Справа № 808/1645/16
Суддя: Прасов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2016-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2016 року о/об 14 год. 19 хв.Справа № 808/1645/16 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Прасова О.О. при секретарі Гудименко Я.А., розглянувши у місті Запоріжжі адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до 1.Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області; 2. Жовтневого районного суду міста Запоріжжя

про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (надалі - позивач або ОСОБА_1І.) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (надалі - Відповідач-1 або ТУ ДСА), 2.Жовтневого районного суду міста Запоріжжя (надалі - Відповідач-2), в якому позивач просить суд: 1) визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою; 2) зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу судді у зв'язку з відставкою в розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою.

У позовній заяві (а.с.4-8) позивачем зазначено, що ОСОБА_1 працював з серпня 1980 року по червень 1985 року в органах внутрішніх справ, з квітня 1990 року по квітень 2016 року - суддею Жовтневого районного суду міста Запоріжжя. Постановою Верховної Ради України від 10.07.1997 позивач обраний безстроково суддею Жовтневого районного суду міста Запоріжжя, де працював до квітня 2016 року. Маючи необхідний для відставки судді та отримання вихідної допомоги стаж роботи, встановлений Законом України «Про судоустрій і статус суддів», позивач 18.02.2014 звернувся із заявою про відставку. Рішенням Вищої ради юстиції України №1177/0/15-15 від 10.12.2015, тобто, більше ніж через рік після звернення ОСОБА_1, внесено подання до Верховної Ради України про звільнення позивача з посади судді Жовтневого районного суду міста Запоріжжя, у зв'язку з поданням заяви про відставку. 19.04.2016, лише через 26 місяців після звернення, відставка була прийнята Верховною Радою України та постановою №1118-VIII «Про звільнення суддів» позивача звільнили з посади судді Жовтневого районного суду міста Запоріжжя, у зв'язку з відставкою. Наказ про звільнення в.о.голови Жовтневого районного суду міста Запоріжжя виданий 27.04.2016. Відповідно до ст.136 ч.1 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» №2453 від 07.07.2010 (в редакції, яка діяла на момент подання позивачем заяви про відставку) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Враховуючи вищевикладене, позивач, працюючи на посаді судді кілька десятків років, маючи необхідний суддівський стаж, та отримавши право на належне забезпечення, у відповідності до законодавства України, звернувся з заявою про відставку, маючи законне право на отримання вихідної допомоги, розраховуючи на дотримання з боку держави принципу правової визначеності та пов'язаної з ним передбачуваності законодавчої політики, неможливості звуження або скасування належних прав. Всупереч законним очікуванням позивача та нормам чинного законодавства України при звільненні ОСОБА_1 не було виплачено вихідну допомогу. 29.04.2016 позивач звернувся до ТУ ДСА України в Запорізькій області, із заявою про нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою з урахуванням довідки про суддівську винагороду, видану ТУ ДСА України в Запорізькій області 28.04.2016. Листом №08-05/1390 від 13.05.2016 ТУ ДСА України в Запорізькій області відмовлено позивачу у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги з посиланням на те, що на момент прийняття відставки ОСОБА_1 та звільнення з посади, ст.136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» була змінена, а норма яка регулювала питання вихідної допомоги, виключена. З позицією ТУ ДСА України в Запорізькій області щодо відмови у виплаті вихідної допомоги позивач не погоджується, оскільки ним заява про відставку була подана 18.02.2014, коли він мав право на отримання вихідної допомоги, а ТУ ДСА України в Запорізькій області було зобов'язане таку допомогу нарахувати та виплатити. Бездіяльність як Вищої ради юстиції України, так і Верховної Ради України щодо несвоєчасного розгляду заяви судді про відставку та постановлення відповідного рішення вже неодноразово було предметом оцінки Вищим адміністративним судом України та Верховним Судом України, якими одностайно зазначено про те, що така бездіяльність є протиправною. Зокрема Постановами Верховного суду України від 30.09.2015 по справі №21-635а15 та від 13.10.2015 по справі №800/20/15 за заявою особи, поданою в порядку ст.237 КАС України, була висловлена правова позиція щодо наявності підстав для визнання протиправною бездіяльності Верховної Ради України щодо несвоєчасного розгляду нею подання Вищої ради юстиції про звільнення особи з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Позивачем подано до суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с.9).

Не погоджуючись з позовними вимогами Відповідач-1 подав до суду письмові заперечення (а.с.36-41), де зазначено, що Постановою Верховної Ради України від 19.04.2016 №1118-VIII «Про звільнення суддів» ОСОБА_1 звільнено з посади судді Жовтневого районного суду міста Запоріжжя у зв'язку із поданням заяви про відставку. В квітні 2016 року позивач звернувся до ТУ ДСА України в Запорізькій області із заявою про виплату йому вихідної допомоги судді у зв'язку із виходом у відставку. Листом від 13.05.2016 за №08-05/1390 ТУ ДСА України в Запорізькій області повідомлено позивача про відсутність правових підстав для нарахування та виплати їй вихідної допомоги у зв'язку зі звільненням у відставку. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права, систему судів загальної юрисдикції, статус професійного судді, народного засідателя, присяжного, систему та порядок здійснення суддівського самоврядування і встановлює систему і загальний порядок забезпечення діяльності судів та регулює інші питання судоустрою і статусу суддів. Відповідно до ст.109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України. Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення, за що отримує суддівську винагороду. Підставами для виплати вихідної допомоги є відповідна норма Закону, яка передбачає таку виплату, Постанова BP України про відставку судді та наказ голови відповідного суду, де працював суддя до виходу у відставку про відрахування зі штату суду. Постанова (№1118-VIII) про звільнення з посади судді Жовтневого районного суду міста Запоріжжя Татарінова В.І. у зв'язку з виходом у відставку прийнята Верховною Радою України 19.04.2016. Згідно з п.7 Указу Президента України від 10.06.1997 №503/97 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» акти Верховної Ради України і Президента України про призначення відповідно до законодавства на посади і звільнення з посад набирають чинності з моменту їх прийняття. Так, звертаючись до суду з адміністративним позовом позивач вважає, що порушене його право на виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, яке було передбачено ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» на час подання ним заяви про звільнення у відставку. Статтею 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону №2453-VI від 07.07.2010 передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Конституційний Суд України у рішенні від 19.11.2013 №10-рп/2013 (справа №1-1/2013) вказав, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді і реалізація права судді на відставку відбувається шляхом прийняття Верховною Радою України відповідної постанови. 01.04.2014 набрав чинності Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» №1166-VII від 27.03.2014, пунктом 28 розділу II якого статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виключено. Вказані положення Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» неконституційними не визнавалися. Отже, суддям, які виходили у відставку після 31.03.2014 (починаючи з 01.04.2014) виплата вихідної допомоги законодавством передбачена не була. Крім того, на даний час норми Закону України №1166-VII від 27.03.2014 «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України», яким внесено зміни до ст.136 Закону України №2453, діють. У встановленому законодавством порядку вони не визнані неконституційними. У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності й припиняється з втратою ним чинності. Тобто, до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. З огляду на наведене, оскільки станом на день виходу судді позивача у відставку (19.04.2016) виплата вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою законодавством передбачена не була, тому така вихідна допомога їй не виплачувалася. Конституційний Суд України у справі №1-1/2013 від 19.11.2013 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір. Отже, на день виходу судді позивача у відставку, ТУ ДСА України в Запорізькій області діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, і не порушила права та законні інтереси позивача. Судді перебувають у певних трудових відносинах із судовою установою, де вони працюють, виконуючи свої посадові обов'язки. Акт про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади є правовою підставою для виникнення або припинення конкретних трудових відносин особи, як судді, з державою. У таких відносинах роботодавцем є держава, а на голову суду покладається обов'язок оформити ці відносини та встановити початковий або кінцевий момент їх виникнення з призначенням, пов'язаних з цим, відповідних виплат. Позивач працював на посаді судді Жовтневого районного суду міста Запоріжжя. Як вбачається з матеріалів справи, наказ виконуючого обов'язки голови Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 27.04.2016 №16-ос не містить зобов'язання здійснити виплату позивачу, який звільнений у зв'язку з поданням заяви про відставку, вихідної допомоги. ТУ ДСА є державним органом, який фінансується з державного бюджету і у своїй діяльності керується Конституцією та законами України та не може порушувати чинне законодавство України. Територіальне управління не наділене правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості здійснювати нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку. У позові позивач, також, зазначає, що бездіяльність Вищої ради юстиції та Верховної Ради України стали причиною безпідставної, на його думку, відмови ТУ ДСА в нарахуванні та виплаті позивачу вихідної допомоги. Проте, позивач не оскаржував бездіяльність вищезазначених органів державної влади, допущену під час розгляду ними заяви позивача про звільнення його у відставку, а, отже, її не було визнано протиправною. Просить суд відмовити позивачу у позові.

Відповідачем-2 подано до суду заяву (а.с.59-60), в якій він просить суд розглянути позовну заяву без участі його представника.

Розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд з'ясував наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, копії трудової книжки позивача, з 08.04.1990 по 19.04.2016 ОСОБА_1 працював на посаді судді Жовтневого районного суду міста Запоріжжя (а.с.19-26).

Наказом №16-ос від 27.04.2016 по Жовтневому районному суду міста Запоріжжя «Про відрахування судді Татаринові В.І. зі складу Жовтневого районного суду м.Запоріжжя» позивач відповідно до Постанови Верховної Ради України №1118-VІІІ від 19.04.2016 «Про звільнення суддів» відрахований зі складу Жовтневого районного суду міста Запоріжжя (а.с.11).

Питання щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою у зазначеному Наказі №16-ос від 27.04.2016 не вирішено.

Судом досліджено відповідь ТУ ДСА України в Запорізькій області на звернення ОСОБА_1 (вих.№08-05/1390 від 13.05.2016), в якій зазначено: «… На Вашу заяву від 29.04.2016 щодо виплати Вам вихідної допомоги у зв'язку із звільненням у відставку територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області повідомляє наступне. Статтею 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (тут та надалі номери статей Закону зазначаються у редакції, що до діяла до 28.03.2015, у дужках зазначаються номери статей у редакції закону, що діє з 28.03.2015) передбачалося що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Вказану статтю виключено із Закону України «Про судоустрій і статус суддів» на підставі Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014, який набрав чинності з 01.04.2014. Статтею 100 (111) Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції. Відповідно до ч.4 ст.109 (120) Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення. Рішення про Ваше звільнення у відставку прийнято Верховною Радою України 19.04.2016 (постанова №1118-VІІІ). Відповідно до ч.3 ст.7 Указу Президента України від 10.06.1997 №503/97 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» акти Верховної Ради України і Президента України про призначення відповідно до законодавства на посади і звільнення з посад набирають чинності з моменту їх прийняття. Таким чином, рішення про Ваше звільнення з посади у зв'язку з поданням заяви про відставку набрало чинності 19.04.2016. Станом на вказану дату норма щодо виплати суддям, звільненим у відставку, із Закону України «Про судоустрій і статус суддів» була виключена. З огляду на вищенаведене, у територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області відсутні правові підстави для виплати Вам вихідної допомоги у зв'язку із звільненням у відставку …» (а.с.27).

Надаючи правову оцінку бездіяльності (діям) ТУ ДСА України в Запорізькій області та Жовтневого районного суду міста Запоріжжя щодо не нарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою суд виходить з наступного.

Судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (ч.1 ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону №2453-VI від 07.07.2010).

Як зазначено у п.1. Рішення Конституційного Суду України №10-рп/2013 від 19.11.2013 у справі (№1-1/2013) за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення статей 103, 109, 136, 137, абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI з наступними змінами.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (ч.2 ст.8 КАС України).

Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ч.3 ст.8 КАС України).

У п.35 Рішення Європейського суд з прав людини від 26.06.2014 по справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви №68385/10 та 71378/10), зазначено: Суд нагадує, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява №44912/98, п.52, ЄСПЛ 2004-IX).

Звідси, на час роботи ОСОБА_1 суддею Жовтневого районного суду міста Запоріжжя і подачі ним 18.02.2014 заяви про відставку діяла визнана конституційною ч.1 ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону №2453-VI від 07.07.2010, а позивач мав законні і обґрунтовані сподівання на отримання вихідної допомоги.

01.04.2014 набрав чинності Закон України №1166-VII від 27.03.2014 «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», пунктом 28 розділу II якого статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виключено.

Вказане положення Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» неконституційним не визнавалось і діє на теперішній час.

Конституційний Суд України у Рішення №10-рп/2013 від 19.11.2013 у справі №1-1/2013 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначив: «… Конституційний Суд України вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір. Кошти, які отримують судді як вихідну допомогу, є одним із видів їхнього доходу, а тому законодавець може розглядати їх як об'єкт оподаткування, що узгоджується з вимогами частини першої статті 67 Основного Закону України …».

Також, Конституційний Суд України у своєму Рішенні №4-рп/2007 від 18.06.2007 (справа про гарантії незалежності суддів), зокрема, зазначив: «Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 №8-рп/99, від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004)».

Звідси, хоча вихідна допомога і не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю, але вона є «активом», захищеним статтею 1 Протоколу №1 до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Згідно з ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як зазначено Європейським судом з прав людини у п.23 Рішення по справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 (Заява №63134/00), Суд зауважує, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Суд не погоджується с тлумаченням ст.58 Конституції України стосовно дії у часі ч.1 ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону №2453-VI від 07.07.2010, яке надає Відповідач-1.

Так, у п.1 Рішення Конституційного Суду України №1-рп/99 від 09.02.1999 у справі №1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено наступне: «… 1.Положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи) …».

У справі, яка розглядається, не вирішується питання щодо відповідальності ОСОБА_1, тому застосуванню (у часі і просторі) підлягає та норма, яка діяла на час вираження позивачем свого волевиявлення на припинення роботи суддею - 18.02.2014, а не та, яка впродовж нетривалого строку неодноразово змінювалась Верховною Радою України доки питання про відставку розглядалось компетентними органами Держави.

Таким чином, суд вважає неналежне виконання ТУ ДСА України в Запорізькій області та Жовтневим районним судом міста Запоріжжя своїх обов'язків при відмові ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою.

Відповідно до ч.1 ст.146 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Згідно з абз.1 ч.1 ст.48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, довгострокових зобов'язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з Генеральним державним замовником Національної програми інформатизації.

Суд вважає, що відсутність відповідних бюджетних асигнувань, передбачених кошторисом, не позбавляє права Відповідачів-1,2 формувати відповідну кредиторську заборгованість з подальшою виплатою вихідної допомоги позивачу (при надходженні відповідних коштів у майбутньому).

У ч.1 ст.2 Закону України №4901-VI від 05.06.2012 «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (ч.1 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»).

Тобто, при відсутності відповідних асигнувань Відповідачів-1,2, виконання рішення суду здійснюється у порядок і спосіб, визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що права та інтереси позивача будуть захищені, а судове рішення можливим до реального виконання, якщо Територіальне управління Державної судової адміністрації в Запорізькій області та Жовтневий районний суд міста Запоріжжя будуть зобов'язані нарахувати і виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу судді у зв'язку з відставкою в розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у постанові суду або ухвалою (ч.1 ст.98 КАС України).

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи (ч.1 ст.87 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки суб'єктом владних повноважень у справі були: ТУ ДСА України в Запорізькій області, Жовтневий районний суд міста Запоріжжя, то саме з бюджетних асигнувань цих органів повинні бути присуджені позивачу судові витрати, документально підтверджені у сумі 551 грн. 20 коп., у рівних частках.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11, 17, 71, 94, 158-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області та Жовтневого районного суду міста Запоріжжя щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області та Жовтневий районний суд міста Запоріжжя нарахувати і виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу судді у зв'язку з відставкою в розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою.

Присудити на користь ОСОБА_1 з бюджетних асигнувань Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області судові витрати у сумі 275 грн. 60 коп.

Присудити на користь ОСОБА_1 з бюджетних асигнувань Жовтневого районного суду міста Запоріжжя судові витрати у сумі 275 грн. 60 коп.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили у строк та порядок визначений ст.ст.167, 186, 254 КАС України.

Постанова суду першої інстанції оскаржується у строк та порядок встановлений ст.ст.167, 186 КАС України.

Постанова виготовлена у повному обсязі 12.07.2016.

Суддя О.О. Прасов