Справа № 826/10031/14
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2016-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2016 року м. Київ К/800/47729/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Лосєва А.М.,

Бившевої Л.І.,

Цвіркуна Ю.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні

касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «Електротехнічна компанія «Екніс-Україна»
на постановуОкружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2015 року
та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 року
у справі826/9811/14
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Електротехнічна компанія «Екніс-Україна»
доДержавної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві
проскасування податкових повідомлень - рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Електротехнічна компанія «Екніс-Україна» (далі по тексту - позивач, ТОВ «ЕК «Екніс-Україна») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві), в якому просило скасувати податкові повідомлення - рішення від 19 травня 2014 року №2 та №2.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2014 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

За результатами перегляду зазначених судових рішень Вищим адміністративним судом України 01 квітня 2015 року постановлено ухвалу, якою постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Направляючи дану справу на новий розгляд Вищий адміністративний суд України зазначив про необхідність дослідження доказів, які б підтверджували факт виконання господарських зобов'язань, а також зобов'язав суд першої інстанції з'ясувати їх економічний зміст та господарську мету, встановити рух активів при здійсненні господарських зобов'язань, а також використання отриманих благ у господарській діяльності позивача.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

Вважаючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідач в письмових запереченнях на касаційну скаргу просив в її задоволенні відмовити.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, відповідачем у період із 11 по 25 квітня 2014 року була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка ТОВ «ЕК «Екніс-Україна» з питань повноти обчислення та своєчасності сплати до бюджету податку на додану вартість при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Глобалкранбуд» за серпень 2013 року.

За результатами перевірки 30 квітня 2014 року складено акт №382/26-55-22-02/33784420.

В акті зафіксовано допущення позивачем порушень вимог:

підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14, пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток за 2013 рік у розмірі 688947,00 грн.;

статті 185, пунктів 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, у зв'язку з чим занижено податок на додану вартість всього у сумі 725207,00 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем 19 травня 2014 року прийнято податкові повідомлення - рішення:

№ 2, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем - 725207,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 181302,00 грн.;

№ 2, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 688947,00 грн. за основним платежем та у розмірі 172237,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Відмовляючи в задоволенні позову ТОВ «ЕК «Екніс-Україна», суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження здійснення оплати, зберігання та транспортування придбаного у ТОВ «Глобалкранбуд» товару.

Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Як встановлено судами, підставою для збільшення грошового зобов'язання позивача з податку на додану вартість та податку на прибуток стало виявлення під час перевірки віднесення до складу податкового кредиту з податку на додану вартість та до складу витрат вартості товарів, придбаних у ТОВ «Глобалкранбуд», яке має ознаки фіктивності, оскільки його засновник заперечує факт реєстрації суб'єкта господарювання з метою здійснення легальної фінансово-господарської діяльності.

За результатами дослідження наданих позивачем первинних документів, суди погодились з висновками податкового органу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком судів.

В розумінні підпункту 14.1.27 пункту 14.1. статті 14 ПК України витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Одночасно, згідно підпункту 14.1.36 названої статті господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 138.1. статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

- інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (підпункт 138.1.1. пункту 138.1. статті 138 ПК України).

Згідно абзацу 1 пункту 138.2. статті 138 названого Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

У той же час, підпунктом 139.1.9. пункту 139.1. статті 139 ПК України закріплено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, валові витрати. При цьому неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Підпунктом 14.1.181. пункту 14.1. статті 14 ПК України закріплено, що податковим кредитом визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1. статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

В силу пункту 198.2. названої статті датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3. статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6. статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Відповідні висновки судів узгоджуються з позицією Верховного суду України, викладеною в постановах від 22 вересня 2015 року у справах №810/5645/14 та №2а-2717/11/2670. Зокрема, Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України було зазначено, що податкова накладна, яка видається платником податку, що поставляє послуги, на вимогу їх отримувача, є підставою для нарахування податкового кредиту останнього лише за умови здійснення самої господарської операції.

Як встановлено судами, між позивачем (покупець) та ТОВ «Глобалкранбуд» (постачальник) 25 липня 2013 між вказаними суб'єктами господарювання року укладено договір поставки № 250713/ек.

За умовами зазначеного договору TOB «Глобалкранбуд» зобов'язалось передати, а позивач прийняти та сплатити вартість товару.

У додатку № 1 до договору міститься перелік товару.

Відповідно до пункту 2.2 статті 2, пункту 3.2 статті 3, пункту 4.2 статті 4 договору поставки, оплата здійснюється безготівковим переказом грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

У випадках, передбачених чинним законодавством, якість товару повинна підтверджуватися постачальником шляхом надання покупцю сертифікату якості та/або інших документів, що підтверджують відповідність товару вимогам стандартів, інших нормативних документів.

Товар приймається покупцем за кількістю у місті доставки відповідно до товарно-супровідних документів: рахунок, видаткова та податкова накладна.

На підтвердження виконання умов договору поставки представниками позивача надано копії рахунків на оплату, видаткових та податкових накладних.

На підтвердження необхідності придбання позивачем за договором поставки товару та використання його у господарській діяльності суду надано копії укладених між позивачем, як виконавцем, та публічним акціонерним товариством «Укргідроенерго», як замовником, договорів про надання послуг від 27 березня 2013 року №24Е, №26Е та від 24 травня 2013 року №50Е, за умовами яких виконавець зобов'язався за завданням замовника, за результатами проведених процедур закупівель, із використанням своїх матеріалів надати послуги з технічного обслуговування та ремонту електророзподільної і контрольної апаратури.

На підтвердження виконання умов перелічених договорів представниками позивача надано суду копії договірних цін, локальних кошторисів, розрахунків загальновиробничих витрат до локального кошторису.

Тим часом позивачем не було надано доказів на підтвердження оприбуткування придбаних у ТОВ «Глобалкранбуд» товарів на складах.

З огляду на викладене, посилання в касаційній скарзі на наявність у позивача складських приміщень, колегія суддів до уваги не приймає.

Так само не приймає до уваги колегія суддів посилання позивача на рішення господарського суду, яким підтверджується факт оплати за придбаний товар, оскільки таким рішенням не досліджувалось питання реального виконання спірного правочину.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про доведеність факту порушення позивачем податкового законодавства та правомірність оскаржених податкових повідомлень - рішень.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних судових рішень було порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини 3 статті 2201 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 210, 214, 215, 220, 2201, 223, 224, 230, 231 частиною 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Електротехнічна компанія «Екніс-Україна» залишити без задоволення.

2. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 року у справі №826/10031/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статями 236 - 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: А.М. Лосєв

Судді: Л.І. Бившева

Ю.І. Цвіркун