Справа № 825/1087/16
Суддя: Поліщук Л.О.
Дата ухвалення: 2016-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2016 року Чернігів Справа № 825/1087/16

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Поліщук Л.О.,
суддів Падій В.В., Житняк Л.О.,
за участі секретаря Клименок А.С.,
за участі позивача ОСОБА_1 ,
за участі представника позивача Роговець В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України в особі Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС про визнання дій незаконними та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:
Позивач 10.06.2016 звернувся з позовом до Міністерства соціальної політики України в особі Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і просить, враховуючи уточнення:
визнати дії Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України щодо визнання безпідставною видачу ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 3(1) від 24.04.2012 незаконними;
визнати дії Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України щодо визнання безпідставною видачу ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 3(1) від 23.12.2015 незаконними;
скасувати рішення Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України від 24.04.2012 (протокол № 45) про визнання безпідставним видачу ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 3(1);
скасувати рішення Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України від 23.12.2015 про визнання безпідставним видачу ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 3(1).
Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_2 був призваний Чернігівським районним військовим комісаріатом Чернігівської області для участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Як військовослужбовець з 26.03.1990 (наказ № 87) 07.05.1990 (наказ № 127) виконував роботу у складі 960 ОВТ в 30 км зоні, що підтверджується архівною довідкою від 21.06.2007 № 37778 та довідкою Чернігівського ОМВК від 04.03.2015. ОСОБА_2 працював на посаді товарознавця у відділі військової торгівлі. До посадових обов`язків якого належав контроль торгових точок в місцях дислокації військових, що потребувало здійснення щоденних виїздів. У військовому квитку є запис про те, що з 26.03.1990 по 07.05.1990 ОСОБА_2 виконував службові обов`язки по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. При цьому отримав дозу опромінення 0, 454 БЕР. Довідками за підписом начальника відділу військової торгівлі також підтверджують те, що ОСОБА_2 з 26.03.1990 по 07.05.1990 виконував службові обов`язки по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. У одній з них зазначається, що він відпрацював всі святкові та вихідні дні, робота в які підлягає оплаті згідно норм трудового законодавства. Тому, рішенням відповідача порушені конституційні права позивача як особи, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Ухвалою суду із занесення секретарем судового засідання до журналу судового засідання 12.07.2016 визнано поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду.
Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заперечення в яких пояснив, що справа ОСОБА_1 24.04.2012 була розглянута на засіданні Комісії та прийнято рішення щодо безпідставності видачі посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 3 та 1, оскільки не підтверджено факт виконання робіт у зоні відчуження впродовж 30 календарних днів у 1990 році. Згідно з довідкою Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 21.06.2007 № 37778 ОСОБА_1 брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі 960 ОВТ в період з 28.03.1990 по 07.05.1990. У 30-км зоні виконував обов`язки військової служби впродовж 7-ми днів, що не дає правових підстав для підтвердження статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Згідно довідки Олишівського споживчого товариства від 16.05.2005 № 24 ОСОБА_1 працював завмагом „Хозтовари № 7 та період з 26.03.1990 по 07.05.1990 брав участь у ліквідації наслідків аварії, але, згідно з записом у трудовій книжці в період з 02.11.1985 по 11.04.1994 працював директором магазину „Меблі. На підставі викладеного, відповідач просить суд у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.
Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, на ім`я ОСОБА_1 видано посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорія 3), серія НОМЕР_1 від 30.06.2005 (а.с.14).
Водночас, на засіданні Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України на підставі представлених документів визнано безпідставною видачу посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 3 (1) ОСОБА_1 , у зв`язку з не підтвердженням факту виконання робіт в зоні відчуження відповідно до копії витягу з протоколу від 24.04.2012 №45.
10.12.2015 ОСОБА_1 звернувся до Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України із заявою про перегляд його справи щодо визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.ч.29).
23.12.2015 листом Міністерство соціальної політики України повідомило ОСОБА_1 про те, що Комісією зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України прийнято рішення від 24.04.2012 про безпідставність видачі посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 3 (1), оскільки не підтверджено факт виконання робіт у зоні відчуження впродовж 30 календарних днів у 1990 році.
Вважаючи вказані рішення протиправним та таким, що підлягають скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.
Досліджуючи підстави викладеного, суд аналізує наступні правові норми.
Нормативно-правовим актом, який визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №769-ХІІ у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин (надалі - Закон №769).
Відповідно до частини першої статті 10 Закону №796, учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.
Приписами частини першої статті 15 Закону №796 передбачено, що підставами для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є період роботи (служби) у зоні відчуження, що підтверджено відповідними документами.
В силу вимог ст. 65 Закону №796 учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.
Правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи врегульовано Порядком видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 №51 (далі Порядок №51).
Відповідно до пункту 2 Порядку №51 посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", іншими актами законодавства.
Згідно з пунктом 10 Порядку №51, посвідчення видаються учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС на підставі одного з таких документів: а) посвідчення про відрядження в зону відчуження; б) військового квитка і довідки командира військової частини або архіву про участь у ліквідації наслідків аварії у зоні відчуження; в) довідки про підвищену оплату праці в зоні відчуження (із зазначенням кількості днів і населеного пункту).
З порівняльного аналізу вказаних законодавчих положень вбачається, що у даному випадку для встановлення відповідного статусу, суб`єктом владних повноважень може використовуватись не конкретний документ, а один із перелічених документів або декілька документів в їх сукупності.
У свою чергу, наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 17.05.2006 №187 затверджено Положення про Комісію зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (надалі - Положення №187).
У силу пункту 1.1 Положення №187, Комісія зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (далі - Комісія) - це постійно діючий колегіальний орган, що створюється при Міністерстві праці та соціальної політики України (далі - Мінпраці України) для розгляду спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Основними завданнями Комісії є розгляд спірних питань осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, з метою визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії, а також перевірка правильності видачі посвідчень постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи (пункт 3 Положення №187).
Рішення Комісії приймаються колегіально і є обов`язковими для виконання Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями щодо визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і видачі відповідного посвідчення або його вилучення як такого, що видане безпідставно. Рішення Комісії оформляється протоколом, що підписується головою та секретарем Комісії (пункти 5.1 та 5.3 Положення №187).
Рішення Комісії може бути оскаржено в установленому законодавством порядку (пункт 5.5 Положення №187).
Так, під час судового розгляду даної адміністративної справи встановлено, що оскаржуване рішення від 24.04.2012 прийнято Комісією зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, Міністерства соціальної політики України, у зв`язку з не підтвердженістю факту виконання позивачем робіт у зоні відчуження.
Як вбачається з матеріалів справи, в довідці Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 21.06.2007 № 37778 зазначено, що ОСОБА_1 брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі 960 ОВТ в період з 28.03.1990 по 07.05.1990. У 30-км зоні виконував обов`язки військової служби впродовж квітня 6 3, 7, 13,з 24 по 27 (а.с.16).
Участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі 960 ОВТ в період з 28.03.1990 по 07.05.1990 також підтверджується довідкою Чернігівського об`єднаного міського військового комісаріату Чернігівської області від 04.03.2015 №3/46, довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 від 11.03.1991 №3/39 (а.с.17,24).
Згідно військового квитка НОМЕР_2 ОСОБА_1 в 1990 році пройшов 43 денні збори при ВЧ 960 ОВТ на посаді товарознавця продовольчих товарів. З 26.03.1990 по 07.05.1990 ОСОБА_1 виконував службові обов`язки по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. При цьому отримав дозу опромінення 0, 454 БЕР (а.с.18-19).
Довідка від 17.12.1992 за підписом начальника відділу військової торгівлі свідчить про те, що ОСОБА_1 з 26.03.1990 по 07.05.1990 виконував службові обов`язки по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с.20)
Отже, позивачем були надані всі необхідні документи для підтвердження факту виконання робіт у зоні відчуження впродовж 30 календарних днів у 1990 році.
Як встановлено судом, документи передбачені пунктом 10 Порядку №51 перевіряються відповідною комісією під час видачі посвідчення учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, тобто відсутність необхідного для встановлення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС документу є підставою для відмови даної комісії у видачі зазначеного посвідчення.
Крім того, під час перереєстрації позивачу в 2005 році посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, відповідною комісією були встановлені обставини та перевірені всі документи необхідні для встановлення зазначеного статусу.
Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про помилковість тверджень Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України відносно того, що факт виконання позивачем робіт у зоні відчуження не підтверджений, у зв`язку з чим оскаржуване рішення від 24.04.2012 є необґрунтованим та протиправним, а тому підлягає скасуванню.
Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання дій Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України щодо визнання безпідставною видачу ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 3(1) від 24.04.2012 незаконними та скасування рішення Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України від 24.04.2012 (протокол № 45) про визнання безпідставним видачу ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 3(1) підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог позивача про визнання дій Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України щодо визнання безпідставною видачу ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 3(1) від 23.12.2015 незаконними та скасування рішення Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України від 23.12.2015 про визнання безпідставним видачу ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 3(1) суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Згідно з пункту 1 частини першої статті 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Кодекс адміністративного судочинства України не містить визначення термінів «нормативно-правовий акт» та «правовий акт індивідуальної дії».
Нормативно-правовий акт виданий суб`єктом владних повноважень документ, який встановлює, змінює чи припиняє дію обов`язкових правил поведінки, обмежених в часі, просторі та за колом осіб, та призначений для неодноразового застосування. Правовий акт індивідуальної дії виданий суб`єктом владних повноважень документ, прийнятий з метою реалізації положень нормативно-правового акту (актів) щодо конкретної життєвої ситуації, не містить загальнообов`язкових правил поведінки та стосується прав і обов`язків чітко визначеного суб`єкта (суб`єктів), якому він адресований.
Обов`язковою ознакою як нормативно-правового, так і правового акту індивідуальної дії є юридичний характер, тобто обов`язковість його приписів для відповідного суб`єкта (суб`єктів), дотримання яких забезпечується правовими механізмами.
Однак, як вбачається зі змісту оскаржуваного листа від 23.02.2015 Міністерства соціальної політики України, останній не має обов`язкового характеру і не встановлює для ОСОБА_1 обов`язків, а тому він не є рішенням у розумінні пункту 1 статті 17 КАС України.
Враховую вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання дій Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України щодо визнання безпідставною видачу ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 3(1) від 23.12.2015 незаконними та скасування рішення Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України від 23.12.2015 про визнання безпідставним видачу ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 3(1) не підлягають задоволенню.
Також, суд при вирішенні цього спору застосовує закріплений у судовій практиці Європейського Суду з прав людини принцип "належного урядування", який передбачає, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах: "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy[GC]), заява №33202/96, п.120, ECHR 2000-І; "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява №48939/99, п.128, ECHR 2004-ХІІ; "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява №21151/04, п.72, від 8 квітня 2008 року і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява №10373/05, п.51, від 15 вересня 2009 року).
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п.73).
З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincovd and Pine v. the Czech Republic), заява №36548/97, n.58, ECHR 2002-VIII).
Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п.74).
Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincovd and Pine v. the Czech Republic), n.58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashiv. Croatia), заява №32457/05, п.40, від 13 грудня 2007 року та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, п.67, від 11 червня 2009 року).
Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
На підставі статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Верховенство право є засобом для досягнення мети права і правової системи загалом забезпечення пріоритету природних прав людини. Принцип верховенства права є істотною характеристикою головного співвідношення між людиною та державою. Зазначений принцип є концентрованим виразом юридичних гарантій досягнення індивідом своїх цілей при укладанні суспільного договору, а за допомогою його дії діяльність держави спрямовується на виконання мети утвердження і забезпечення прав людини.
В рішенні Європейського суду по правах людини від 27.05.1996 у справі Гудвін проти Сполученого Королівства зазначено, що суд визнає, що у певних сферах може бути важко формулювати закони з високою чіткістю, а певний рівень гнучкості навіть може бути бажаним, щоб дати національним судам змогу застосовувати право у світлі своєї оцінки того, які заходи необхідні за конкретних обставин кожної справи.
Крім того, суд при вирішенні справи керується частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Так, зокрема, принцип прийняття рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України є одночасно і орієнтиром при реалізації повноважень владного суб`єкта, який вимагає від останнього діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним, з дотриманням встановленої законом процедури. Критерій прийняття рішення, вчинення (невчинення) дії обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які на справді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Як встановлено в судовому засіданні на засідання комісії позивача не запрошували, думку його щодо важливого для нього питання не вислуховували, а отже оскаржуване рішення відповідачем приймалось без участі позивача та не пропорційно, зокрема, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення.
Суд зауважує, що згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
На підставі частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Також суд бере до уваги, що відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог частково.
Керуючись статтями 69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Позов задовольнити частково.
Визнати дії Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України щодо визнання безпідставною видачу ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 3 (1) від 24.04.2012 протиправними.
Скасувати рішення Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України від 24.04.2012 (протокол №45) про визнання безпідставним видачу ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 3 (1).
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.
Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий суддя Л.О. Поліщук

Судді В.В. Падій

Л.О. Житняк