Справа № 823/802/16
Суддя: А.М. Бабич
Дата ухвалення: 2016-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року справа № 823/802/16

09 год. 40 хв. м.Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Бабич А.М., суддів: Гаврилюка В.О., Рідзеля О.А., - розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання неправомірними дій і рішення, його скасування та зобовязання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

29.06.2016 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Генеральної прокуратури України (далі відповідач) про:

визнання неправомірними дій під час розгляду звернення щодо необхідності приведення положень наказу Генерального прокурора України від 02.03.1999 №130К до вимог Конституції України та Закону України від 14.10.2014 Про прокуратуру;

зобовязання розглянути питання щодо перегляду вказаного наказу у звязку з необхідністю його приведення до вимог ст.ст.3, 8, 19, 22, 43, 55, 58, 92, 123, 160 та п.1 Перехідних положень Конституції України та відповідних положень Закону України від 14.10.2014 Про прокуратуру з урахуванням та у контексті з прикінцевими та перехідними положеннями зазначеного Закону в системному аналізі та ретроспективі застосування положень ст.48 Закону України від 06.10.1991 Про прокуратуру у поєднанні з нормами Дисциплінарного статуту прокуратури України від 06.11.1991 під час накладення дисциплінарних стягнень на працівників прокуратури, у т.ч. у вигляді звільнення;

визнання протиправним з моменту його видання та скасування цього наказу з підстав видання на основі нормативно-правового акта, що втратив чинність, та як такого, що не відповідає положенням Конституції України;

зобовязання відповідача розглянути питання щодо приведення обґрунтування підстав звільнення з посади позивача у відповідність до вимог Конституції України та Закону України від 14.10.2014 Про прокуратуру.

Ухвалою суду від 20.07.2016 залишено позовну заяву без розгляду в частині позовної вимоги про визнання протиправним з моменту його видання та скасування наказу Генерального прокурора України від 02.03.1999 №130К.

Позов мотивовано тим, що після видання наказу про звільнення позивача нормативно-правовий акт, на підставі якого він виданий, втратив чинність у звязку з прийняттям нового закону, що регулює питання відповідальності працівників прокуратури. Позивач вказує, що норми Конституції України передбачають зворотну дію закону у часі у разі, коли він помякшує або скасовує відповідальність. Оскільки норми, на підставі яких позивача притягнено до дисциплінарної відповідальності станом на час розгляду спору скасовані, на його думку, наявні підстави для перегляду оскаржуваного наказу. Тому просив задовольнити позов.

Відповідач заперечував проти позову з тих підстав, що оскаржуваним наказом позивача притягнено до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за вчинення грубого порушення службової дисципліни. При цьому, дисциплінарне стягнення накладене на нього на підставі чинних на час його застосування законодавчих актів. Відповідач вказує, що з набранням чинності Законом України «Про прокуратуру» дисциплінарну відповідальність не скасовано, а норми Дисциплінарного статуту органів прокуратури діють на час розгляду спору. Тому просив відмовити у задоволенні позову.

У звязку з прибуттям не всіх осіб, які беруть участь у справі, суд дійшов висновку продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) та на підставі ч.1 ст.41 КАС України не здійснювати фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши письмові докази та з'ясувавши обставини спору, оцінивши доводи сторін, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Суд встановив, що наказом генерального прокурора України від 06.03.1997 №149К позивач з 12.03.1997 призначений на посаду прокурора Лисянського району Черкаської області. Наказом Генерального прокурора України від 02.03.1999 №130 ОК його звільнено з займаної посади за вчинення грубого порушення службової дисципліни на підставі ст.8 та п.5 ст.9 Дисциплінарного статуту прокурату України.

13.05.2016 позивач звернувся до відповідача з вимогою про скасування наказу Генерального прокурора України від 02.03.1999 №130К та приведення його у відповідність до вимог чинного законодавства України. Листом від 27.05.2016 №11/4-1450вих-16 відповідач повідомив позивача, що підстав для скасування вищевказаного наказу не вбачається.

Надаючи оцінку спірним обставинам в контексті позовних вимог, суд врахував абз.2 ст.19 Конституції України, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання дисциплінарної відповідальності працівників прокуратури станом на час прийняття оскаржуваного наказу регулювалося нормами Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII (далі Закон №1789-XII) та Дисциплінарного статуту прокуратури України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 6 листопада 1991 року №1796-XII (далі Дисциплінарний статут).

Так, ч.3 ст.48 Закону 1789-XII встановлено, що за порушення закону, неналежне виконання службових обов'язків чи скоєння ганебного вчинку прокурори і слідчі несуть відповідальність згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України, який затверджується Верховною Радою України.

Ч.1 ст.8 Дисциплінарного статуту визначено, що дисциплінарні стягнення до прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури застосовується за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків або за проступок, який порочить його як працівника прокуратури.

Ч.5 ст.9 Дисциплінарного статуту передбачає звільнення як один із видів дисциплінарного стягнення.

Суд врахував, що оскаржуваний наказ прийнятий з огляду на висновки службового розслідування від 29.01.1999 дорожньо-транспортної пригоди, скоєної позивачем, що оцінено як грубе порушення позивачем службової дисципліни.

Підпунктом першим п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі Закон №1697-VII) визначено, що з набранням чинності цим Законом втрачають чинність окремі положення Закону України "Про прокуратуру" №1789-XII, у т.ч. ст.48, яка передбачає питання дисциплінарної відповідальності працівників органів прокуратури.

Разом з тим, згідно з абз.2 п.1.4. Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 №34/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 15.05.2013 №883/5), втрата чинності нормативно-правового акта (окремих його положень) - припинення в установленому законодавством порядку застосування зареєстрованого в Міністерстві юстиції України нормативно-правового акта (окремих його положень).

Отже, втрата чинності нормативно-правовим актом означає припинення дії його положень з моменту такої втрати.

Відповідно до абз.2 п.2 рішення Конституційного суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Втрата чинності вказаного закону не передбачала обов'язку відповідача, як державного органу, переглядати раніше прийняті та не оскаржені власні рішення (накази).

Врахувавши викладене, оскільки норми ст.48 Закону 1789-XII діяли станом на час притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, а він втратив чинність з 15.07.2015 у звязку з набранням чинності Законом №1697-VII, який передбачає дисциплінарні стягнення, суд дійшов висновку, що станом на час прийняття оскаржуваного наказу і до 15.07.2015 питання дисциплінарної відповідальності працівників прокуратури визначав саме Закон 1789-XI, а з 15.07.2015 Закон №1697-VII. Крім того, норми Дисциплінарного статуту, на підставі яких позивача звільнено із займаної посади діяли, як станом на момент прийняття оскаржуваного наказу, так діють і станом на час судового розгляду спору. Тому відсутні підстави для застосування ч.1 ст.58 Конституції України щодо зворотної дії в час.

Врахувавши викладене суд дійшов висновку, що під час відмови позивачу у скасуванні оскаржуваного наказу відповідач діяв у межах та в спосіб, що передбачені нормами чинного законодавства. Крім того, суд врахував, що лист від 27.05.2016 №11/4-1450вих-16, яким позивачу відмовлено у скасуванні наказу, підписаний уповноваженою на підставі п.7.34 регламенту роботи Генеральної прокуратури України особою - начальником Департаменту кадрової роботи та державної служби.

З огляду на викладене відсутні підстави для зобовязання відповідача розглянути питання щодо перегляду наказу від 02.03.1999 №130К та розгляду питання приведення до вимог законодавства обґрунтування підстав звільнення позивача з посади.

Керуючись ст.ст. 160-165, 254-256 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 про:

визнання неправомірними дій під час розгляду звернення щодо необхідності приведення положень наказу Генерального прокурора України від 02.03.1999 №130К до вимог Конституції України та Закону України від 14.10.2014 Про прокуратуру;

зобовязання розглянути питання щодо перегляду вказаного наказу у звязку з необхідністю його приведення до вимог ст.ст.3, 8, 19, 22, 43, 55, 58, 92, 123, 160 та п.1 Перехідних положень Конституції України та відповідних положень Закону України від 14.10.2014 Про прокуратуру з урахуванням та у контексті з прикінцевими та перехідними положеннями зазначеного Закону в системному аналізі та ретроспективі застосування положень ст.48 Закону України від 06.10.1991 Про прокуратуру у поєднанні з нормами Дисциплінарного статуту прокуратури України від 06.11.1991 під час накладення дисциплінарних стягнень на працівників прокуратури, у т.ч. у вигляді звільнення;

зобовязання Генеральної прокуратури України розглянути питання щодо приведення обґрунтування підстав звільнення з посади позивача у відповідність до вимог Конституції України та Закону України від 14.10.2014 Про прокуратуру, відмовити повністю.

2. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з моменту отримання її копії. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

3. Копії постанови направити особам, які брали участь у справі.

Головуючий суддя А.М. Бабич

Суддя В.О. Гаврилюк

Суддя О.А. Рідзель