Справа № 826/27617/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2016-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 липня 2016 року № 826/27617/15

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Мазур А.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Головного управління державної міграційної служби України у м. Києві
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління державної міграційної служби України у м. Києві, в якому просила суд: визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві від 11. 12.2015 року; зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби у місті Києві розглянути заяву громадянки Білорусії ОСОБА_1 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у порядку, визначеному Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач свої вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи.

Суд, відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка Білорусії, народилася в Омській області Російської Федерації , за національністю-росіянка, за віросповіданням -православна, вдова, освіта -середня.

Позивач залишила Білорусію легально 08.04.2007 р., поїздом Гомель- Київ та перетнула державний кордон України по паспорту громадянки Білорусії. З документів, які посвідчують особу, в наявності паспорт громадянки Білорусії НОМЕР_1.

Звернулася до Державного комітету у справах національностей та релігій з проханням надати статус біженця, та рішенням від 23.10.2008 року №767-08 їй було відмовлено у наданні статусу біженця.

Вищевказане рішення було оскаржене до суду, яке 10.08.2009 року Окружним адміністративним судом міста Києва було постановлено скасувати рішення Державного комітету у справах національностей та релігій про відмову у наданні статусу біженця та зобов'язав повторно розглянути це питання.

Рішенням Державного комітету у справах національностей та релігій №108-11 від 08.02.2011 ОСОБА_1 було повторно відмовлено через відсутність підстав для надання статусу біженця.

Дане рішення також було оскаржене в суді, яке постановою Окружного адміністративного суду в м. Києві від 10.02.2012 року було визнано, що рішення Державного комітету у справах національностей та релігій є неправомірним та було зобов'язано повторно розглянути дане питання.

21.03.2012 позивач повторно звернулася про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 14.09.2012 року на підставі рішення Державної міграційної служби від 10.08.2012 року №442-12 ОСОБА_1 було повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

10 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до начальника Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві про повернення їй паспорта громадянки Білорусії серії НОМЕР_1 , виданого ОВД Залізничного району м. Гомель 17 лютого 2006 року, та в цей же день отримала його.

11 грудня 2015 року ОСОБА_1 втретє звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В заяві вона вказала причини аналогічні, що були викладені у заяві від 21.03.2012 року.

11 грудня 2015 року підготовлено повідомлення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за №247, яке 11.12.2015 року під особистий підпис було вручено ОСОБА_1.

Позивачка, вважаючи дане рішення протиправним та таким, що порушує його права та законні інтереси, звернулась до суду за їх захистом з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією Управління Верховного комісару ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до ч.6 ст.5 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі в разі, якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч. І ст.1 даного Закону, якщо зазначені умови не змінилися

Положеннями частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Так, після вивчення та аналізу заяви ОСОБА_1, Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві дійшло до вірного до висновку, що позивачка не була членом політичних партій, не піддавався переслідуванням за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства або належності до певної соціальної групи, про що свідчать твердження, викладені в анкеті та під час проведення співбесіди.

Крім того, при зверненні ОСОБА_1 11 грудня 2015 року до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вказала причини, аналогічні, що були викладені у заяві від 21.03.2012 року, в зв'язку з чим Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві видано наказ від 11.12.2015 року № 1103 «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

За таких обставин, рішення Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві від 11.12.2015 року про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання повторно розглянути її заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною позовною вимогою.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене та виходячи із встановлених судом під час розгляду справи обставин, суд приходить до висновку про правомірність рішення Державної міграційної служби України про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11 грудня 2015 року, з огляду на що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 98, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя А.С. Мазур