Справа № 826/20820/14
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2016 року м. Київ К/800/35015/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Загороднього А.Ф., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення про втрату статусу біженця, за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 1 липня 2015 року,-

у с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом, у якому просив скасувати рішення Державної міграційної служби України від 28 лютого 2014 року № 63-14 про втрату статусу біженця.

В обґрунтування позову посилався на те, що є громадянином Афганістану, у 2008 році отримав статус біженця в Україні згідно вимог статті 1 Закону України «Про біженців». 23 листопада 2011 року був змушений відвідати країну громадянської належності через хворобу сина, звідки за місяць повернувся та постійно проживав на території України як біженець. Проте, дізнавшись про такий виїзд, відповідач спірним рішенням позбавив статусу біженця на підставі пункту 1 частини першої статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», вважаючи його особою, яка добровільно повернулася до країни громадянської належності.

Заперечуючи проти такого рішення відповідача та посилаючись на порушення своїх законних прав та інтересів, загрози життю та здоров'ю, а також на вимоги Конституції України, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», Женевської Конвенції про статус біженців 1951 року, Європейською конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року тощо, просив про задоволення позову.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 1 липня 2015 року позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалені судові рішення скасувати та відмовити в позові.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з частиною 3 статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а підстави для їх скасування відсутні.

Судами встановлено, що у 2008 році позивач отримав статус біженця в Україні згідно вимог статті 1 Закону України «Про біженців».

Після чого, спірним рішенням відповідача від 28 лютого 2014 року № 63014 громадянина Афганістану ОСОБА_1 визнано таким, що втратив статус біженця в України як особу, яка добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства) на підставі пункту 1 частини першої статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, ОСОБА_1 дійсно у 2011 році відвідував Афганістан де перебував місяць і знову повернувся до України. Свій візит на батьківщину позивач мотивував необхідністю відвідати сина, який важко захворів. При цьому, позивач зазначив, що у Афганістані для нього досі існує небезпека життю та здоров'ю і обґрунтовані побоювання стати жертвою через приналежність до певної соціальної групи, що виступає проти руху «Талібан». Повернувшись до України позивач проживав як біженець, оскільки продовжували існувати побоювання стати жертвою переслідування за вказаними ознаками.

Задовольняючи позов суди на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що тимчасовий візит позивача до Афганістану не означає факту того, що він скористався захистом країни громадянської належності (підданства), а тому така обставина не може бути виключною підставою для втрати статусу біженця.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Разом з цим, згідно пункту 1 частини першої статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).

Дане положення щодо втрати статусу біженця узгоджується з пунктом 4 розділу С статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що статус біженця втрачається у випадку фактичного повернення особи в країну, яку покинула або за межами якої перебувала внаслідок побоювання переслідувань.

Як зазначено в пункті 134 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, положення пункту 4 розділу С статті 1 Конвенції про статус біженців відноситься до добровільного поселення. При цьому розуміється повернення в країну своєї громадянської належності з метою постійного проживання. Тимчасовий візит не означає поселення і не тягне за собою втрату статусу біженця.

Суди вирішуючи спір сторін дійшли обґрунтованого висновку про те, що тимчасовий виїзд позивача до країни громадянської належності не може бути розцінений як виключна підстава вважати, що він добровільно знову скористався захистом цієї країни. Така позиція має бути підтверджена певними вмотивованими доказами з обов'язковим дотриманням процедури позбавлення статусу біженця.

Правильним є висновок судів про те, що процедура позбавлення позивача статусу біженця відповідачем здійснена всупереч статті 38 Європейської Директиви про мінімальні стандарти розгляду заяв про притулок, згідно якої особі повинно бути надано право бути повідомленим у письмовій формі про причини перегляду статусу, і можливість надати свої аргументи, за допомогою особистої співбесіди і письмово, щодо того чому його/її статус біженця або, особи, що потребує додаткового захисту, неповинен бути скасованим.

Колегія суддів також виходить з того, що у відповідності з пунктом 8 частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Враховуючи наведені положення чинного законодавства, суди дійшли обґрунтованого висновку, що відповідач позбавляючи позивача статусу біженця діяв з порушенням процедури та без врахування усіх несприятливих наслідків для прав, свобод та інтересів останнього, а тому спірне рішення є передчасним.

Отже рішення судів попередніх інстанцій відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для їх скасування колегія суддів не вбачає.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скар гу Державної міграційної служби України від хилити, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 1 липня 2015 року зали шити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А.Ф. Загородній

Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк