Справа № 826/26862/15
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2016-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 липня 2016 року № 826/26862/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Федорчука А.Б., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Вентбудкомплект"
доДержавної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в особі Товариства з обмеженою відповідальністю "Вентбудкомплект" (надалі - Позивач), звернувся з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві (надалі - Відповідач) про визнання протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 25.08.2015 р. № та №, прийняті ДПІ у Святошинському районі ГУДФС у м. Києві.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що Відповідачем безпідставно зроблено висновки щодо завищення у перевіряємий період валових витрат та податкового кредиту, у зв'язку із формуванням таких з урахуванням взаємовідносин з контрагентами. Крім того, Позивачем наголошує на протиправність дій податкового органу при винесенні спірних податкових повідомлень-рішень.

В судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи. Заперечень на позовну заяву не надали.

Враховуючи, що в судове засідання не прибув представник Відповідача, судом було прийнято рішення про розгляд справи в письмовому провадженні на підставі частини шостої статті 128 КАС України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Співробітниками Держаної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "Вентбудкомплект" з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносин з ТОВ "Будівельна компанія "ТЕКО МОНОЛІТ" за період з 01.01.2014 р. по 31.04.2015 р.

За результатами перевірки складено акт від 06.08.2015р. за № 318/26-57-22-05-10/35222807 (надалі - Акт перевірки).

В акті перевірки встановлені наступні порушення: п. 44.1 ст. 44, п.138.1, п.138.2 ст.138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст.139 Податкового Кодексу України №2755- VІ від 02.12.2010р. зі змінами та доповненнями, занижено податок на прибуток на суму 110 655 грн.; п. 44.1 ст. 44, п. 198.1 - 198.3, 198.6 ст.198, ст. 200.1 ст. 200 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VІ (із змінами та доповненнями), в результаті чого завищено суму податкового кредиту у сумі 122650 грн., в тому числі за: травень 2014 р. на суму - 31167 грн.; за червень 2014 р. на суму - 9967 грн., липень 2014 р. на суму - 30983 грн., за серпень 2014 р. на суму - 33333 грн., вересень 2014 р. на суму - 9167 грн., жовтень 2014 р. на суму - 8333 грн.

На підставі Акту перевірки Контролюючим органом винесено податкові повідомлення-рішення від 28 серпня 2015р.: № , яким збільшено податок на прибуток в сумі 138319 грн., з них за основним платежем в розмірі 110655,00 грн. та застосовані штрафні санкції в сумі 27664 грн.; № , яким збільшено податок на додану вартість в сумі 153688 грн., з них за основним платежем в розмірі 122950,00 грн. та застосовані штрафні санкції з цього податку в сумі 30738 грн.

Позивач не погоджується з винесеними Відповідачем податковими повідомлення-рішення, звернувся до суду з відповідним позовом.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про не обґрунтування позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що між Позивачем (Замовник), з однієї сторони, та ТОВ "Будівельна компанія "ТЕКО МОНОЛІТ" (Виконавець), з іншої сторони, укладено ряд Договір: №05/05-14 від 05.05.2014 року (надалі - Договір №05/05-14); №24/06-14 від 24.06.2014 р. (надалі - Договір №24/06-14, або Договори).

Судом досліджено вищезазначені Договори та встановлено, що вони за змістом є ідентичними, за виключенням п. 3.1, а тому не потребують окремому дослідженню.

У відповідності до п. 1.1 - п. 2.1 Договору №05/05-14, згідно даного Договору Підрядник зобов'язується виконати на свій ризик власними та залученими силами всі роботи на об'єкті Замовника, згідно проектно-кошторисної документації з дотриманням будівельних норм і правил, а так само умов даного Договору. Замовник зобов'язується здійснити оплату всіх цих робіт в обсязі, передбаченому проектно-кошторисною документацією. Вартість робіт по об'єкту визначається в кошторисній документації.

Згідно з п. 4.1 - п. 4.8 Договору №05/05-14, Підрядник зобов'язаний: до початку робіт надати ліцензію на право виконання відповідних робіт. Забезпечити початок робіт, їх виконання та здачу Замовнику в термін та на умовах даного Договору. Виконувати всі вимоги Замовника стосовно виконуючих робіт. Підрядник приймає на себе обов'язки по забезпеченню виконання вимог із правил техніки безпеки своїх співробітників та пожежної безпеки на період виконання робіт згідно даного Договору. Підрядник страхує своїх співробітників від нещасних випадків згідно діючого законодавства. Підрядник зобов'язується виконувати прибирання території двору, використовуваної для виконання робіт. Замовник зобов'язаний: Підготувати об'єкт до виконання робіт, забезпечивши Підряднику вільний доступ до об'єкту. оплатити всі роботи згідно пункту 2.1.

В підтвердження виконаних робіт Позивачем надано Суду наступні документи: Договірні ціни на будівництво: монтаж системи кондиціонування у відділенні банку «Банк Михайлівський», за адресою: м. Київ, вул. Молодогвардійська, станом на 05.05.2014 р.; монтаж системи кондиціонування та вентиляції у відділенні банку «Банк Михайлівський», за адресою: м. Львів, вул. Городецька, 33, станом на 05.05.2014 р.; монтаж системи кондиціонування у відділенні банку Михайлівський + Монтаж кондиціонера Банк Михайлівський вул. Рильського + Монтаж фанкойла ул. Маяковського 17 + Монтаж кондиціонера Банк Михайлівський Саксаганського 25, станом на 05.05.2014 р.; монтаж системи вентиляції у відділенні банку Михайлівський по вул. Рильського 10-12/3 Депозитарій, станом на 05.05.2014 р.; переобладнання приміщень під банківську установу ПАТ «Банк Михайлівський» в м. Київ, пл. Спортивна, 1А 12 поверх, станом на 05.05.2014 р.; монтаж системи кондиціонування та вентиляції у відділенні банку Михайлівський, м. Вінниця; монтаж системи кондиціонування та вентиляції у відділенні банку Михайлівський, м. Львів, вул. Луцьк; монтаж кондиціонерів Посольство Росії в Україні; монтаж системи кондиціонування та вентиляції у відділенні банку Михайлівський, м. Хмельницький; монтаж системи кондиціонування та вентиляції у відділенні банку Михайлівський, м. Миколаїв; монтаж системи кондиціонування та вентиляції у відділенні банку Михайлівський, м. Івано-Вранківськ; Реконструкція з надбудовою та прибудовою будівлі універсаму для збільшення торгівельно-офісних площ за адресою: вул. Миколи Закревського, 61/2 літера А у Деснянському районі міста Києва; монтаж системи кондиціонування та вентиляції у відділенні банку Михайлівський, м. Київ, вул. Голосіївська; Податкові накладні: від 20.05.2014 р. №2001 на загальну суму з ПДВ 17000,00 грн., від 26.05.2014 р. №2601 на загальну суму з ПДВ 17000,00 грн., від 26.06.2014 р. №2602 на загальну суму з ПДВ 59 800,00 грн., від 03.07.2014 р. №301 на загальну суму з ПДВ 20000,00 грн., від 11.07.2014 р. №1101 на загальну суму з ПДВ 16000,00 грн., від 17.07.2014 р. №1701 на загальну суму з ПДВ 15 000,00 грн., від 18.07.2014 р. №1803 на загальну суму з ПДВ 20 000,00 грн., від 29.07.2014 р. №2901 на загальну суму з ПДВ 55000,00 грн., від 30.09.2014 р. №3003 на загальну суму з ПДВ 15000,00 грн., від 20.08.2014 р. №2001 на загальну суму з ПДВ 20000,00 грн., від 26.09.2014 р. №2601 на загальну суму з ПДВ 20000,00 грн., від 30.07.2014 р. №3003 на загальну суму з ПДВ 59900,00 грн., від 06.10.2014 р. №601 на загальну суму з ПДВ 30 000,00 грн., від 10.10.2014 р. №1002 на загальну суму з ПДВ 20000,00 грн.; Акти приймання виконаних робіт: за липень 2014 р. - за вересень 2014 р., Довідки про вартість виконаних будівельних робіт (та витрати) за липень 2014 р. - за вересень 2014 р.

Судом досліджено вищезазначену первісну документацію та встановлено, що в Договірній ціні зазначено використання будівельної техніки, при цьому, згідно наданих послуг, здійснювався монтаж кондиціонерів, при цьому, яким чином в даному випадку використовувалася саме будівельна техніка, є не зрозумілим.

Крім того, Суд звертає увагу, що первісна документація (договірна ціна, Довідки про вартість виконаних робіт, Акти приймання виконаних робіт) містять підписи, проте відсутні реквізити - ким підписані дані документи (П.І.Б., посада), відсутні дати підписання даних документів; в Довідках про вартість виконаних робіт відсутній детальний опис, які послуги були виконані та за яким об'ємом.

Також, Суд звертає увагу, що згідно Актів приймання виконаних робіт, більшість робіт виконувалося саме з проведення кабелів та труб під електрообладнання, при цьому в договорах відображено обов'язкове страхування співробітників, проте в матеріалах справи відсутні докази страхування таких осіб, які виконували дані роботи.

Позивач в позовній заяві зазначає: «що протокол допиту свідка від 20.01.2015 р. - директора контрагента (ОСОБА_2.), отриманий у кримінальному провадженні, не є належними, достатнім та допустимим доказом для адміністративної справи, оскільки кримінальне провадження №000082 - закрито через відсутність події (постанова від 05.06.2015 р.), а тому зібрані матеріали кримінального провадження можуть суперечити самі собі; згідно нотаріально засвідченої заяви від 07.07.2015 р. ОСОБА_2 заявляє, що будь-які протоколи допитів, складені за відсутності його адвоката, складені всупереч його волі та під тиском, а тому просить вважати їх недійсними.».

Судом досліджено матеріали справи та встановлено, що в матеріалах справи містяться Заяви громадянина ОСОБА_2 від 07.07.2015 р. (посвідчених нотаріально та зареєстровано №995), в яких останній зазначає, що він був засновником та директором ТОВ "Будівельна компанія "ТЕКО МОНОЛІТ" до грудня 2014 р.

Досліджуючи матеріали справи, Судом встановлено, що Договір №05/05-14 від 05.05.2014 р. (податкові накладні: від 20.05.2014 р. №2001 на загальну суму з ПДВ 17 000,00 грн., від 26.05.2014 р. №2601 на загальну суму з ПДВ 17 000,00 грн.) від ТОВ "Будівельна компанія "ТЕКО МОНОЛІТ" підписано директором ОСОБА_3, що в свою чергу свідчить про те, що не тільки громадянин ОСОБА_2 був директором ТОВ "Будівельна компанія "ТЕКО МОНОЛІТ", а й інша особа.

Як вбачається з Акту перевірки, згідно звіту 1-ДФ за 2 квартал 2014 року у ТОВ "Будівельна компанія "ТЕКО МОНОЛІТ" кількість працівників на підприємстві складала 1 особу директор (ОСОБА_3.) до 19.06.2014 р., а з 20.06.2014 р. було прийнято на посаду директора ТОВ "Будівельна компанія "ТЕКО МОНОЛІТ" ОСОБА_2

Суд звертає увагу, що згідно даних Контролюючого органу на підприємстві контрагента Позивача працювала одна особа, яка не могла виконувати монтажні роботи одночасно на декількох організаціях та в різних містах, а Позивачем не надано суду спростувань.

З аналізу вищезазначеного, в даному випадку досліджується саме укладання та виконання договорів, а не наявність або відсутність кримінальних справ по контрагентам Позивача.

Судом досліджено вищезазначені документи та встановлено, що Акти приймання виконаних робіт, Довідки про вартість виконаних будівельних робіт (та витрати), Договірні ціни на будівництво, які надані Позивачем, не належним чином оформлені всі рядки в них не заповненні (відсутнє повне найменування об'єктів, мають назву лише міста або вулиці; відсутні дати підписання, відсутні дані про посадових осіб, які підписували дані документи П.І.Б, відсутні дані про посаду даних осіб) з підписів не можливо встановити, чи мали право дані особи засвідчувати дані документи.

Також, в матеріалах справи відсутні докази того, яке обладнання та за чий рахунок було встановлено, прокладено кабелі, ким вони придбані та в якій кількості, відсутні докази встановлення кондиціонерів, відсутні докази отримання та використання матеріалів контрагентом Позивача.

Так, ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-Х11 (далі - Закон № 996) визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 9 Закону № 996 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Оскільки, згідно зі ст. 1 Закон № 996 господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, то визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Відповідно до пункту 2.4 статті 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України N 88 від 24 травня 1995 року, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу. Витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку; витрати банківських установ.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Відповідно до наведеного вище визначення господарська операція пов'язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК.

Пунктом 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, встановлено, що витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до статті 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу /орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; ввезення товарів (супутніх послуг) на митну територію України в митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорт); вивезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорт); з метою оподаткування цим податком до експорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг), які перебувають у вільному обігу на території України, до митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного кодексу України; з метою оподаткування цим податком до імпорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг) з-під митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного кодексу України, для їх подальшого вільного обігу на території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Отже, об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші операції платника податків, які відповідно до статті 185 Податкового кодексу України визначені як об'єкт оподаткування.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції, якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами податкового кодексу України.

Пунктом 198.1 Податкового кодексу України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Отже, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Господарські операції для визначення податкового кредиту для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність таких операцій.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Аналогічна позиція викладена в листі Вищого адміністративного суду України №742/11/13-11 від 02.06.2011 р.

Зазначеним листом Вищого адміністративного суду України також визначено, що з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції, установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції, установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Таким чином, при визначенні права платника податків на формування податкового кредиту та валових витрат судом має бути перевірено чи мали операції між платником податків та його контрагентами реальний товарний характер, можливість здійснення таких операцій з урахуванням оперативності проведення операцій та віддаленості контрагентів один від одного, подальше використання позивачем придбаної у зазначених контрагентів продукції та отриманих послуг, при цьому, суд має виходив з того, що наявність у покупця належно оформлених документів, які відповідно до закону необхідні для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих продавцями податкових накладних, не є безумовною підставою для відшкодування податку на додану вартість в подальшому, якщо податковий орган доведе, що відомості в таких документах не відповідають дійсності, наприклад, у випадку, коли не проводилися самі операції.

Відповідно до змісту ст. 44 Податкового кодексу України, платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Таким чином, при визначенні права платника податків на формування податкового кредиту та валових витрат судом має бути перевірено чи мали операції між платником податків та його контрагентами реальний товарний характер, можливість здійснення таких операцій з урахуванням оперативності проведення операцій та віддаленості контрагентів один від одного, подальше використання позивачем придбаної у зазначених контрагентів продукції та отриманих послуг, при цьому, суд має виходив з того, що наявність у покупця належно оформлених документів, які відповідно до закону необхідні для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих продавцями податкових накладних, не є безумовною підставою для відшкодування податку на додану вартість в подальшому, якщо податковий орган доведе, що відомості в таких документах не відповідають дійсності, наприклад, у випадку, коли не проводилися самі операції.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов'язаний суб'єкт владних повноважень.

Разом з тим відповідно до принципу змагальності суб'єкт господарювання зобов'язаний заперечувати проти доводів суб'єкта владних повноважень.

У справі, що розглядається, Позивачем не надано суду первинну документацію, які б саме підтверджували здійснення господарських операцій між Позивачем та його контрагентами та чи спричинили вони реальні зміни в майновому стані Підприємства.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві.

Конституційний Суд України в рішенні від 02.11.2004 р. у справі № 1-33/2004 (справа про призначення судом більш м'якого покарання) роз'яснив, що верховенство права вимагає від держави його втілення як у правотворчу, так і правозастосовну діяльність.

Як зазначив Конституційний Суд України, справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Визначаючи права та обов'язки платника податків, законодавець виходив з принципу їх справедливого співвідношення. Реалізація господарюючим суб'єктом законодавчо закріпленої свободи підприємницької діяльності не повинна йти в розріз із зазначеним принципом.

Частиною 1 статті 67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки та збори в порядку і розмірах, установлених законом.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. (ч.1) В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. (ч.2) Якщо особа, яка бере участь у справі, не може самостійно надати докази, то вона повинна зазначити причини, через які ці докази не можуть бути надані, та повідомити, де вони знаходяться чи можуть знаходитися. Суд сприяє в реалізації цього обов'язку і витребовує необхідні докази. Про витребування доказів або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про відмову у витребуванні доказів окремо не оскаржується. Заперечення проти неї може бути включене до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за наслідками розгляду справи. (ч.3) Суд може збирати докази з власної ініціативи. (ч.5) Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів. (ч.6 ст.71 КАС України).

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, Суд приходить до висновку, що в позовній заяві наведені обставини, які не підтверджуються достатніми доказами, що свідчить про не обґрунтованість позовних вимог, а отже, податкові повідомлення-рішення прийняті з урахуванням всіх обставин, а отже, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Аналогічна позиція викладене в Ухвалі Вищого адміністративного суду України від 17 червня 2015 року по справі №К/800/37371/14, Постановах Верховного Суду України: від 15 грудня 2015 року по справі № 21-4266а15/826/13848/13-а, від 19 квітня 2016 року по справі 816/11081/14 /21-4985а15.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, суд приходить висновків про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук