Справа № 815/1582/16
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2016-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/1582/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Свида Л. І.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Домусчі С.Д.,

Кравець О.О.,

за участю: секретар судового засідання Курманова І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 Амісі на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 27 травня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 Амісі до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До суду звернувся ОСОБА_1 Амісі з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 11-16 від 17.02.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 Амісі біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 27 травня 2016 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу (вказана апеляційна скарга підписана ним особисто), в якій останній просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені вимоги, наголошуючи, зокрема, на порушенні судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги та обґрунтування поданої апеляційної скарги.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив залишити останню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, Амісі ОСОБА_2 є громадянином ДР Конго, уродженцем м. Масісі, за національністю - конголежець, за віросповіданням-християнин-католик, рідна мова лінгала, володіє на початковому рівні французькою мовою. За сімейним станом неодружений, на даний час не працює. Позивач не був членом жодної політичної, молодіжної, громадської партій, належить до етнічної групи «утту». На території ДР Конго з числа близьких родичів у Амісі ОСОБА_2 нікого не залишилося.

25.09.2008 року позивач вирушив пішки з ДР Конго до м. Кампала (Уганда), під час подорожі був перехоплений військовими ООН «Блакитні каски», які направили позивача до м. Камбалі (Уганда), де він перебував 14 діб, після чого за сприянням представників УВКБ ООН вирушив транзитом через Кенію та Єгипет до м. Москви (РФ) повітряним шляхом.

На територію Російської Федерації позивач потрапив 10.10.2008 року, де знаходився 2 дні та поїздом 12.10.2008 року нелегально, без документів потрапив до м. Одеси (Україна).

15.10.2008 року ОСОБА_1 Амісі звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця.

За результатами розгляду матеріалів особової справи позивача, Державним Комітетом України у справах національності та релігій прийняло рішення про відмову у визнанні його біженцем № 226-09 від 13.04.2009 року.

Позивач оскаржив зазначене рішення в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2011 року у справі № 2а-8441/09/1570, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2012 року, у задоволенні заявленого позивачем позову відмовлено.

22.04.2013 року ОСОБА_1 Амісі повторно звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною звернення за захистом, позивач зазначив побоювання повертатись на Батьківщину через нестабільну соціально-політичну ситуацію та військові дії в країні.

За результатами розгляду особової справи позивача, 02.02.2016 року Управлінням у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області, на підставі абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України № 11-16 від 17.02.2016 року ОСОБА_1 Амісі було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1, п. 13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні.

Позивач отримав повідомлення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області за № 82 від 12.03.2016 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 28.03.2016 року, не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Відмовляючи у задоволенні заявлених позивачем вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що Управлінням у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області було вжито всіх заходів для встановлення обставин за якими позивач звернувся із заявою про надання йому статусу біженця та прийнятий обґрунтований висновок, а рішення ДМС України № 11-16 від 17.02.2016 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке прийнято за результатами розгляду його особової справи, є правомірним.

При цьому, суд першої інстанції визнав, що наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту у розумінні вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на викладене.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Однак, як у ході попереднього розгляду органом міграційної служби заяви позивача про надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, так само і в позовній заяві та в апеляційній скарзі, позивачем не зазначено та не надано ніяких аргументованих пояснень та доказів щодо загрози переслідування на батьківщині, які б послужили причиною його звернення до міграційної служби, та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати права позивача від дискримінації та переслідувань.

Натомість, як в анкеті особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також під час співбесіди щодо уточнень анкетних даних в міграційній службі, позивач зазначив, що будь-яких переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань з боку, як державних органів, так і недержавних угрупувань він не зазнав. Позивач ніколи не перебував членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації, та не зазначив про утиски відносно нього на батьківщині за релігійною чи гендерною ознакою.

Більш того, колегія суддів наголошує, що, як на підстави для надання позивачу статусу біженця в Україні, останній посилається лише на обставини, які були ним наведені при первинному зверненні до міграційної служби в 2008 році.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що вказаним обставинам вже надано оцінку рішенням суду у справі № 2а-8441/09/1570, що набрало законної сили, та судом такі доводи заявника не визнано обґрунтованими.

Колегія суддів враховує, що рішення суду, яке набрало законної сили - має преюдиціальне значення, згідно ч. 1 ст. 72 КАС України (обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини), а відповідно до ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Тобто, зазначене судове рішення є обов`язковим для суду, в силу зазначених положень ч. 1 ст. 72 та ст. 255 КАС України.

З огляду на викладене, аналізуючи зібранні докази щодо реальності побоювань позивача стосовно його переслідування та загальновідомі обставини щодо небезпечної ситуації у країні його походження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано погодився з висновком ГУ ДМС України в Одеській області та прийнятим на його підставі рішенням ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки з боку останнього під час процедури надання такого статусу не було зазначено жодних переконливих доводів, щоб свідчили б про обґрунтовані підстави побоюватись переслідування його на батьківщині. Зазначені позивачем у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в країні свого походження, як конвенційний біженець, та не доводять загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції, та вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки висновки суду першої інстанції обґрунтовані та відповідають чинному законодавству, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують, колегія суддів, на підставі ст. 200 КАС України, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 Амісі на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 27 травня 2016 року залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 27 травня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 Амісі до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів після набрання законної сили безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О.О. Кравець