Справа № 404/1558/16-а (2-а/404/914/16)
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

14 липня 2016 року м. Київ К/800/18987/16

Суддя Вищого адміністративного суду України Мойсюк М.І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 квітня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Кіровограді про зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Кіровограді (далі - УПФУ) в якому просив зобов'язати відповідача здійснити йому перерахунок і виплату пенсії по втраті годувальника відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» (далі - Закон № 3723-XII, в редакції, чинній станом на день призначення позивачу пенсії по втраті годувальника) з моменту смерті годувальника до моменту досягнення ним двадцяти трьох річного віку, а саме з 10 квітня 2013 року по 29 вересня 2015 року (далі - спірний перерахунок).

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що відмова відповідача у здійсненні йому спірного перерахунку пенсії не ґрунтується на вимогах закону, порушує його права, а тому ОСОБА_1 просив про задоволення позову.

Постановою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Позивач подав касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалені ними судові рішення скасувати та задовольнити позов.

Разом з тим, у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити враховуючи наступне.

За правилами частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому, згідно з положеннями частини 3 статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на підставі наявних у справі даних встановив і правильно виходив з того, що померлий годувальник не мав статусу державного службовця у розумінні статті 37 Закону № 3723-XII, а тому дія цієї норми права не розповсюджується на ОСОБА_1

Так, судами встановлено, що позивачу починаючи з 20 червня 2016 року призначена і виплачувалась пенсія по втраті годувальника відповідно до Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Померлий годувальник на час смерті працював суддею Апеляційного суду Кіровоградської області.

У лютому 2016 року позивач звернувся до УПФУ з заявою про перерахунок його пенсії виходячи з розміру, встановленого статтею 37 Закону № 3723-XII, однак у її задоволенні відповідач відмовив посилаючись на відсутність правових підстав для здійснення такого перерахунку.

Статус судді визначено, зокрема, Конституцією України, згідно статті 127 якої правосуддя здійснюють професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні.

Професійні судді не можуть належати до політичних партій та профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької та творчої.

Питання статусу професійного судді також регламентовано Законом України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI, в редакції періоду спірних правовідносин)

За змістом статті 52 названого Закону суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений чи обраний суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

Наведеними актами законодавства України також врегульовані питання щодо прийняття на посаду професійного судді.

Відповідно до статті 127 Основного Закону на посаду судді може бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, не молодший двадцяти п'яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж роботи у галузі права не менш як три роки, проживає в Україні не менш як десять років та володіє державною мовою.

Суддями спеціалізованих судів можуть бути особи, які мають фахову підготовку з питань юрисдикції цих судів. Ці судді відправляють правосуддя лише у складі колегій суддів.

Додаткові вимоги до окремих категорій суддів щодо стажу, віку та їх професійного рівня встановлюються законом.

Захист професійних інтересів суддів здійснюється в порядку, встановленому законом.

В свою чергу, статтею 126 Конституції України встановлено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється.

Суддя не може бути без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку судом.

Судді обіймають посади безстроково, крім суддів Конституційного Суду України та суддів, які призначаються на посаду судді вперше.

Водночас, Главою 2 «Призначення на посаду судді» Закону № 2453-VI встановлені особливості обрання суддів на посади, які відмінні від порядку прийняття громадян на державну службу.

Так само, Закон № 2453-VI і Закон № 3723-XII ставлять різні вимоги до осіб, які можуть бути обраними на посаду професійного судді і тих, які можуть претендувати на прийняття на державну службу.

Окрім цього, і Конституцією України і Законом № 2453-VI встановлено особливий порядок проходження служби професійним суддею, окремі підстави і порядок притягнення його до дисциплінарної відповідальності, звільнення з посади, які відрізняються від закріплених у Законі

Статтями 1, 2 Закону № 3723-XII передбачено, що державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень.

Посадовими особами відповідно до цього Закону вважаються керівники та заступники керівників державних органів та їх апарату, інші державні службовці, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій.

Системний аналіз наведених правових норм Законів і Конституції України дає суду підстави для висновку, що суддя має особливий статус, визначений окремим законом і Конституцією України та уповноважений на здійснення правосуддя, тоді як статус держаного службовця визначено іншим законом, який інакше встановлює умови прийняття на державну службу, вимоги до осіб, які можуть бути державними службовцями, умови проходження ними служби, підставі і порядок притягнення до дисциплінарної відповідальності, звільнення з посад, припинення державної служби.

Необхідно також зазначити, що суддя є недоторканим, тоді як на державних службовців це правило не поширюється, при цьому суддя, згідно Конституції України уповноважений виключно на здійснення правосуддя, тоді як державний службовець виконує завдання і функції держави не пов'язані із здійсненням правосуддя.

За змістом частини 10 статті 37 Закону № 3723-XII у разі смерті особи у період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менше 10 років непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні (при цьому дітям - незалежно від того, чи були вони на утриманні померлого годувальника), призначається пенсія у зв'язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім'ї у розмірі 70 відсотків суми заробітної плати померлого годувальника, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а на двох і більше членів сім'ї - 90 відсотків. До непрацездатних членів сім'ї належать особи, зазначені у статті 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Тобто, право на одержання пенсії по втраті годувальника на умовах, встановлених вищевказаною правовою нормою безпосередньо пов'язане з перебуванням особи на державній службі.

Як правильно встановили суди попередніх інстанцій, у даному випадку померлий годувальник на державній службі не перебував і не мав статусу державного службовця.

За таких обставин, висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову узгоджуються з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до положень пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на неправильне застосування судами норм матеріального права при вирішенні справи або порушення норм процесуального права.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального або порушили норми процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Кіровограді про зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 квітня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2016 року, відмовити.

Матеріали касаційної скарги повернути скаржнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого адміністративного

суду України М.І. Мойсюк