Справа № 2а/0570/4578/2011
Суддя: Гімон Микола Михайлович
Дата ухвалення: 2011-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Кірієнко В.О.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2011 року справа №2а/0570/4578/2011

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Гімона М.М.

суддів Василенко Л.А. , Карпушової О.В.

при секретарі судового засідання Барбаш Л.О., за участю представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, представників відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційні скарги Державного підприємства «Орджонікідзевугілля» і Контрольно-ревізійного управління в Донецькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26 квітня 2011 року у справі № 2а/0570/4578/2011 за позовом Державного підприємства «Орджонікідзевугілля» до Контрольно-ревізійного управління в Донецькій області про визнання незаконними та часткове скасування вимоги про усунення порушень від 28.02.2011 року № 05-052-10-14/2246,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Контрольно-ревізійного управління в Донецькій області про визнання незаконними та часткове скасування вимоги про усунення порушень від 28.02.2011 року № 05-052-10-14/2246 в частині пунктів 2.1, 2.2, 2.4, 2.5, 2.6, 2.7, 2.10, 2.14, 2.15, 2.18, в обґрунтування якого послався на те, що ці вимоги не ґрунтуються на діючому законодавстві.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 26 квітня 2011 року у справі № 2а/0570/4578/2011 позов Державного підприємства «Орджонікідзевугілля» до Контрольно-ревізійного управління в Донецькій області про визнання незаконними та часткове скасування вимоги про усунення порушень від 28.02.2011 року № 05-052-10-14/2246 задоволено частково.

Визнано незаконними та скасовано вимогу «Про усунення порушень» від 28.02.2011 року № 05-052-10-14/2246 Контрольно-ревізійного управління в Донецькій області щодо п. 2.4 про повернення до Державного бюджету коштів в сумі 3733,00 тис. грн.; щодо п. 2.14 про проведення роботи з працівниками щодо добровільного повернення зайво отриманих коштів та про стягнення з осіб, винних у зайвих грошових виплатах, коштів у сумі 59,69 тис. грн.; щодо п. 2.18 про запропонування особам, винним у понаднормовому списанні лісоматеріалів, повернути на склад підприємства лісоматеріали в кількості 20,7 м3 та про стягнення з осіб, винних у понаднормовому списанні лісоматеріалів, коштів у сумі 6,32 тис.грн. У решті інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, і позивачем і відповідачем подані апеляційні скарги, в яких вони просять скасувати постанову суду першої інстанції.

Позивач в апеляційній скарзі просить прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню, оскільки суд припустив порушення матеріального та процесуального права.

Так, відмовляючи у визнанні незаконним п.2.1 вимоги щодо проведення донарахування та виплати працівникам заробітної плати, яка недоплачена внаслідок несвоєчасного перегляду її рівня у звязку із зміною розміру мінімальної заробітної плати, суд не врахував, що ДП «Орджонікідзевугілля» є планово-збитковим підприємством, що отримує дотації з Державного бюджету, тому вирішення цього питання можливе лише за умови підвищення споживчих цін на вугілля або збільшення бюджетних коштів на покриття витрат з собівартості, що залежить тільки від рішень Уряду. Крім того, суд не врахував, що здійснення перевірок додержання законодавства про оплату праці не входить до компетенції відповідача, який фактично вийшов за межі наданих йому повноважень. Відмовляючи у визнанні незаконним та скасуванні п.2.2 вимоги щодо вжиття заходів з повернення 175,19 тис. грн. необґрунтовано виплачених премій, суд не врахував, що крім виконання плану з видобутку вугілля та продуктивності праці на підприємстві є ще інші показники з виконання плану і т.і., які передбачені Положенням про преміювання працівників ДП «Орджонікідзевугілля» і у відповідності до якого в 2009 році було здійснено преміювання ряду працівників за перевиконання плану з розкривних і підготовчих робіт. Також на підставі колективного договору було здійснено преміювання працівників і виконання особливо важких завдань, і до святкових дат, яке проведено в межах фонду оплати праці і до його перевитрат не призводило. Безпосередньо повязана із обґрунтованістю п.2.2 вимоги і суть п. 2.5 вимоги щодо вжиття заходів з повернення надмірно сплачених платежів до державних цільових фондів у звязку із незаконною виплатою премій працівникам. Відмовляючи у визнанні незаконним та скасуванні п.2.6 вимоги щодо необґрунтованого списання на витрати 130 тис. грн. без отримання товарів або послуг як членських внесків до ВГО ОРВП «Укрвуглероботодавці», суд не врахував, що цей платіж здійснений в межах не повязаний із господарською операцією а здійснений підприємством як учасником вказаної організації, метою якої є захист інтересів підприємств-учасників на державному рівні. Також суд не врахував при відмові у скасуванні п.2.7 вимоги у того, що оплата працівникам перших пяти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів, які виділяються з бюджету на часткове покриття собівартості продукції не є порушенням бюджетної дисципліни, оскільки такий вид виплат закладений у витратах на оплату праці, а тому є елементом собівартості продукції, а тому висновки відповідача про порушення є незаконними. При відмові у задоволенні позову щодо скасування п.2.10 вимоги суд не врахував, що вимога відповідача про списання дебіторської заборгованості в сумі 100 тис.грн. є незаконною, оскільки до теперішнього часу виконавчою службою здійснюється примусове виконання судових рішень щодо цієї суми. Відмовляючи у скасуванні п.2.15 вимоги щодо закупівлі товару за ціною вище, ніж зазначалась у тендерній пропозиції, на загальну суму 47,60 тис.грн., суд не врахував право позивача змінювати суттєві умови договору на підставі Порядку, затвердженого наказом Минекономіки № 62 від 30.01.2009 року, у випадку підтвердження зміни конюктури ринку, а погодився з висновками відповідача про незаконність дій позивача в цій частині.

Відповідач по справі в своїй апеляційній скарзі просить скасувати постанову та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні всіх позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції в частині задоволених позовних вимог правильно встановив обставини, але невірно дав ям правову оцінку і ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права. Так, визнаючи незаконною та скасовуючи п.2.4 вимоги КРУ щодо зайво отриманих та використаних позивачем бюджетних коштів на суму 3733,00 тис. грн., суд не врахував, що протягом 2009 року позивач всупереч вимогам законодавства отримав та використав кошти державної підтримки на часткове покриття витрат із собівартості продукції, які отримані на амортизацію обладнання, що придбане за бюджетні кошти. Крім того, скасовуючи п.2.14 вимоги щодо необґрунтованого нарахування та виплати посадовим особам позивача надбавки за виконання особливо важливої роботи на суму 8411,38 грн., суд не звернув уваги на те, що надбавка сплачена особам за виконання робіт, які фактично передбачені посадовими інструкціями та є посадовими обовязками працівників, тому ці виплати є незаконними, а вимога про усунення порушень в цій частині обґрунтованою. Щодо скасування п. 2.18 вимоги відносно понаднормового списання лісоматеріалів в кількості 20,3 м3, апелянт зазначив, що це порушення встановлено шляхом проведення розрахунків і звірок, але суд без достатніх обґрунтувань помилково дійшов висновку про незаконність цієї вимоги.

Представники позивача в судовому засіданні просили апеляційну скаргу позивача задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити, постанову суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представники відповідача в судовому засіданні просили задовольнити апеляційну скаргу відповідача, постанову суду скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів, здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів апеляційної скарги, дійшла до висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно задовольнити частково, у задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити, а постанову суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Державне підприємство «Орджонікідзевугілля» (далі ДП «Орджонікідзевугілля») є юридичною особою, зареєстроване виконавчим комітетом Єнакієвської міської ради Донецької області, діє на підставі статуту, затвердженого наказом Мінвуглепрому України № 273 від 23.07.2010 року. (т.1 а.с.20).

В період з 29.11.2010 року по 28.01.2011 року спеціалістами Контрольно-ревізійного управління в Донецькій області (далі КРУ в Донецькій області) проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності ДП «Орджонікідзевугілля» та його відокремлених підрозділів за період з 01.04.2009 року по 30.09.2010 року, про що складений акт ревізії від 04.02.2011 року № 054-17/29 (т.1 а.с.70-140).

На підставі зазначеного акту ревізії керівником КРУ в Донецькій області було предявлено вимогу керівнику ДП «Орджонікідзевугілля» від 28.02.2011 року № 05-052-10-14/2246 (т.1 а.с.141) про усунення порушень, виявлених в результаті ревізії.

Позивач не погодився із законністю висновків відповідача за наслідками ревізії та із змістом вимоги, тому оскаржив її частково в судовому порядку, а саме пункти 2.1, 2.2, 2.4, 2.5, 2.6, 2.7, 2.10, 2.14, 2.15, 2.18.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконними та скасування пунктів 2.1, 2.2, 2.5, 2.6, 2.7, 2.10, 2.15 вимоги КРУ в Донецькій області, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було допущено порушення вимог нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини, і відповідач законно та обґрунтовано прийняв вимогу про зобовязання позивача усунути їх та наслідки порушень. Так, щодо п.2.1 вимоги, суд виходив з того, що позивачем необґрунтовано не здійснювалось відповідне підвищення тарифних ставок і посадових окладів своїм працівникам у звязку із збільшенням на законодавчому рівні розміру мінімальної заробітної платні, що суперечить вимогам пп. 9.4.1 - 9.4.6. 9.5, 9.17, 9.6.2 р.9 Галузевої угоди та п. 5.1 розділу 5 Колективного договору ДП «Орджонікідзевугілля». Щодо п.2.2 вимоги, суд зазначив, що за Колективним договором та Галузевою угодою обовязковою умовою здійснення преміювання працівників є виконання та перевиконання плану з видобутку вугілля та виконання плану продуктивності праці робочого з видобутку вугілля. Натомість при невиконанні плану з видобутку вугілля (94,6%) та не виконанні плану продуктивності праці (95,1 %) в травні 2009 року нарахована та виплачена премія за квітень 2009 року в сумі 75944,51 грн. працівникам апарату управління ДП "Орджонікідзевугілля", БСМР, БПСР, УКК за виконання та перевиконання плану проведення розкриваючих та підготовчих гірничих виробок, на які також нараховано та сплачено внесків до державних цільових фондів в сумі 37592,53 грн. Щодо п.2.5 вимоги КРУ в Донецькій області суд зазначив, що він нерозривно зв'язаний із пунктом 2.2 вимоги, оскільки у зв'язку із зайвою виплатою заробітної плати робітникам, відповідно і виникають зобов'язання перед державними цільовими фондами по сплаті встановлених внесків, які сплачуються також у більшому ніж потрібно розмірі. Тому вимога про усунення зазначеного порушення шляхом звірки та корегування розрахунків з фондами на суму 111,07 тис. грн. є обґрунтованою. Щодо п.2.6 вимоги суд погодився з висновками відповідача, що ДП "Орджонікідзевугілля" безпідставно списало на витрати кошти на загальну суму 130000,00 грн., перераховані до ВГО ОРВП "Укрвуглероботодавці" як членські внески, без отримання товарів, робіт, послуг, що не було передбачено Фінансовим планом підприємства на 2009, 2010 роки, та без отримання відповідного погодження від Міністерства вугільної промисловості України, як того вимагає п. 3.4 Статуту ДП "Орджонікідзевугілля", п.2 Закону України "Про організацію роботодавців " від 24.05.2001 №2436-ПІ, ст.75 Господарського кодексу України. Щодо п.2.7 вимоги суд дійшов висновку, що ДП "Орджонікідзевугілля" за період з 01.04.2009 р. по 30.09.2010 року здійснено нецільове використання бюджетних коштів в загальній сумі 8221638,89 грн. внаслідок здійснення витрат на виплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності працівникам підприємства за рахунок коштів державного бюджету з відповідним перерахуванням коштів до Пенсійного фонду України в сумі 1215876,82 грн., оскільки вони проведені за рахунок коштів, що надійшли як державна підтримка для часткового покриття витрат, що включаються до собівартості готової товарної вугільної продукції для ДП «Орджонікідзевугілля" за КПКВ 1301090 КЕКВ 1310 як оплата праці працівників та нарахування на заробітну плату, в той час як ці витрати не віднесені до фонду плати праці. Щодо п. 2.10 вимоги суд першої інстанції зазначив, що у зв'язку із тим, що на балансі СП «Шахта «Вуглегірська» є дебіторська заборгованість в розмірі 100,00 тис.грн., термін позовної давнини по якій минув і яка не підтверджена даними бухгалтерського обліку боржників, то вимога КРУ у Донецькій області про списання безнадійної дебіторської заборгованості з віднесенням відповідних сум на витрати від фінансово-господарської діяльності є обґрунтованою. Щодо п.2.15 вимоги суд виходив з того, що, внаслідок зміни істотних умов договору від 18.01.2010 року (з терміном дії до 31.12.2010 року) № 01-10/94НПт з переможцем торгів ТОВ «Белпліт», з боку позивача дійсно допущена оплата вартості товарів за кошти від реалізації вугільної продукції по ціні вищій, ніж передбачено тендерними пропозиціями та укладеними договорами за період з 18.01.2010 по 30.09.2010 року на суму 47,60 тис.грн., що є порушенням законодавства.

В той же час частково задовольняючи позовні вимоги щодо визнання незаконними та скасування п.п. 2.4, 2.14, 2.18 вимоги КРУ в Донецькій області, суд першої інстанції виходив з того, що перевіряючими помилково було зроблено висновки по порушення позивачем в цій частині бюджетного та іншого законодавства. Так, щодо п. 2.4 вимоги судом зазначено, що відповідач необґрунтовано вимагає від позивача повернути до Державного бюджету України кошти в сумі 3733 тис.грн. посилаючись на те, що для ДП «Орджонікідзевугілля» у 2009 році зайво були виділені грошові кошти з Державного бюджету України на часткове покриття витрат на собівартість продукції в сумі 3733,00 тис. грн. через завищення підприємством розрахунку їх потреби на амортизаційні відрахування основних фондів, придбаних за бюджетні кошти. Вказана сума ревізорами відповідача самостійно розраховано коригування об'ємів держпідтримки без врахування того, що перерозподіл бюджетного асигнування шляхом корегування об'ємів бюджетних коштів здійснюється виключно Мінвуглепромом, а не отримувачем бюджетних коштів. Щодо п. 2.14 вимоги, суд зазначив, що висновок відповідача про завищення витрат на оплату праці в результаті встановлення непередбачених законодавством доплат у жовтні 2009 року у розмірі 8411,38 грн. у зв'язку з тим, що підвищені витрати на оплату праці передбачені посадовими інструкціями та обов'язком зазначеної категорії працівників, є помилковими, оскільки така доплата передбачена колективним договором СП «Шахта «Вуглегірська», параграф 7 «Положення про преміювання». Щодо п.2.18 вимоги суд послався на те, що виходячи з розрахованих допустимих відхилень лісоматеріалів ні по жодному з ділянок не вбачається перевитрат, що підтверджують паспорти допустимих відхилень витрат лісоматеріалів по ділянкам, тому висновки відповідача про понаднормове списання по обліку СП «Шахта «Вуглегірська» лісоматеріалів в кількості 20,7 м3 є необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно частини позовних вимог, які ним задоволені, а саме щодо незаконності п.п. 2.4, 2.14, 2.18 вимоги відповідача, оскільки вони ґрунтуються на досліджених по справі доказах, яким дана належна правова оцінка, а доводи апеляційних скарг їх не спростовують.

Так, щодо оскарження п.2.4 вимоги, колегія суддів виходить з того, що Порядком використання у 2009 році коштів, передбачених у державному бюджеті для надання державної підтримки вугледобувним підприємствам (включаючи підприємства з видобутку бурого вугілля) на часткове покриття витрат із собівартості продукції», затвердженом Постановою Кабінету Міністрів України від 28 січня 2009 р. N 69 визначено, що саме Міністерство вугільної промисловості визначає прогнозовані витрати із собівартості готової товарної вугільної продукції, на підставі яких здійснює розподіл бюджетних коштів між вугледобувними підприємствами державної форми власності, тобто позивача як отримувача бюджетних коштів неможливо вважати особою, винною у нецільовому використанні бюджетних коштів, та зобовязати здійснити перерозподіл бюджетного асигнування шляхом корегування оскільки це віднесено до компетенції виключно Мінвуглепрому.

Крім того, сам висновок відповідача про наявність порушення бюджетного законодавства при використанні позивачем бюджетних коштів, отриманих в 2009 році у відповідності із Порядком, що затверджений на підставі Постанови КМУ від 28 січня 2009 р. N 69, носить характер припущення і не доведений відповідачем як органом владних повноважень переконливими доказами. Так, в апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що за даними «Техніко-економічних показників за 2009 рік» та Програми економічного розвитку на 2009 рік ДП «Орджонікідзевугілля» результатом від виробництва товарної вугільної продукції в 2009 році є збиток у сумі 202781 тис. грн. В ході перевірки встановлено, що вказана сума профінансована в 2009 році на 100%. Оскільки в Техніко-економічних показниках міститься рядок про те, що розмір амортизації на обладнання, що придбане за бюджетні кошти, складає 3733 тис.грн. і ці витрати, на думку відповідача, включені до собівартості товарної вугільної продукції, то, за умови повного фінансування запланованих витрат на часткове покриття витрат із собівартості продукції в 2009 році, має місце порушення бюджетного законодавства. Як доказ в судовому засіданні апелянт надав таблицю «Окремі показники фінансово-господарської діяльності по ДП «Орджонікідзевугілля», але її зміст не доводить правомірність висновків відповідача. Натомість з наданих позивачем щомісячних Витягів із зведеного кошторису загального фонду Мінвуглепрому України на 2009 рік вбачається, що державна підтримка вугледобувним підприємствам (включаючи підприємства з видобутку бурого вугілля) на часткове покриття витрат із собівартості продукції здійснюється за кодом КВК 1301090 і не підтверджує фактичне отримання у складі цих коштів амортизації на обладнання, що придбане за бюджетні кошти, у сумі 3733 тис.грн.

За таких обставин колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про незаконність п. 2.4 вимоги про усунення порушень обґрунтованим.

Щодо оскарження п.2.14 вимоги, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що надбавка за виконання особливо важливого завдання на строк її виконання у розмірі 20%-50% посадового окладу в сумі 8411,38 грн. була здійснена на підставі «Положення про встановлення надбавок до посадових окладів ІТР» у звязку із виконанням встановленого додаткового завдання по СП «Шахта «Вуглегірська» на жовтень 2009 року. Також суд першої інстанції зазначив, що відповідно колективного договору СП «Шахта «Вуглегірська», параграфу 7 «Положення про преміювання» - виконання робіт, яке забезпечує високе підвищення виробництва праці, є особливо вадливим завданням». Апелянт посилається на те, що підстав для виплати надбавки за виконання особливо важливих робіт не було через те, що нормами Колективного договору визначено перелік робіт, за які може виплачуватись ця надбавка, але за виконання і перевиконання завдання з видобутку вугілля встановлення такої надбавки не передбачено. Крім того, виплата надбавки за виконання обовязків, які віднесені до службових за посадовою інструкцією працівників, є незаконною. При цьому суд першої інстанції в рішенні послався одночасно і на Положення про преміювання, яким передбачена виплата премії за виконання особливо важливого завдання, але, на думку апелянта, премія і надбавка є різними видами виплат.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про незаконність п. 2.14 вимоги в межах позовних вимог, а саме стосовно виплати надбавки за виконання особливо важливого завдання в сумі 8411,38 грн. по СП «Шахта «Вуглегірська», оскільки в судовому засіданні було встановлено факт виконання робіт на підставі додаткового завдання, виплата зазначеної надбавки передбачена колективним договором підприємства і для її проведення були наявні необхідні умови. При цьому відповідачем не доведено здійснення виплати за межами фонду оплати праці і порушення в цій частині бюджетного законодавства, визначення якого наведене в ст. 116 Бюджетного кодексу України.

Щодо оскарження п. 2.18 вимоги про усунення порушень колегія суддів зазначає, що відповідно до паспортів кріплення за ділянками та п. 3.1 Інструкції (Круті та круто нахилені вугільні пласти. Управління гірничим тиском в очисних та підготовчих виробітках на великій глибині, узгодженої з Держкомітетом України по нагляду за охороною праці та затвердженою Міністерством вугільної промисловості України 18.08.1997 року) допускається відхилення розрахункових параметрів витрат лісоматеріалів від фактичних в певних обсягах. Позивач стверджує, що відхилення має місце в допустимих обсягах. Відповідачем, як субєктом владних повноважень не надано суду переконливих доказів на підтвердження своїх висновків, а посилання на те, що посадові особи позивача під час перевірки підписали зроблений відповідачем розрахунок перевитрат лісоматеріалів не може служити допустимим доказом наявності порушення.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог про визнання незаконними та скасування п.п. 2.6, 2.10, 2.15 вимоги відповідача, оскільки вони також ґрунтуються на досліджених по справі доказах, яким дана належна правова оцінка, а доводи апеляційних скарг їх не спростовують.

Так, щодо оскарження п.п. 2.6 вимоги колегія суддів зазначає, що на підставі договору від 25.12.2007 ДП "Орджонікідзевугілля" є членом Всеукраїнського галузевого об'єднання організацій роботодавців вугільної промисловості "Укрвуглероботодавці" (ВГО ОРВП "Укрвуглероботодавці") та сплачує членські внески у сумі 13 тис. грн. щомісяця. Протягом періоду, за який здійснювалась ревізія, позивачем на рахунок ВГО ОРВП "Укрвуглероботодавці" сплачено членських внесків у розмірі 130000 грн. Колегія судів вважає, що оскільки згідно з п. 3.4 Статуту ДП "Орджонікідзевугілля" та п.2 ЗУ "Про організацію роботодавців", участь підприємства в асоціаціях, корпораціях, концернах та інших об'єднаннях здійснюється на добровільних засадах за погодженням з Органом управління майном (в даному випадку Статутом визначено - Мінвуглепромом України), але згоди відповідного органу позивачем отримано не було, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність порушень, зазначених в ОСОБА_5 перевірки і законність п. 2.6 вимоги відповідача. Послання апелянта на те, що ВГО ОРВП "Укрвуглероботодавці" було створено на виконання Рішення колегії Мінвуглепрому і його учасниками є всі підприємства вугільної промисловості України, що участь в ньому фактично була погоджена з Мінвуглепромом, але це погодження не було належним чином оформлене, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки доказів на підтвердження цих доводів позивач не надав.

Щодо п. 2.10 вимоги про усунення порушень, повязаних із обліком безнадійної дебіторської заборгованості, колегія суддів зазначає, що згідно Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 10 "Дебіторська заборгованість", затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 8 жовтня 1999 року N 237 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 жовтня 1999 р. за N 725/4018, дебіторська заборгованість визначена як сума заборгованості дебіторів підприємству на певну дату, а безнадійна дебіторська заборгованість - поточна дебіторська заборгованість, щодо якої існує впевненість про її неповернення боржником або за якою минув строк позовної давності. Пунктом 5 цього Положення, дебіторська заборгованість визнається активом, якщо існує ймовірність отримання підприємством майбутніх економічних вигод та може бути достовірно визначена її сума.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства зобов'язані проводити інвентаризацію активів і зобов'язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан і оцінка.

З огляду на наведені норми права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про законність п. 2.10 вимоги про списання безнадійної дебіторської заборгованості з віднесенням відповідних сум на витрати від фінансово-господарської діяльності, оскільки на балансі СП «Шахта «Вуглегірська» є дебіторська заборгованість в розмірі 100,00 тис.грн., термін позовної давнини по якій минув і яка не підтверджена даними бухгалтерського обліку боржників.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що по цій дебіторській заборгованості існують судові рішення про стягнення сум на користь позивача, які перебувають на виконанні державної виконавчої служби, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки на вимогу суду позивач не надав доказів на підтвердження зазначених ним обставин.

Щодо п. 2.15 вимоги про усунення порушень в частині сплати вартості товарів за кошти від реалізації вугільної промисловості за ціною, що перевищує передбачену тендерними пропозиціями і укладеними договорами на загальну суму 47,60 тис.грн., суд апеляційної інстанції вважає висновок суду першої інстанції про її законність в цій частині обґрунтованим, оскільки під час ревізії було встановлено, що за результатами торгів укладено договір від 18.01.2010 року № 01-10/94НПт з ТОВ «Белпліт» на загальну суму 9380000,00 грн., згідно якого ТОВ «Белпліт» зобовязалось поставити бензин А-80 в об'ємі 700000 л. за ціною 6,60 грн./л., дизпаливо в об'ємі 700000 л. за ціною 6,80 грн./л. У звязку зі змінами на ринку паливно-мастильних матеріалів, позивач та ТОВ «Белпіт» здійснювали в серпні-вересні 2010 року закупівлю бензину А-80 та в квітні-вересні 2010 р. дизпаливо за ціною вище, ніж передбачено в тендерній пропозиції та зазначено в договорі від 18.01.2010 року, що є порушенням вимог Положення про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти, затвердженого Постановою КМУ № 921 від 17.10.2008 р. та Законом України «Про здійснення державних закупівель». Вказаними нормативними актами заборонялось зміна суттєвих умов договору після його укладення до повного виконання в сторону збільшення вартості і не передбачалось можливість перегляду умов при наявності яких-небудь умов. Згідно розрахунку суми завданих збитків внаслідок збільшення ціни, який є додатком № 81 до ОСОБА_5 перевірки, їх суми склала 47,60 тис.грн.

Посилання апелянта (позивача) на положення Порядку зміни суттєвих умов договору про закупку, затвердженого наказом Міністерства економіки України № 62 від 30.01.2009 року, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки він втратив чинність на підставі наказу Мінекономіки № 875 від 12.08.2009 року.

В той же час, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції щодо правомірності п.п. 2.1, 2.2, 2.5, 2.7 вимоги про усунення порушень, оскільки в цій частині дії відповідача не відповідають вимогам законодавства.

Так, пункт 2.1 вимоги про усунення недоліків відповідачем обґрунтовано виявленням в ході ревізії фактів порушення вимог Колективного договору ДП «Орджонікідзевугілля», Закону України «Про колективні договори», Галузевої угоди та Кодексу законів про працю України в частині додержання вимог про оплату праці працівникам позивача, яким, на думку відповідача оплата праці не здійснюється в повному обсязі. За своїм змістом п. 2.1 вимоги зобовязує провести нарахування працівникам недоотриманих сум заробітної плати, відобразити в обліку заборгованість та провести її виплату.

Пункт 2.2 оскаржуваної вимоги обґрунтовано відповідачем тим, що позивачем здійснено виплати премій працівникам ДП "Орджонікідзевугілля" з порушенням вимог ч.1 ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди», ч.1. ст. 13 КЗпП України, п. 5 Додатку 25, п.1.8 Додатку 26, п.2 Умов оплати праці додатку до розділу 9, п.3.2. Галузевої угоди від 03.07.2001 року, Положення про преміювання працівників ДП «Орджонікідзевугілля", що призвело до зайвого нарахування та виплати за квітень 2009 року суми в розмірі 75944,51 грн. при невиконанні плану з видобутку вугілля (94,6%) та не виконанні плану продуктивності праці (95,1%). При цьому зайво нараховані та перераховані внески до державних цільових фондів складають 37592,53 грн., а всього завдано збитків на суму 113537,04 грн. Суд першої інстанції погодився з такими висновками відповідача, оскільки дійшов висновку, що обовязковою умовою для здійснення преміювання є виконання плану з видобутку вугілля та виконання плану продуктивності праці, тому вимога про відшкодування вказаних сум визнана законною.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги не можна вважати законними та правомірними з огляду на те, що відповідачем вона прийнята поза межами своєї компетенції та без законних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.п. 1,2 ч.3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою повноваження надано.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» від 26 січня 1993 року № 2939-12, Державна контрольно-ревізійна служба у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законодавчими актами, актами Президента та Кабінету Міністрів України.

Статтею 2 Закону № 2939 встановлено, що головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

Статтею 12 КЗпПУ передбачено, що колективний договір укладається між власником або уповноваженим ним органом (особою), з однієї сторони, і первинними профспілковими організаціями, які діють відповідно до своїх статутів, а у разі їх відсутності - представниками, вільно обраними на загальних зборах найманих працівників або уповноважених ними органів, з другої сторони. При цьому, статтею 19 КЗпПУ зазначено, що контроль за виконанням колективного договору проводиться безпосередньо сторонами, які його уклали у порядку, визначеному цим колективним договором. Якщо власник або уповноважений ним орган (особа) порушив умови колективного договору, профспілки, що його уклали, мають право надсилати власнику або уповноваженому ним органу (особі) подання про усунення цих порушень, яке розглядається у тижневий строк. У разі відмови усунути порушення або недосягнення згоди у зазначений строк профспілки мають право оскаржити неправомірні дії або бездіяльність посадових осіб до суду.

Аналогічні положення містяться також у ст.15 Закону України «Про колективні договори і угоди» N 3356-XII. Крім того, ч.3 ст.2 цього Закону передбачено, що угода укладається на державному, галузевому, регіональному рівнях на двосторонній основі.

Статтею 259 КЗпПУ передбачено, що нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю здійснюють спеціально уповноважені на те органи та інспекції, які не залежать у своїй діяльності від власника або уповноваженого ним органу. Центральні органи державної виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні. Вищий нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів про працю здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами. Громадський контроль за додержанням законодавства про працю здійснюють професійні спілки та їх об'єднання.

Як передбачено ст. 35 Закону України «Про оплату праці» № 108/95-ВР, контроль за додержанням законодавства про оплату праці на підприємствах здійснюють Міністерство праці України та його органи; фінансові органи; органи Державної податкової інспекції; професійні спілки та інші органи (організації), що представляють інтереси найманих працівників. Вищий нагляд за додержанням законодавства про оплату праці здійснює Генеральний прокурор України та підпорядковані йому прокурори.

Положенням «Про Державний департамент нагляду за додержанням законодавства про працю», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2003 р. N 50, передбачено, що Державний департамент нагляду за додержанням законодавства про працю (Держнаглядпраці) є урядовим органом державного управління, який діє у складі Мінпраці і підпорядковується йому. Основними завданнями Держнаглядпраці, у тому числі, є забезпечення захисту прав працівників шляхом здійснення державного нагляду за додержанням законодавства про працю (крім питань охорони праці) на підприємствах, в установах і організаціях усіх форм власності та у фізичних осіб, які використовують найману працю, при цьому відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль додержання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування в частині забезпечення реалізації прав і гарантій працівників шляхом проведення перевірок роботодавців та робочих органів виконавчих дирекцій фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, як вбачається з вищевикладених правових норм, органи Державної контрольно-ревізійної служби в Україні не є фінансовим органом і не є уповноваженим органом Міністерства праці України, до компетенції якого входить здійснення контролю за додержанням трудового законодавства і, зокрема, законодавства про оплату праці, тому відповідно до покладених на них завдань та компетенції, позбавлені права перевірки субєктів господарювання з питань, повязаних з виконанням умов колективного договору та галузевих угод.

Крім того, із пункту 2.1 вимоги про усунення порушень від 28.02.2011 року вбачається, що відповідач як форму вжиття заходів усунення виявлених порушень з боку позивача обрав вимогу проведення ним нарахування працівникам недоотриманих сум заробітної плати, відображення в обліку заборгованості перед працівниками та проведення її виплати, а із пункту 2.2 вимоги проведення роботи з працівниками щодо добровільного повернення зайво отриманих коштів.

Колегія суддів вважає, що така редакція вимоги є незаконною і не відповідає Порядку проведення інспектування державною контрольно-ревізійною службою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року N 550.

Згідно з п. 49 Порядку, у разі коли діями чи бездіяльністю працівників об'єкта контролю державі або підконтрольній установі заподіяна матеріальна шкода, орган служби ставить вимоги перед керівником об'єкта контролю та органом його управління щодо пред'явлення цивільних позовів до винних осіб.

Отже, встановивши, що державному підприємству задано шкоду, управління ставить вимоги перед керівником об'єкта контролю та органом його управління щодо пред'явлення цивільних позовів до винних осіб. За таких підстав п. 2.2 вимоги щодо проведення роботи з працівниками щодо добровільного повернення зайво отриманих коштів у сумі 175,19 тис. грн., є безпідставною.

Крім того, пунктом 50 цього Порядку встановлено, що за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав органи служби вживають заходів для забезпечення: притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об'єктів контролю; звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства; застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства.

Отже, пункт 2.1 вимоги про проведення нарахування працівникам недоотриманих сум заробітної плати, відображення в обліку заборгованості перед працівниками та проведення її виплати не узгоджується з повноваженнями контрольно-ревізійного управління.

За таких обставин, колегія суддів не може вважати законними п.п. 2.1 та 2.2 спірної вимоги, тому вони підлягають скасуванню.

Оскільки п.2.5 спірної вимоги щодо зайвої сплати внесків до державних цільових фондів по незаконно виплачених сумах по оплаті праці в розмірі 111,07 грн. безпосередньо повязаний із висновками відповідача про незаконність виплати працівникам підприємства сум та вимогою вжиття заходів з їх повернення, які суд апеляційної інстанції вважає хибними та необґрунтованими, то і сам п.2.5. вимоги про проведення перерахунку та відповідної звірки підлягає скасуванню.

При цьому колегія суддів зазначає, що і в даному випадку відповідач при обранні форми вжиття заходів усунення виявлених порушень з боку позивача припустив порушення Порядку проведення інспектування державною контрольно-ревізійною службою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року N 550.

Щодо п.2.7 вимоги стосовно витрат на оплату перших 5 днів непрацездатності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що вказані витрати не входять до складу коштів з оплати праці працівників, які виділяються як державна підтримка для часткового покриття витрат, що включаються до собівартості готової товарної вугільної продукції для ДП «Орджонікідзевугілля" за КПКВ 1301090 КЕКВ 1310 відповідно до «Порядку використання у 2009 році коштів, передбачених у державному бюджеті для надання державної підтримки вугледобувним підприємствам на часткове покриття витрат із собівартості продукції», затвердженого постановою КМУ №69 від 28.01.2009 р., ат «Порядку використання у 2010 році коштів Стабілізаційного фонду для часткового покриття витрат, що включаються до собівартості готової товарної вугільної продукції», затвердженого постановою КМУ від 26.05.2010 № 360.

Відповідно до п.8 Порядку, затвердженого постановою КМУ №69 від 28.01.2009 р., та п.8 Порядку, затвердженого постановою КМУ від 26.05.2010 № 360, бюджетні кошти спрямовуються на оплату праці, сплату обов'язкових зборів і платежів,пов'язаних з виплатою заробітної плати, оплату спожитої електроенергії.

Пунктами 3 обох Порядків передбачено, що прогнозовані витрати із собівартості готової товарної вугільної продукції визначаються Мінвуглепромом відповідно до Галузевих методичних рекомендацій з обліку витрат на виробництво готової вугільної продукції, затверджених Мінвуглепромом.

Як вбачається зі змісту та Додатку 3 до Галузевих методичних рекомендацій з обліку витрат на виробництво готової вугільної продукції, затверджених Наказом Міністерства вугільної промисловості України № 48 від 31.01.2008 року, до витрат на оплату праці включається оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної із нещасним випадком на виробництві за рахунок коштів підприємства (т.1 а.с. 158-166).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції до спірних правовідносин в цій частині помилково застосував норми "Інструкції зі статистики заробітної плати", затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 № 5, зареєстрованої в Мін'юсті України 27.01.2004 № 114/8713, якою дано інше визначення складу фонду оплати праці, оскільки цим нормативним актом регулюються інші правовідносини.

Таким чином висновки відповідача про те, що ДП "Орджонікідзевугілля" за період з 01.04.2009 по 30.09.2010 року здійснено нецільове використання бюджетних коштів в загальній сумі 8221638,89 грн. внаслідок здійснення витрат на виплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності працівникам підприємства за рахунок коштів державного бюджету по програмі «Державна підтримка вугледобувних підприємств на часткове покриття витрат із собівартості продукції» (КПКВ 1301090 КЕКВ 1310) та (в тому числі), відповідного перерахування коштів до Пенсійного фонду України в сумі 1215876,82 грн., є необґрунтованими, а тому вимога про відшкодування цих витрат є незаконною.

Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги позивача знайшли своє часткове підтвердження, постанова судом першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 24, 195, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Контрольно-ревізійного управління в Донецькій області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Орджонікідзевугілля» задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26 квітня 2011 року у справі № 2а/0570/4578/2011 за позовом Державного підприємства «Орджонікідзевугілля» до Контрольно-ревізійного управління в Донецькій області про визнання незаконною та часткове скасування вимоги про усунення порушень від 28.02.2011 року № 05-052-10-14/2246 скасувати.

Позовні вимоги Державного підприємства «Орджонікідзевугілля» до Контрольно-ревізійного управління в Донецькій області про визнання незаконною та часткове скасування вимоги про усунення порушень від 28.02.2011 року № 05-052-10-14/2246 задовольнити частково.

Визнати незаконними та скасувати пункт 2.1 щодо проведення нарахування працівникам недоотриманих сум заробітної плати на суму 15701,62 тис.грн., пункт 2.2 щодо проведення роботи по добровільному поверненню зайво отриманих коштів або стягнення з винних осіб зайвих виплат в сумі 175,19 тис.грн., пункт 2.4 щодо повернення коштів в сумі 3733 тис.грн. до Державного бюджету, отриманих в наслідок завищення розрахунку по собівартості товарної продукції, пункту 2.5 щодо проведення перерахунку та звірки по сумах внесків до відповідних фондів на суму 111,07 тис.грн., пункту 2.7 щодо повернення коштів в сумі 8221,64 тис.грн. в дохід Державного бюджету України, пункту 2.14 щодо проведення роботи з працівниками щодо добровільного повернення зайво отриманих коштів або стягнення з винних осіб коштів в сумі 59,69 тис.грн. в частині виплат надбавки в розмірі 8,41тис.грн., пункту 2.18 щодо повернення на склад винними особами у понаднормовому списанні лісоматеріалів в кількості 20,7 м3 або стягненні 6,32 тис.грн., згідно вимоги КРУ в Донецькій області про усунення порушень від 28.02.2011 року № 05-052-10-14/2246.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дня її складення в повному обсязі.

У повному обсязі постанова виготовлена 15 липня 2011 року.

Колегія суддів М.М. Гімон

ОСОБА_7

ОСОБА_8