України відповідно до законодавства. ОСОБА_8 працівника органів внутрішніх справ України, затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1991 р. N 382. З тексту присяги вбачається, що вступаючи на службу до органів внутрішніх справ України, працівник міліції присягає з високою відповідальністю виконувати свій службовий обов'язок, вимоги статутів і наказів, постійно вдосконалювати професійну майстерність та підвищувати рівень культури, всіляко сприяти зміцненню авторитету органів внутрішніх справ.

Статтею 8 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року N 3460-IV (далі по тексту Дисциплінарний статут ОВС) передбачено, що начальник несе персональну відповідальність за стан службової дисципліни і повинен постійно його контролювати. Начальник зобов'язаний бути прикладом у дотриманні законності, службової дисципліни, бездоганному виконанні вимог ОСОБА_8 працівника органів внутрішніх справ України, статутів, наказів, норм моралі, професійної та службової етики, розвивати і підтримувати в підлеглих свідоме ставлення до виконання службових обов'язків, честь і гідність, заохочувати розумну ініціативу, самостійність, старанність у службі, уміло застосовувати заходи дисциплінарного впливу.

Тобто, займаючи посаду першого заступника начальника райвідділу - начальника слідчого відділу Олександрівського РВ ГУМВС України в Донецькій області, позивач повинен був суворо дотримуватись службової дисципліни та бути прикладом для підлеглих, власними вчинками і ставленням до виконання службових обовязків стимулюючи їх до бездоганного дотримання службової дисципліни.

В суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що після 20 серпня 2014 року він не виходив на роботу до слідчого відділу Олександрівського РВ ГУМВС України в Донецькій області, оскільки у телефонній розмові бухгалтер Олександрівського РВ ГУМВС України в Донецькій області йому пояснила, що грошове утримання йому не буде виплачуватись.

Той факт, що позивач не мав бажання ознайомитись з наказом про звільнення доводиться і тим, що він особисто у жовтні 2014 року не зявився до Олександрівського РВ ГУМВС України в Донецькій області (яке за його ствердженням ще вважав своїм місцем роботи) та не отримав особисто заповнену належним чином трудову книжку. З наданих свідком ОСОБА_6 суду першої інстанції пояснень вбачається, що позивач передавав через нього для заповнення трудову книжку (або її дублікат), тобто, у жовтні позивачу вже було відомо про звільнення і він намагався привести у відповідність особисті документи, що підтверджують стаж роботи. Якщо позивачу не було відомо про звільнення, то в нього б не було підстав передавати для заповнення власну трудову книжку, він мав бути присутнім на робочому місці. Оскільки ж позивач на роботу не виходив, відповідач 2 не мав можливості ознайомити його під підпис з наказом про звільнення.

В той же час, частиною 7 ст. 14 Дисциплінарного статуту ОВС передбачено заборону оголошувати дисциплінарне стягнення особі начальницького складу та наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності осіб начальницького складу в присутності його підлеглих. Тому суд вважає, що доведення до позивача особисто змісту наказу про накладення на нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення в телефонному режимі (відповідно до картки № 1 від 18 липня 2014 року № 1361- арк.справи 144 том 2) здійснено відповідачем 2 з дотриманням вимог чинного законодавства.

Наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, довідкою Олександрівського РВ ГУМВС України в Донецькій області підтверджується, що ОСОБА_2 було виплачено грошове забезпечення при звільненні по 31 липня 2014 року.

Відповідно до п 1.15. розділу 1 Інструкції Про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ від 31 грудня 2007 року № 499 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 р. за № 205/14896, виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснюється щомісяця з 20 до 25 числа за поточний місяць.

Тобто, якщо позивач і виходив після звільнення на роботу з власної ініціативи, то грошове забезпечення в цей період йому не нараховувалось та не виплачувалось. У звязку з відсутністю грошового забезпечення за відпрацьований час, позивач 21 серпня 2014 року мав би переконатись у керівництва, що він дійсно є працівником даної установи, але цього позивач також не здійснив, незважаючи на те, що сам займав керівну посаду та був зобовязаний приймати участь у відповідних нарадах та зборах, в тому числі і з адміністративно-господарських питань. Проте, позивач не вважав за необхідне зясовувати чому саме йому припинено нарахування та виплату грошового забезпечення. Тому суд вважає, що позивачу було відомо про його звільнення, незважаючи на те, що відповідач не довів йому зміст наказу під підпис, а також позивач не довів суду поважність причин неможливості ознайомитись з цим наказом.

Враховуючи викладені обставини, колегія судів погоджує висновок суду першої інстанції, що позивач без обєктивних на те причин, не ознайомився з наказом від 23 липня 2014 року № 281 о/с та з наказом від 18 липня 2014 року № 1361.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів зазначає, що позивач про звільнення з посади першого заступника начальника райвідділу - начальника слідчого відділу Олександрівського РВ ГУМВС України в Донецькій області достеменно дізнався у жовтні 2014 року.

З адміністративним позовом ОСОБА_2 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду 27 січня 2015 року.

Позивач дізнався про те, що його звільнено, як він особисто зазначив в позовній заяві, ще після 20 серпня 2014 року т.1 арк. справи 3зв.). Підстави звільнення йому стали відомі після адвокатського запиту його представника у січні 2015 року.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги про те, що оскільки позивач на момент подання адміністративного позову не був ознайомлений зі спірними наказами та в звязку з тим, що позивачеві на момент звернення до суду з позовом не видано трудову книжку, є поважними причинами пропущення строку звернення з адміністративним позовом.

Встановлено, що позивач, достеменно знаючи про звільнення з органів внутрішніх справ в жовтні 2014 року, не звернувся до суду за захистом свого порушеного права та законних інтересів в місячний строк.

Представник позивача в судах першої та апеляційної інстанцій не навів жодної причини, з якої позивач не міг звернутися до суду з адміністративним позовом в місячний строк з жовтня 2014 року.

Посилання позивача в позовній заяві, що відповідач не ознайомив його з матеріалами службового розслідування та спірними наказами, які є підставою для звільнення позивача з органів внутрішніх справ, не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду, оскільки позивач за приписами ст.99 КАС України знав про те, що його звільнено з органів внутрішніх справ.

Колегія суддів з огляду на встановлені обставини вважає неприйнятними доводи позивача, прийняті судом першої інстанції в обґрунтування поважності причин пропущення строку звернення до адміністративного суду з огляду на те, що зазначені доводи жодного відношення до правової категорії поважності або неповажності саме строку звернення до суду не мають. Позивач весь час перебував на території, підконтрольній Україні, не зявлявся за місцем служби з вересня 2014 року, як зазначає сам позивач. Таким чином суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що у ОСОБА_2 не було перешкод для вирішення питання щодо проходження та звільнення з органів внутрішніх справ у встановленому законом порядку, в тому числі шляхом звернення до суду у встановлений законом місячний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. При цьому у відповідності до ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Адміністративний позов, відповідно до ст. 99 КАС України, може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Вирішуючи питання щодо можливості визнання поважними причин пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, суд виходить з того, що сам по собі інститут строку на звернення до адміністративного суду має на меті полегшення надання учасниками адміністративного процесу доказів, підвищує їх достовірність, а також забезпечує правову визначеність учасників спірних правовідносин. Іншими словами, обмеження строку реалізації права на судовий захист покликане передусім дисциплінувати учасників адміністративних правовідносин. Проте, однією з причин визнання не поважними причин пропуску строку звернення з позовом, є значний сплив часу, що унеможливлює зясування істотних обставин справи.

Колегія суддів звертає увагу, що позивача було звільнено з органів внутрішніх справ, але новостворений орган - Національна поліція України не є правонаступником органів внутрішніх справ, що діяли на підставі Закону України Про міліцію. Під час ліквідації зазначеного відомства знищуються та передаються до архівних установ документи, які можуть бути доказами у даній справі, що підтверджується довідкою Олександрівського РВ ГУМВС України в Донецькій області від 06 листопада 2015 року № 6006. До того ж, у звязку з проведенням антитерористичної операції, значна кількість документів, які можуть бути використані у якості доказів по справі втрачена або знаходиться на непідконтрольній території.

Колегія суддів також вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги, що позивач не мав можливості своєчасно звернутись до суду з позовом у звязку з проведенням антитерористичної операції та евакуацією суду, не можуть бути прийняті до уваги, враховуючи наступне. Суд першої інстанції вперше зупинив роботу з 16 липня 2014 року по 31 липня 2014 року. З 01 серпня 2014 року по 13 серпня 2014 року суд працював в штатному режимі. Вдруге суд зупинив роботу з 14 серпня 2014 року та відновив роботу в м. Словянську з 21 листопада 2014 року. Позивача ж було звільнено з займаної посади 23 липня 2014 року, тобто він мав можливість звернутись з позовом у встановлений чинним законодавством строк. Крім того, отримавши трудову книжку у жовтні 2014 року та зясувавши питання про звільнення, позивач звернувся за допомогою до адвоката 16 грудня 2014 року, а позов до суду надав лише 27 січня 2015 року.

Щодо доводів апеляційної скарги, що про звільнення позивачу стало відомо лише після звернення його представника до Олександрівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області з адвокатським запитом від 23 грудня 2014 року (том 1 арк. справи 198), то колегія суддів не може прийняти даний довід до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутня офіційна відповідь на цей запит, до справи долучені лише копії документів, які за ствердженням позивача та його представника надійшли у відповідь на зазначений запит. Крім того. як зазначалось вище, колегія суддів зазначає, що після отримання відповіді на адвокатський запит позивач достеменно дізнався про підстави звільнення, а не про сам факт його звільнення.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з причин, які не є поважними та звертає увагу на те, що значний пропуск строку звернення до суду за захистом порушених прав є перешкодою для повного та всебічного дослідження обставин справи в їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції спір по суті вирішений правильно.

Тобто, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду 1-ї інстанції. Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. 24, 122-1, ст. 165, ст. 167, 195-197, п.1 ч.1 ст. 199, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 19 травня 2016 року у справі № 805/262/15-а залишити без задоволення.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 19 травня 2016 року по справі № 805/262/15-а залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини ухвали складені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 14 липня 2016 року. Повний текст ухвали складений та підписаний колегією суддів протягом пяти днів.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий А.В. Гайдар

Судді Л.А.Василенко

ОСОБА_9