Справа № 825/805/16
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2016-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/805/16 Головуючий у 1-й інстанції: Житняк Л.О. Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
У Х В А Л А

Іменем України

14 липня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Твердохліб В.А.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Управління служби безпеки України в Чернігівській області на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 травня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління служби безпеки України в Чернігівській області про стягнення середнього заробітку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року, ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2.) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління служби безпеки України в Чернігівській області (далі - УСБУ в Чернігівській області), в якому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 35 108,00 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що наказом голови СБУ від 24.09.2014 №1867-ОС на нього було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з військової служби за службовою невідповідністю. В листопаді 2014 року на підставі наказу голови СБУ його було звільнено з військової служби та звільнено з посади оперуповноваженого Щорського МРВ УСБУ в Чернігівській області. Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.01.2016, що набрала законної сили, його позов про визнання наказів протиправними та поновлення на роботі було задоволено частково, а саме: визнано неправомірними та скасовано зазначені вище накази, а також зобов'язано відповідача поновити його на службі в УСБУ в Чернігівській області. Проте, на роботі його було поновлено лише 16.03.2016 і 18.03.2016 він фактично приступив до виконання своїх обов'язків на посаді. В зв'язку з чим, посилаючись на норми трудового законодавства, позивач вважає, що роботодавець повинен виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 35 108,00 грн. При цьому позивач зазначає, що рішення про поновлення його на роботі розглядалось більше року, але не з його вини, а тому виплаті підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 травня 2016 року адміністративний позов задоволено частково.

Стягнено з Управління служби безпеки України в Чернігівській області (14013, м. Чернігів, вул. Шевченка, 28, ) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного у розмірі 27 223,84 грн (двадцять сім тисяч двісті двадцять три гривні 84 коп.).

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що у січні 2015 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Служби безпеки України (далі - СБУ), Управління Служби безпеки України в Чернігівській області (далі - УСБУ в Чернігівській області) в якому просить суд визнати неправомірним наказ Голови СБУ від 14.11.2014 №2090-ОС та зобов'язати начальнику УСБУ в Чернігівській області поновити ОСОБА_2 на службі в УСБУ в Чернігівській області.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.01.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.03.2015, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 було відмовлено. При цьому ухвалою Вищого адміністративного суду від 17.12.2015 постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.01.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04.03.2015 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

При новому розгляді справи постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.01.2016 у справі №825/4011/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2016, адміністративний позов ОСОБА_2 до Служби безпеки України, Управління служби безпеки України в Чернігівській області про визнання наказу протиправним та поновлення на роботі було задоволено частково, зокрема, зобов'язано Службу безпеки України поновити позивача на службі в Управлінні Служби безпеки України в Чернігівській області.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.01.2016 у частині поновлення на посаді ОСОБА_2 звернено до негайного виконання.

Проте, лише після винесення рішення судом апеляційної інстанції, на виконання наказу Голови Служби безпеки України від 05.03.2016 №243-ос (а.с.24), наказом Управління Служби безпеки України в Чернігівській області від 16.03.2016 №63-ос скасовано наказ начальника Управління Служби безпеки України в Чернігівській області від 06.01.2015 №2-ос в частині виключення зі списків особового складу капітана ОСОБА_2 та 18.03.2016 фактично допущено позивача до виконання посадових обов'язків. Зазначені обставини сторонами не заперечувались.

У зв'язку з тим, що роботодавець добровільно не виплатив середній заробіток за час вимушеного прогулу, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України.

Відповідно до ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст.236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже, затримка виконання власником рішення органу по розгляду трудових спорів про поновлення на роботі незаконно звільненого або незаконно переведеного працівника тягне обов'язок власника (мається на увазі підприємство, роботодавець) виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" визначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (зі змінами).

Як встановлено, позивача було поновлено на посаді та 18.03.2016 він фактично приступив до виконання своїх посадових обов'язків, що сторонами не заперечувалось. При цьому, постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.01.2016 у справі № 825/4011/14, яка набрала законної сили, питання про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу з моменту незаконного звільнення по 26.01.2016 не вирішувалось.

Також встановлено, та позивачем не заперечувався факт того, що до моменту виключення зі списків особового складу, а саме до 06.01.2015 він отримував грошове забезпечення.

Тобто, середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту винесення наказу про звільнення позивача 14.11.2014 по 06.01.2015 виплаті не підлягає. При цьому позивач підлягав поновленню на посаді з 26.01.2016 на підставі постанови суду від 26.01.2016 у зв'язку з зверненням її до негайного виконання в частині поновлення на посаді, проте відповідачем видано наказ "По особовому складу" щодо скасування наказу начальника Управління Служби безпеки України в Чернігівській області від 06.01.2015 №2-ос в частині виключення зі списків особового складу капітана ОСОБА_2 (Б-000707) лише 16.03.2016. А до фактичного виконання посадових обов'язків позивача допущено 18.03.2016.

Представник відповідача пояснив, що грошове забезпечення позивачу почали виплачувати саме 18.03.2016, оскільки перш ніж приступити до виконання посадових обов'язків, працівник повинен пройти процедуру отримання доступу до державної таємниці.

Так, для визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу враховує положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (зі змінами).

При цьому враховано, що для розрахунку виплат військовослужбовцям застосовується постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу", а саме, середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця, обчислюється шляхом ділення суми грошового забезпечення, встановленого на момент звільнення на середньомісячну кількість календарних днів.

Заробітна плата сплачується працівнику за місцем працевлаштування та в разі поновлення особи на роботі заробітна плата за час вимушеного прогулу має бути стягнута саме з установи, в якій поновлено працівника.

Згідно довідки від 13.05.2016 № 58 (а.с.30), наданої представником відповідача, середньомісячне грошове забезпечення позивача становить - 1 900,74 грн, відповідно середньоденне грошове забезпечення складає 62,44 грн.

Враховуючи середньоденне грошове забезпечення позивача - 62,44 грн, загальну кількість днів вимушеного прогулу - 436 (з 07.01.2015 по 17.03.2016), сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 27 223,84 грн.

Таким чином, керуючись ч.1 ст.71, ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи те, що факт виключення позивача зі списків особового складу відбувся лише 06.01.2015 та відповідно нарахування йому грошового забезпечення проводилось до 06.01.2015 включно, що позивачем не заперечувалось, враховуючи також, що позивача поновлено на посаді з 16.03.2016, а також факт початку виплати грошового забезпечення лише з 18.03.2016, беручи до уваги погодження позивача та його представника з інформацією щодо належної до виплати суми за розрахунком середньоденного грошового забезпечення, наданої представником відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу підлягають частковому задоволенню у межах суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.01.2015 по 17.03.2016 у розмірі 27 223,84 грн. В іншій частині позову - за період з 14.11.2014 по 06.01.2015 необхідно відмовити, як безпідставній.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління служби безпеки України в Чернігівській області - залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 травня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 14 липня 2016 року).

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.