Справа № П/811/453/16
Суддя: Р.В. Жук
Дата ухвалення: 2016-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2016 року справа № П/811/453/16

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Жука Р.В., за участю секретаря Бондар Я.Г. та представників:

позивача: ОСОБА_1;

відповідача: ОСОБА_2,

третя особа: не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаПрокуратури Кіровоградської області Головне управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області
провизнання протиправними дій, стягнення не нарахованої та не виплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Прокуратури Кіровоградської області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії прокуратури Кіровоградської області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 02.07.2015 року по 14.12.2015 року включно відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру»;

- стягнути з прокуратури Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 51438,99 грн. за період з 02.07.2015 року по 14.12.2015 року включно відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру»;

- зобов'язати прокуратуру Кіровоградської області відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача заперечувала щодо задоволення позову з підстав того, що прокуратура Кіровоградської області не наділена правом самостійно, без правового регулювання та фінансової можливості, збільшувати видатки Державного бюджету України та здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у відповідному розмірі. При цьому, представник відповідача стверджувала, що посадові особи прокуратури Кіровоградської області при проведенні нарахування та виплати позивачу заробітної плати діяли у спосіб, в межах та на підставі визначених чинним законодавством повноважень, зокрема, Законів України «Про прокуратуру», «Про оплату праці» та «Про Державний бюджет України на 2015 рік».

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, причин неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.43).

Розглянувши наявні та надані позивачем та представником відповідача документи і матеріали, заслухавши думку представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, наказом прокурора Кіровоградської області від 09 липня 2014 року №363к ОСОБА_1 призначено стажистом на посаду старшого прокурора прокуратури Долинського району на час перебування у відпустці по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_3 на умовах строкового трудового договору з 09 липня 2014 року по 09 липня 2015 року (а.с.44).

Наказом виконувача обов'язків прокурора Кіровоградської області від 08 серпня 2014 року №417к ОСОБА_1 призначено стажистом на посаду старшого прокурора прокуратури Петрівського району на час перебування у відпустці по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_4 на умовах строкового трудового договору з 08 серпня 2014 року по 09 липня 2015 року (а.с.45).

Наказом прокурора Кіровоградської області від 27 квітня 2015 року №312к ОСОБА_1 призначено на посаду старшого прокурора прокуратури Петрівського району на час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_4 (а.с.46).

Наказом прокурора Кіровоградської області від 05 серпня 2015 року №590к у зв'язку із змінами в структурі та штатному розписі прокуратури області, відповідно до наказу Генерального прокурора України №64-ш від 15.07.2015 року юрисконсульта 3 класу ОСОБА_1 переведено з посади старшого прокурора прокуратури Петрівського району на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_4 на посаду прокурора прокуратури Петрівського району на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_4 (а.с.47).

Наказом прокурора Кіровоградської області №775к від 17.12.2015 року позивача звільнено із займаної посади та органів прокуратури у зв'язку із скороченням штату, на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України та п.9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру".

Надаючи правову оцінку обґрунтованості позовних вимог, відповідним доводам позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

26.10.2014 року набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" № 1697-VII, який регулює правові, організаційні, економічні та соціальні умови діяльності працівників прокуратури.

Згідно п.33 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру щодо удосконалення та особливостей застосування окремих положень» №578-УІІІ від 02.07.2015 року, розділ XIII "Перехідні положення" доповнено пунктом 1-1, де зазначено, що до утворення регіональних прокуратур їх повноваження здійснюють обласні прокуратури. На зазначений період за прокурорами та керівниками цих прокуратур зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури.

При цьому, позивач звертає увагу, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат (частина 3 статті 81 Закону №1697-VII).

Відповідно до ч. 4 ст. 81 Закону №1697-VII посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом, зокрема, прокурора регіональної прокуратури - 1,2.

Пунктом 9 Прикінцевих положень Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» визначено, що норми і положення ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників прокуратури» затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури, які, як стверджує позивач, не відповідають вимогам ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».

Позивач зазначив, що оскільки закони України мають вищу юридичну силу, ніж постанова Кабінету Міністрів України, а також у зв'язку з тим, що кожен має право на заробітку плату, не нижчу, ніж визначено законом, обрахунок суми середнього заробітку має бути проведено на підставі ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».

Наведене в сукупності і зумовило звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 81 Закону №1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов'язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат (частина 3 статті 81 Закону №1697-VII).

У свою чергу, частиною 9 статті 81 Закону № 1697-VII передбачено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з нормами частин 1, 2 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Частиною 1 статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Згідно статті 89 Закону №1697-VII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (стаття 90 Закону № 1697-VII).

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014 № 80-VIII «Про Державний бюджет України на 2015 рік», норми і положення частини 2 статті 33, статті 81 Закону №1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів. Вказана норма, на момент розгляду справи у суді, є чинною.

У свою чергу, постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (із внесеними до неї змінами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 №763) затверджено схему посадових окладів працівників органів прокуратури.

Так, додатком №5 до вищевказаної постанови визначено, що посадовий оклад прокурора районної прокуратури складає 1294 - 1334 грн.

Пунктами 2, 6 постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов'язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на отримання органів прокуратури.

Підпунктом 1 пункту 13 розділу ХІІІ Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Оскільки, Кабінетом Міністрів України цього зроблено не було, суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що прокуратура Кіровоградської області не могла самостійно встановити підвищений посадовий оклад та виплачувати відповідні кошти на користь позивача.

Водночас, відповідно до рішення Конституційного Суду України №3-рп/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України, однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави.

При цьому, вказаним рішенням Конституційного Суду України вирішено, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах.

Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Суд зауважує, що принцип законності передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України №20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII „Прикінцеві положення" Закону України „Про Державний бюджет України на 2011 рік", передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Вирішуючи даний спір, суд також враховує положення актів міжнародного права.

Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі „Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі „Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 року.

При цьому, суд погоджується з тим, що реалізація положень Закону України "Про прокуратуру" є неможливою без внесення відповідних змін до постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" №505 від 31.05.2012 року та Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік". Однак, такі зміни з незалежних від відповідача причин протягом спірного періоду не були внесені.

Разом з тим, суд зазначає, що посилання позивача на рішення Харківського апеляційного адміністративного суду у справі про подібний спір не є обов'язковим для вирішення даної справи в розумінні ч. 1 ст. 72 КАС України, а тому суд не бере його до уваги.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправними дій прокуратури Кіровоградської області та стягнення на користь позивача заробітної плати у розмірі 51438,99 грн. за період з 02.07.2015 року по 14.12.2015 року задоволенню не підлягають, оскільки прокуратура Кіровоградської області не наділена правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у відповідному розмірі.

В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ст.1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як зазначено у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 р. № 6 визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Позивач у позовній заяві не вказав та в судовому засіданні не зміг пояснити, в чому саме полягає завдання йому моральної шкоди, при цьому, наведене не зміг підтвердити жодним належним доказам, як і не довів завдання йому шкоди психічному чи фізичному стану, а відтак підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень покладений на нього обов'язок доказування правомірності оскаржуваних дій виконав повністю.

Зважаючи на вищенаведене в сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 86, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, стягнення не нарахованої та не виплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.В. Жук