Справа № 2а/1770/1395/2012
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2016-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 липня 2016 р.Р і в н е 2а/1770/1395/2012
16год. 24хв.

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Жуковської Л.А. за участю секретаря судового засідання Вавелюк А.І та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1,

відповідача: представники ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області
про визнання дій протиправними та зобов"язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1В.) звернувся до суду із позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області (далі ТУ ДСА в Рівненській області)

- про визнання дій протиправними щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки;

- стягнення: грошової компенсації з 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки та середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки з 21.03.2012 року по день фактичного розрахунку.

05.03.2013 року позивачем було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просив:

- визнати протиправні дії щодо недоплати компенсації за 35 календарних днів щорічної відпустки, невиплати при звільненні грошової компенсації за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки;

- стягнення: недоплаченої суми грошової компенсації за 35 календарних днів щорічної відпустки у розмірі 534,98 грн., грошової компенсації за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 1531,15 грн., середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, а також недоплати грошової компенсації за 35 календарних днів щорічної відпустки з 21.03.2012 року по день фактичного розрахунку (том 1 а.с.59-61).

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 04.04.2013 року по справі №2а/1770/1395/2012, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду (том 1 а.с.166-168) позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії ТУ ДСА України в Рівненській області щодо недоплати ОСОБА_1 компенсації за 35 днів невикористаної щорічної відпустки у зв'язку з неврахуванням індексації заробітної плати в повному обсязі. Зобовязано ТУ ДСА України в Рівненській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену компенсацію за 35 днів невикористаної щорічної відпустки відповідно до встановлених постановою Рівненського окружного адміністративного суду в справі №2а/1770/1219/2012, яка набрала законної сили, розмірів індексації заробітної плати. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (том 1 а.с.98-101).

Однак Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.03.2016 року встановлено, що «зі змісту оскаржуваних рішень не вбачається належних мотивів відмови в задоволенні позовних вимог по стягненню середнього заробітку за весь час затримки компенсації за вказану недоплату (заява про збільшення розміру позовних вимог від 05.03.2013 року)», у зв'язку з чим постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 04.04.2013 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 02.06.2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (том 1 а.с.202-204).

У свою чергу, ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 25.03.2016 року справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. В обґрунтування позову зазначив, що за період роботи в ТУ ДСА України в Рівненській області з 22.12.2003 року до 20.03.2012 року отримав право на щорічну основну та додаткову відпустку загальної тривалості 382 календарних дні, використано ним було 332 дні, а тому вважає, що під час звільнення йому необхідно було виплатити компенсацію за 50 календарних днів, а не за 35 днів, як виплатив відповідач. Вказав, що отримав право на додаткову відпустку повної тривалості з 22.12.2003 року в день прийняття на роботу в ТУ ДСА України в Рівненській області. Також у звязку з набранням законної сили постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 12.07.2012 року у справі №2а/1770/1219/2012 вважає протиправними дії щодо недоплати йому компенсації за 35 календарних днів щорічної відпустки. У своїх додаткових поясненнях позивач також зазначив, що йому не виплачено середній заробіток за весь час затримки виплати недоплаченої компенсації за 35 календарних днів невикористаної щорічної відпустки по день фактичного розрахунку на загальну суму 11918,60 грн. За таких обставин, просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, підтримала подані заперечення (том 1 а.с.29-32,212-215,225-227, том 2 а.с.12-14) та пояснила суду, що з позивачем був проведений повний розрахунок при звільненні, в тому числі і за невикористані 35 календарних днів щорічної відпустки, що при звільнені позивач був ознайомлений з наказом територіального управління від 20.03.2012 року №23-к «Про звільнення ОСОБА_1В.», отримав на руки копію наказу та не предявляв відповідачу претензій щодо невірного нарахування компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, а тому вимога щодо виплати середнього заробітку з 20.03.2012 року по день виплати також не може бути задоволена. Також у своїх додаткових запереченнях зазначала, що на день звільнення позивача спору між ним та відповідачем щодо нарахованих та виплачених сум не було. Звертала увагу на тривалий судовий розгляд та відсутність вини відповідача у такій невиплаті. З таких підстав, просила в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши думку сторін та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТУ ДСА України в Рівненській області в період з 22.12.2003 року по 20.03.2012 року, тобто 8 років 2 місяці 28 днів (том 1 а.с.7-8).

При звільненні відповідно до наказу територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області від 20.03.2012 року №23-к «Про звільнення ОСОБА_1В.», позивач отримав компенсацію всього за 35 календарних днів щорічної відпустки (20 календарних днів основної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки за вислугу років на державній службі за 2011 рік) (том 1 а.с.6).

Відповідно до статті 35 Закону України «Про державну службу» державним службовцям надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Державним службовцям, які мають стаж роботи в державних органах понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю до 15 календарних днів. Порядок і умови надання додаткових оплачуваних відпусток встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1994 року №250 «Про порядок та умови надання державним службовцям, посадовим особам місцевого самоврядування додаткових оплачуваних відпусток» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державним службовцям, які мають стаж державної служби понад 10 років, посадовим особам місцевого самоврядування, які мають стаж служби в цих органах понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 5 календарних днів, а починаючи з 11-го року ця відпустка збільшується на 2 календарних дні за кожний наступний рік. Тривалість додаткової оплачуваної відпустки не може перевищувати 15 календарних днів; додаткові оплачувані відпустки державним службовцям, посадовим особам місцевого самоврядування надаються одночасно із щорічною відпусткою згідно з установленим графіком або за згодою сторін окремо від неї.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 року №283 затверджено порядок обчислення стажу державної служби.

Пунктом 4 зазначеного Порядку передбачено, що документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи.

Відповідно до підпункту 36 пункту 4 Положення про ОСОБА_4 праці та соціальної політики України, затвердженого Указом Президента України від 30 серпня 2000 року №1035/2000, що було чинне до набрання чинності Указу Президента України від 6 квітня 2011 р. № 389/2011 Мінпраці України відповідно до покладених на нього завдань здійснювало методичне забезпечення діяльності ОСОБА_4 праці та соціальної політики Автономної Республіки Крим, управлінь праці, зайнятості та соціального захисту населення місцевих державних адміністрацій, надавало практичну і методичну допомогу підприємствам, установам, організаціям, проводило інформаційно-роз'яснювальну, консультаційну роботу з питань, що входять до його компетенції.

ОСОБА_4 праці та соціальної політики України та Головного управління Державної служби при Кабінеті Міністрів України від 27.01.1999 року №13-294 надано розяснення з питань щодо порядку надання державним службовцям додаткової оплачуваної відпустки.

Так, зазначеним листом визначено, що виникнення у державних службовців права на додаткову оплачувану відпустку та її тривалість знаходиться у прямій залежності від наявності у державного службовця відповідного стажу державної служби.

Тому надання додаткової відпустки певної тривалості, а також виплата грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні державного службовця залежить від наявності у державного службовця стажу державної служби, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1994 р оку №250, що дає право на надання вказаної відпустки.

Додаткова оплачувана відпустка, яка надається державним службовцям, належить до щорічних відпусток, передбачених статтею 4 Закону України «Про відпустки». Тому право на таку відпустку у перший рік роботи державного службовця настає за наявності права на основну відпустку повної тривалості.

Таким чином, базою для визначення права на отримання щорічної додаткової оплачуваної відпустки у державного службовця визначено наявність відповідного стажу державної служби, а тривалість зазначеної відпустки залежить від стажу державної служби, а саме: кількості років, місяців та днів, які відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1994 року №250 можуть бути зараховані до бази обчислення стажу державної служби.

Судом встановлено, що відповідно до трудової книжки позивача та розрахунку стажу державної служби, станом на 22.12.2003 року - день прийняття на роботу в ТУ ДСА України в Рівненській області стаж державної служби позивача становив 24 роки 2 міс. 18 днів.

За стаж державної служби 24 роки позивач мав отримати додаткову відпустку за останнім місцем державної служби або отримати компенсацію за неї при звільненні, оскільки відповідно до ч.1 ст.83 КЗпПУ у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Отже, право на наступну додаткову відпустку за перебування на державній службі у позивача настало через 9 місяців 12 днів, тобто 04.10.2004 року, при стажі державної служби 25 років.

Тому повний рік державної служби для позивача для отримання додаткової щорічної відпустки за стаж державної служби відраховується саме від 04 жовтня поточного року по 03 жовтня наступного року.

Враховуючи час державної служби позивача в територіальному управлінні 8 років 02 місяці 29 днів, він отримав право на 8 додаткових відпусток за стаж державної служби, які й були йому надані відповідачем, оскільки позивач отримав додаткову відпустку за 2004-2010 роки та компенсацію за 2011 рік при звільненні.

Судом не береться до уваги твердження позивача про те, що за роботу в 2003 році він отримав право на 15 календарних днів додаткової відпустки, оскільки в 2003 він пропрацював лише 8 робочих днів.

Отже, кількість днів невикористаної щорічної відпустки, за які підлягала виплата компенсація позивачу при звільненні була здійснена відповідачем вірно.

Враховуючи той факт, що вимоги позивача щодо грошової компенсації за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки не підлягають задоволенню, вимога щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за 15 календарних не використаної щорічної відпустки не може бути задоволена.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання дії ТУ ДСА в Рівненській області щодо недоплати ОСОБА_1 компенсації за 35 днів невикористаної щорічної відпустки в зв'язку з неврахуванням індексації заробітної плати в повному обсязі та стягнення недоплаченої компенсації відповідно до рішення Рівненського окружного адміністративного суду №2а/1770/1219/2012 від 12.07.2012 року з урахуванням індексації, суд приходить до висновку про обґрунтованість вказаної позовної вимоги та про її задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що в березні, квітні і травні 2011 року відповідачем було виплачено індексацію не в повному обсязі, а в період з червня 2011 року по день звільнення вона взагалі не виплачувалась. Вказаний факт підтверджується постановою Рівненського окружного адміністративного суду №2а/1770/1219/2012 від 12.07.2012 року, яка набрала законної сили (том 1 а.с.73-77).

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України обставини встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки недоплати грошової компенсації за 35 календарних днів щорічної відпустки з 21.03.2012 року по день фактичного розрахунку, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Правова позиція аналогічного змісту викладена Верховним судом України у постанові від 27.04.2016 року по справі №6-113цс-16.

Судом встановлено, що на виконання постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 04.04.2013 року, яка 16.06.2015 року набрала законної сили (том 1 а.с.166-169), відповідачем 25.06.2016 року було нараховано та виплачено ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 545,08 грн. в якості недоплати різниці між виплаченою у березні 2012 року компенсацією за 35 днів невикористаної щорічної відпустки та розрахованою згідно з рішенням суду компенсацією за цих 35 днів відпустки з урахуванням індексації (том 2 а.с.3,4-7).

Згідно з довідкою ТУ ДСА України в Рівненській області №04-568/16 від 31.05.2016 року середньоденна заробітна плата позивача з розрахунку за останні 2 місяці, що передували звільненню (березень 2012 року), становила 113,15 грн. а середньомісячна заробітна плата 2319,58 грн. (том 2 а.с.2).

Таким чином, слідує, що частка недоплаченої позивачу у березні 2012 року компенсації за 35 календарних днів невикористаної щорічної відпустки у співвідношенні до середньомісячної заробітної плати позивача складає 23,5% (549,09 х 100% / 2319,58 грн.).

Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні, кількість робочих днів за весь час затримки недоплати грошової компенсації за 35 календарних днів щорічної відпустки з 21.03.2012 року (наступний день після звільнення) по 25.06.2015 року (день фактичного розрахунку) 829 днів. Тобто, загальна сума середнього заробітку за цей час затримки виплати компенсації позивачу повинна вираховуватися з розрахунку 829 р.д. х 113,15 грн. = 93801,35 грн.

Разом з тим, суд, враховуючи встановлені обставини в їх сукупності, положення норми ст.117 КЗпП України та позицію Верховного Суду України, зважаючи на невеликий розмір недоплати позивачу (545,09 грн.), незначну істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника (23,5%), обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості (в т.ч., що позивач звернувся до суду з даною вимогою лише через рік після звільнення), тривалий розгляд судової справи (2012-2015 рр.), що не залежить від волі відповідача, керуючись засадами розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про стягнення з ТУ ДСА України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки недоплати грошової компенсації за 35 календарних днів щорічної відпустки з 21.03.2012 року по день фактичного розрахунку в сумі 22043,32 грн. (93801,35 грн. х 23,5%).

При цьому, твердження відповідача про відсутність підстав та обовязку для сплати середнього заробітку за весь час затримки недоплати у розмірі, вказаному позивачем (119118,60 грн.), у зв'язку з незначною часткою такої недоплати (545,09 грн.), суд не бере до уваги та зазначає, що незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення від обовязку сплатити зазначені кошти.

Правова позиція ідентичного змісту викладена у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року по справі №6-76цс14.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення.

Правові підстави для застосування судом вимог ст.94 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області щодо недоплати ОСОБА_1 компенсації за 35 днів невикористаної щорічної відпустки в зв'язку з неврахуванням індексації заробітної плати в повному обсязі.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену компенсацію за 35 днів невикористаної щорічної відпустки відповідно до встановлених постановою Рівненського окружного адміністративного суду в справі №2а/1770/1219/2012, яка набрала законної сили, розмірів індексації заробітної плати.

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки недоплати грошової компенсації за 35 календарних днів щорічної відпустки з 21.03.2012 року по день фактичного розрахунку в сумі 22043 (двадцять дві тисячі сорок три) грн. 32 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Жуковська Л.А.