Справа № 826/24990/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2016-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 липня 2016 року № 826/24990/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., суддів: Аблова Є.В., Літвінової А.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомГромадянина Іраку ОСОБА_1
до третя особаДержавної міграційної служби України Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Іраку ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, у якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 24-15 від 04.02.2015 про відмову у визнанні громадянина Іраку ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Іраку ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено про безпідставність висновків Державної міграційної служби України в оскаржуваному рішенні, необґрунтованість та протиправність відмови йому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки ним було подано до органів Державної міграційної служби всі необхідні документи, що дають підставу для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, зважаючи на побоювання переслідування за релігійною ознакою, застосування по відношенню до нього у країні громадянства загальнопоширеного насильства, адже непоодинокими є випадки систематичного порушення прав людини в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

При цьому позивачем зазначено, що залишити країну походження його змусили обставини, що унеможливлюють його безпечне проживання в цій країні. Як зазначено у позовній заяві, побоювання позивача є обґрунтованими з огляду на те, що у країні походження на нього чекають загроза загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, подав до суду письмові заперечення на позов, у яких вказано, що факти, на які посилався позивач, не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому оскаржуване рішення прийняте в межах та з урахуванням норм чинного законодавства. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином.

Згідно ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Керуючись ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив розглядати справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач у справі - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Іраку, народився в Іраку, м. Аль-Басра, неодружений, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин (шиїт). Ірак залишив легально літаком 14.05.2014, рейс Аль-Басра-Стамбул-Київ. Державний кордон України перетнув легально 14.05.2014. З документів, які посвідчують особу в наявності - паспорт гр. Іраку НОМЕР_1. За отриманням захисту на території України звертався вперше.

У своїй заяві до управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31.07.2014 ОСОБА_1 зазначив, що був змушений залишити Ірак через військовий конфлікт на релігійному підгрунті.

Під час першої співбесіди від 13.08.2014 іноземець зазначив, що отримував погрози від озброєного угрунування «Джейш Аль - Мехді», починаючи з 2008 року. Шукач захисту вказав, що у нього був власний спортивний зал, через який почалися погрози від «Джейш Аль - Мехді», останні пропонували іноземцю працювати на угрупування, яким згодом, у 2009 році, був побитий палками через попередню пропозицію. Крім того, позивачу почали погрожувати, підкидаючи листи з погрозами, починаючи з 2012 року, після чого за словами заявника він звернувся до правоохоронних органів, переїхав до свого брата в м. Аль-Басра і згодом виїхав в Україну.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві 20.10.2014 за результатами розгляду особової справи позивача, складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно зазначеного висновку відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з недоведеністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширенного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Рішенням відповідача № 24-15 від 04.02.2015 зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 17.02.2015 позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, вважаючи рішення Державної міграційної служби України № 24-15 від 04.02.2015 безпідставним та протиправним, позивач звернувся за захистом власних прав та інтересів із позовною заявою до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного позивачем рішення, суд звертає увагу на слідуюче.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон №3671-VI.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що, звертаючись до міграційного органу із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач в якості причини необхідності отримання статусу біженця зазначив побоювання за власне життя у зв'язку із конфліктною ситуацією в країні громадянської належності, через що він відповідно і покинув Ірак.

Як вбачається з матеріалів справи, під час вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з позивачем ГУ ДМС України у м. Києві було проведено декілька співбесід, під час яких з'ясуванню підлягали детальні обставини та причини втечі позивача з країни громадянства.

Так, під час співбесіди 13.08.2014 позивач підтвердив обставини, викладені ним у заяві, зазначивши, що в Іраку отримував погрози в свою адресу.

Водночас суд погоджується з позицією міграційного органу в тому, що відповідно до інформації по країні походження кількість мусульман-шиїтів переважає в місті Аль-Басра, а угрупування «Джейш Аль-Мехді» є шиїтським -упуванням, як і заявник, тому в даному випадку переслідування на релігійному підгрунті не є актуальним і спростовує факт отримання позивачем погроз на свою адресу через свою релігійну приналежність.

Крім того, варто зауважити, що в 2008 році після отримання перших погроз позивач не покидав країну походження, де проживав протягом 4 років до 30.01.2012. На початку 2012 року позивач вперше приїхав до України, де проживав 10 місяців, при тому до державних органів за отриманням захисту не звертався. Після десяти місяців перебування в Україні позивач вирішив повернутися на Батьківщину, а відтак, наведене дає підстави для висновку про належні та достатні усвідомлення та оцінку позивачем ситуації в країні громадянства, що, враховуючи його добровільний приїзд в Ірак, не становила загрози життю, безпеці чи свободі позивача, в тому числі за ознаками віросповідання.

Під час проведення співбесіди від 13.08.2014 іноземець зазначив, що намагався легалізуватися в Україні шляхом отримання посвідки на постійне проживання, за допомогою родинних зв'язків із братом.

Судом встановлено, що вперше позивач приїхав в Україну до свого брата на початку березня 2012 року, про що свідчить віза та штампи про перетин державного кордону в паспорті позивача.

Отже, суд погоджується з висновком ГУ ДМС України в місті Києві про те, що метою звернення позивача до управління у справах біженців ГУ ДМС України в місті Києві є не отримання захисту, а легалізація на території України після спроби отримання посвідки, оскільки позивач звернувся за захистом лише 31.07.2014, в той час як приїхав в Україну 14.05.2014.

Варто відмітити, що згідно статті 5 Закону №3671-VI особі, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, обов'язок на звернення такої особи із відповідною заявою супроводжується певними часовими межами. Зокрема, в разі перетину державного кордону України в порядку, встановленому законодавством України, це п'ять робочих днів (частина перша цієї статті), а у випадку незаконного перетину - без зволікань, тобто за першої можливості, без необґрунтованих затримок. Однак вмотивованих доводів та доказів щодо підстав тривалого зволікання із зверненням до міграційної служби протягом встановленого судом часу позивачем не наведено та не надано, судом відповідно таких не встановлено.

При цьому відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 року "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до постанови Вищого адміністративного суду України № 1 від 25 червня 2009 року (із змінами та доповненнями) "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 р. №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Під час судового розгляду справи, дослідивши повідомлені представником позивача обставини та надані докази на їх підтвердження, суд прийшов до висновку про безпідставність та невмотивованість побоювань позивача в разі повернення в країну громадянської належності стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, що відповідно і названо ним основною причиною втечі з Іраку.

Крім того, причиною неможливості повернення в Ірак позивач вказав війну, однак, враховуючи те, що місто Аль-Басра знаходиться на півдні Іраку (на кордоні з Кувейтом), а військові дії та сфера інтересів угрупування ІГІЛ наразі розповсюджується на центральні, північні провінції Іраку (на кордоні з Сирією) можна зазначити, що місто Аль-Басра наразі не охоплене військовими діями і тому, загроза життю позивача в разі повернення на Батьківщину через військові дії доведена не була.

Позивач не отримував вироків суду про застосування до нього смертної кари, арешту та інших обмежень. Інформація щодо можливого поводження чи покарання не була доведена.

Погрози, які отримував позивач не можуть судом оцінені як обґрунтовані, оскільки наявність реального побоювання за власне життя зумовило б безпосереднє звернення позивача до органів відповідача для вирішення питання щодо отримання статусу біженця ще в січні 2012 року. Натомість позивач повертався в країну свого походження.

Вказані пояснення та встановлені судом обставини очевидно свідчать про відсутність саме обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та наявності таких обставин у місті його проживання Аль-Басра.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

При цьому згідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Відтак, обов'язок доказування в даній ситуації, як вбачається, покладається саме на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Однак, як встановлено судом, заява позивача зазначеним критеріям не відповідає, що відповідно і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, суд погоджується з висновком Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про те, що позивач не надав достовірних чи правдивих фактів його особистого переслідування в країні постійного проживання, а також не навів фактів, які б свідчили про переслідування або про загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення Державної міграційної служби України № 24-15 від 04.02.2015 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною позовною вимогою.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, з'ясувавши фактичні обставини справи та проаналізувавши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді Є.В. Аблов

А.В. Літвінова