Справа № 826/9127/15
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" липня 2016 р. м. Київ К/800/45815/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого -Мойсюка М.І.,
суддів:Іваненко Я.Л.,Кочана В.М.,

при секретарі - Буденку В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Прокуратури м. Києва про визнання протиправним та скасування наказу, за касаційною скаргою Прокуратури м. Києва на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва віл 23 липня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 1 жовтня 2015 року, -

у с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Прокуратури м. Києва (далі - Прокуратура) у якому просив визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 20 квітня 2015 року № 1289к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» (далі - спірний наказ).

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що відповідач, видаючи спірний наказ діяв з порушенням вимог законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини і його прав, а тому ОСОБА_4 просив про задоволення позову.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва віл 23 липня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 1 жовтня 2015 року позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано спірний наказ в частині накладення на позивача дисциплінарного стягнення.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалені ними судові рішення скасувати та відмовити в позові у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення з огляду на наступне.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд виходив з відсутності факту вчинення позивачем дій, які можна кваліфікувати як дисциплінарний проступок.

Проте, до такого висновку суди дійшли в порушення норм матеріального і процесуального права, з огляду на наступне.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом цієї норми процесуального права у мотивувальній частині рішення суд зобов'язаний навести дані про встановлені обставини що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, а в разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі.

Так, судами встановлено, що позивач з травня 2014 року проходив службу на посаді слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури міста Києва.

На підставі розпорядження виконуючого обов'язки Генерального прокурора України Гузиря В.П. від 16 березня 2015 року № 103 у прокуратурі міста Києва проведена службова перевірка з метою з'ясування причин порушень чинного законодавства при розслідуванні кримінальних проваджень за фактами переслідування співробітниками структурних підрозділів Міністерства внутрішніх справ України, Державтоінспекції учасників мирних акцій протесту «Євромайдан» та Всеукраїнського громадського руху «Автомайдан».

За результатами проведеної перевірки складено висновок, затверджений Генеральним прокурором України 8 квітня 2015 року, яким встановлено ряд порушень законодавства працівниками прокуратури міста Києва під час здійснення ними кримінальних проваджень, в тому числі і позивачем у даній справі.

Зокрема, виявлено низку порушень законодавства під час здійснення позивачем досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 0001034 від 25 листопада 2013 року і № 0000512 порушених за частиною 2 статті 365 Кримінального кодексу України за фактами спричинення працівниками міліції тілесних ушкоджень громадянам під час проведення масових заходів в центральній частині м. Києва, а також перевищення службових повноважень працівниками спеціпідрозділу Міністерства внутрішніх справ України «Беркут», які на Європейській площі в місті Києві перешкоджали діяльності народних депутатів України ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12

Стосовно кримінального провадження № 0001034 виявлено наступні порушення.

У названому кримінальному провадженні позивачем створена слідча група, склад і кількість членів якої в подальшому змінювався, при цьому постанови про зміну групи прокурорів та слідчих у матеріалах провадження відсутні.

Складений план розслідування у повному обсязі не виконаний.

У період з 22 травня по 6 листопада 2014 року слідчі дії проводились епізодично, а на даний час усі необхідні і можливі слідчі дії не здійснено.

Запит про надання відеозаписів із камер спостереження за подіями, які стались 25 листопада 2013 року скерований позивачем до Кабінету Міністрів України лише 20 серпня 2014 року, тоді як вони підлягають зберіганню лише 10 днів. Тобто, фактично докази у справі втрачені.

Незважаючи на те, що події з потерпілими відбулись у приміщенні Уряду, слідством не вжито жодних заходів для встановлення очевидців з числа працівників установи.

Заходи реагування щодо невиконання постанов про проведення слідчих дій на територіях Харківської, Дніпропетровської та інших областей не вживались та не ініціювались.

Згідно наявних у провадженні даних злочини щодо потерпілих могли бути вчинені працівниками спецпідрозділів «Беркут» м. Києва та Київської області, однак за наявності їх списків допити вказаних осіб не проводились, безпосередні виконавці злочину не встановлені.

Судово - медична експертиза щодо потерпілого ОСОБА_13 з 26 грудня 2013 року по 31 березня 2014 року не проводилась, і була здійснена тільки через 7 місяців після надання медичної документації самим потерпілим.

Призначена ще 13 серпня 2014 року портретна експертиза на цей час не виконана.

Відсутність належної роботи слідчої групи та процесуальних керівників протягом майже 9 місяців щодо збору доказів вчинення кримінального правопорушення стосовно потерпілого ОСОБА_14 призвела до подання ним заяви про відмову від статусу потерпілого у зв'язку з минуванням значного періоду часу та неможливості впізнати осіб, які нанесли останньому тілесні ушкодження.

Відносно підозрюваного у даному кримінальному провадженні здійснюється досудове слідство і у іншій кримінальній справі Генеральною прокуратурою України, в межах якої інформовано Службу безпеки України про його розшук. Водночас, інформація про розшук підозрюваного у кримінальному провадження, досудове слідство у якому здійснює позивач, до Служби безпеки України не направлялась.

За наявності двох кримінальних проваджень у яких підозрюється одна і таж сама особа, питання про їх об'єднання, в порушення вимог статті 217 Кримінального процесуального кодексу України не ініційовано.

В порушення вимог Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, дані про підозру, зупинення та відновлення розслідування, які відбувались у період з 30 серпня по 6 листопада 2014 року внесені до Реєстру лише 13 листопада 2014 року.

Не перевіреним лишається факт причетності до злочину керівництва Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві.

Також, у кримінальному провадженні № 0000512 виявлено наступні порушення законодавства, допущені позивачем при здійсненні ним досудового розслідування.

27 травня 2014 року у межах зазначеного кримінального провадження створено слідчу групу у складі 2-х осіб, однак, всупереч вимог статті 37 Кримінального процесуального кодексу України відповідна постанова не виносилась.

Не складено план розслідування кримінального провадження, слідство проводиться хаотично, не послідовно, без дослідження усіх обставин справи, зокрема, не допитані всі народні депутати, яким здійснено перешкоджання їхньої діяльності, а наявні в матеріалах провадження протоколи допитів є формальними, оскільки у них відсутні відомості стосовного того, в чому саме полягало таке перешкоджання, які наслідки це потягло та інше.

Не вжито заходів щодо вилучення та перегляду відеозаписів із камер відео спостереження прилеглої до місця злочину території, встановлення працівників міліції, які перебували на зазначеному місці та їх керівників, що дали вказівку відтиснути громадян, які проходили по Європейській площі.

В порушення вимог статті 69 Кримінального процесуального кодексу України не призначено та не проведено судово медичні експертизи за наявності на те відповідних підстав.

Наявні у матеріалах провадження носії з відеозаписами не долучені до матеріалів провадження у встановленому процесуальним законодавством порядку, не допитано осіб, які є учасниками подій, відображеними на відеозаписі, не здійснено їх впізнання.

Не проведено жодного вилучення і подальшого огляду відеозаписів з місця, на яке вказують народні депутати України.

З червня 2014 року по лютий 2015 року слідчі дії у кримінальному провадженні не проводились, вказівки слідчому не надавались.

На підставі викладеного, у пункті 3 висновку службової перевірки запропоновано Генеральному прокурору України доручити прокурору м. Києва розглянути питання щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників слідчого відділу та відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури міста, які допустили порушення законодавства при здійсненні розслідувань кримінальних проваджень та здійсненні процесуального керівництва досудовим розслідуванням.

З урахуванням наведених рекомендацій висновку службової перевірки відповідачем видано спірний наказ, яким накладено на позивача дисциплінарне стягнення у вигляді догани на підставі статті 8, пункту 1 статті 9 Дисциплінарного статуту прокуратури України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 6 листопада 1991 року № 1796-XII (далі - Дисциплінарний статут).

Правовідносини щодо проходження служби в органах прокуратури врегульовані, зокрема, Законом України від 5 листопада 1991 року № 1789-XII «Про прокуратуру» (чинного на час виникнення спірних правовідносин у редакції цього періоду, далі - Закон № 1789-XII) згідно з частиною 3 статті 48 якого за порушення закону, неналежне виконання службових обов'язків чи скоєння ганебного вчинку прокурори і слідчі несуть відповідальність згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України, який затверджується Верховною Радою України.

В свою чергу, порядок заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових і інших установ прокуратури, які мають класні чини встановлює Дисциплінарний статут (стаття 3 Статуту).

У відповідності до статті 8 Дисциплінарного статуту дисциплінарні стягнення до прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури застосовується за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків або за проступок, який порочить його як працівника прокуратури.

Винесення виправдувального вироку, повернення кримінальної справи для додаткового розслідування, скасування запобіжного заходу та інших процесуальних рішень тягне дисциплінарну відповідальність прокурорів і слідчих, якщо ними в процесі слідства були допущені недбалість або несумлінність.

За визначенням пункту 1 частини 1 статті 9 Дисциплінарного статуту дисциплінарними стягненнями є, крім інших, догана.

При цьому, накладаючи дисциплінарне стягнення, уповноважена на те особа повинна враховувати вимоги статті 11 Дисциплінарного статуту, за правилами частини 1 якої, дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню вини та тяжкості проступку. Прокурор, який вирішує питання про накладення стягнення, повинен особисто з'ясувати обставини проступку та одержати письмове пояснення від особи, яка його вчинила. В разі необхідності може бути призначено службову перевірку.

У даному випадку за результатами проведеної службової перевірки встановлено наявність порушень позивачем законодавства, при здійсненні ним досудового розслідування та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях.

Разом з тим, суди, вирішуючи справу по суті позовних вимог і надаючи правову оцінку обставинам справи дійшли висновку про недоведеність фактів невиконання позивачем належним чином своїх службових обов'язків і грубого порушення ним вимог процесуального законодавства, а відтак і відсутності підстав, необхідних для притягнення його до дисциплінарної відповідальності на підставі пункту 1 частини 1 статті 9 Дисциплінарного статуту у вигляді догани.

Такі висновки судів засновані на тому, що позивач, як процесуальна особа - слідчий, є самостійним у своїй діяльності і планує хід розслідування на власний розсуд, приймає процесуальні рішення і вчиняє слідчі дії у тому обсязі, який вважає за необхідним у конкретному випадку за певних обставин, при цьому процесуальним законодавством не встановлено обов'язкового переліку дій, які від повинен вчиняти.

Колегія суддів вважає такі твердження судів помилковими з огляду на встановлені загальні засади кримінального провадження, які визначені у статті 7 Кримінального процесуального кодексу України, зокрема, стосовно законності при здійсненні провадження.

За визначенням частини 2 статті 9 Кримінального процесуального кодексу України принцип законності означає, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов'язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом'якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Тобто, слідчий прокуратури, діючи на власний розсуд при розслідування злочину повинен враховувати наведені вимоги процесуального закону і здійснювати усі можливі слідчі і процесуальні дії у повному обсязі з метою повного, всебічного дослідження і виявлення усіх обставин кримінального провадження.

Як випливає з висновку службового розслідування позивач не здійснив усі можливі слідчі дії, внаслідок чого втрачені докази вчинення злочину, не встановлені і не виявлені усі обставини вчинення злочину, їх дійові особи, безпосередні виконавці, що залишилось поза увагою судів при дослідженні ними обставин цієї справи.

Що ж стосується тверджень судів стосовно не передбачення процесуальним законодавством планування розслідування, колегія суддів зазначає, що такий метод організованої роботи слідчого й органу дізнання над справою є широко застосованим у практичній діяльності слідчих і визначений юридичною наукою як дієвий і ефективний спосіб, який забезпечує послідовне і у повному обсязі здійснення розслідування злочину.

За загальним визначенням такий метод організованої роботи слідчого полягає у визначенні шляхів і засобів розкриття злочину, встановленні обвинувачених, а також у з'ясуванні причин та умов, що сприяли вчиненню злочинних дій. Принципами планування розслідування є обґрунтованість дій слідчого, їхня відповідність вимогам закону, динамічність, безперервність планування. Зміст планування визначається вимогами закону щодо виявлення обставин, що підлягають доказуванню в кожній кримінальній справі. Засобами реалізації плану є одержання доказів проведенням передбачених кримінально-процесуальним законодавством слідчих дій.

Не складання плану проведення розслідування слідчим не є самостійною і достатньою підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності, однак в сукупності інших встановлених фактів неповного і неналежного проведення слідства у кримінальному провадженні може свідчити про непрофесійність особи, яка здійснює розслідування і недотримання ним вимог статті 2 Дисциплінарного статуту щодо виявлення ініціативи в роботі, підвищення її якості та ефективності, сприяння своєю діяльністю утвердженню верховенства закону.

Окрім цього суди, надаючи оцінку додержання позивачем вимог статті 281 Кримінального процесуального кодексу України при здійсненні ним кримінального провадження зазначили, що згадана правова норма передбачає саме можливість, а не обов'язок слідчого доручати проведення розшукових дій Службі безпеки України, однак, колегія суддів наголошує, що такий висновок судів не заснований на врахуванні загальних засад кримінального провадження, зокрема, засади законності здійснення такого провадження, згідно якого слідчий повинен вчинити усі можливі і передбачені законом дії, спрямовані на об'єктивне, повне і всебічне розслідування злочину у розумний строк.

Більше того, суди дійшли висновку про відсутність факту допущення позивачем порушення розумних строків розгляду кримінального провадження і вчинення слідчих дій з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів, які б підтверджували висновки службової перевірки в цій частині, посилаючись на частину 2 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зазначеною нормою процесуального права встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій повинні були врахувати і вимоги частини 4 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, за змістом якої суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи, а також частини 3 статті 86 цього ж Кодексу, згідно якої суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Тобто, за відсутності доказів, які мав би надати відповідач - суб'єкт владних повноважень у разі заперечення ним позову, суд повинен був вирішити питання про витребування таких з власної ініціативи і оцінити достатність наявних у матеріалах справи доказів, в обсязі, достатньому для достовірного встановлення істини у справі, а не обмежитись констатацією факту без відповідного обґрунтування обставин, за яких відсутня необхідність досліджувати додаткові фактичні дані у справі.

Крім того, поза увагою судів попередніх інстанцій залишились інші порушення, про які іде мова у висновку службової перевірки та які були підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Ураховуючи наведене, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд, оскільки, згідно з положеннями частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За приписами частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Прокуратури м. Києва задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва віл 23 липня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 1 жовтня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.І. Мойсюк

Судді: Я.Л. Іваненко

В.М. Кочан