Справа № 2а-16695/11/2670
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2016 року м. Київ К/800/3054/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого -Мойсюка М.І.,

суддів:Іваненко Я.Л.,Кочана В.М.,

при секретарі - Буденку В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, треті особи - Відділ опіки та піклування Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, Деснянська районна у м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання протиправним і скасування акту, за касаційними скаргами Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2014 року,-

у с т а н о в и л а :

У грудні 2006 ОСОБА_4, та ОСОБА_5 звернулися з позовом до Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС), треті особи - Відділ опіки та піклування Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, Деснянська районна у м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_6, ОСОБА_7, у якому з урахуванням уточнень просили визнати арешт квартири АДРЕСА_1 недійсним, звільнити дану квартиру з-під арешту та визнати незаконним акт державного виконавця ВДВС від 1 лютого 2002 року, яким передано зазначену квартиру стягувачу ОСОБА_6, як не реалізовану з прилюдних торгів (далі - спірний акт).

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що спірні дії відповідача щодо арешту вказаного нерухомого майна та спірний акт суперечить вимогам Конституції України та Закону України «Про виконавче провадження».

Справа судами різних інстанцій розглядалася неодноразово.

Останньою постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2014 року позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано спірний акт ВДВС, в решті позову відмовлено.

У касаційних скаргах відповідач та треті особи, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просять рішення судів попередніх інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про відмову в задоволенні скарги з таких підстав.

Задовольняючи частково позов суди попередніх інстанції на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що на час складення державним виконавцем спірного акту існували чинні судові рішення, якими було накладено арешт на зазначену квартиру та заборонено вчиняти будь-які дії з її відчуженням. Також суди дійшли правильного висновку, що відповідачем порушено вимоги частини 4 статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» в частині дотримання строків щодо права стягувача залишити за собою вказане нереалізоване майно.

Судами встановлено, що спір між сторонами виник внаслідок вчинення державним виконавцем виконавчих дій під час забезпечення виконання рішення Мінського районного суду м. Києва від 31 серпня 2000 року, зокрема шляхом передачі квартири, на яку було звернуто стягнення в рахунок погашення боргу, у власність стягувача. Дану квартиру було передано як таку, що не реалізована з прилюдних, торгів.

Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, рішенням Мінського районного суду м. києві від 31 серпня 2000 року (набрало законної сили) визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 25 серпня 1995 року недійсним, а також стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 43765,92 грн. заборгованості за договором позики.

Задля забезпечення виконання зазначеного зобов'язання постановою державного виконавця ВДВС від 25 травня 2001 року на вказану квартиру накладено арешт. З метою реалізації погашення боргу дану квартиру виставлено на прилюдні торги, які двічі не відбулись у зв'язку з відсутністю покупців. Після чого, 11 січня 2002 року державним виконавцем запропоновано ОСОБА_6 залишити за собою непродане майно в рахунок погашення боргу.

Суди дійшли правильного висновку щодо факту недотримання державним виконавцем 5-ти денного строку для погодження залишити за собою непродане майно, оскільки ОСОБА_6 погодився із такою пропозицією 28 січня 2002 року.

Також, суди правильно встановили, що спірний акт прийнятий в період заборони вчиняти будь-які дії з реалізації зазначеної квартири, у зв'язку з накладенням арешту.

Так, згідно вимог статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних відносин) реалізація арештованого майна, за винятком майна, виключеного за законом з обігу, здійснюється державним виконавцем шляхом його продажу через торговельні організації, відповідні структури Міністерства фінансів, на прилюдних торгах, аукціонах, якщо інше не передбачено законом, у двомісячний строк з дня накладення арешту.

Продаж майна боржника, за винятком нерухомого майна, здійснюється спеціалізованою організацією на комісійних та інших договірних началах, передбачених законом. Продаж нерухомого майна боржника здійснюється шляхом проведення торгів спеціалізованими організаціями, які мають право здійснювати операції з нерухомістю в порядку, передбаченому законодавством України. Порядок реалізації майна, зазначеного в частині п'ятій статті 55 цього Закону, визначається Національним банком України, а іншого майна - Міністерством юстиції України.

Якщо передане торговельним організаціям майно не буде продане протягом двох місяців, воно підлягає переоцінці. Державний виконавець переоцінює майно за участю представника торговельної організації у присутності стягувача і боржника чи їх представників. Неявка стягувача або боржника не є підставою для припинення дії державного виконавця з переоцінки майна. Якщо у місячний строк після переоцінки майно не буде продано торговельною організацією, державний виконавець повідомляє про це стягувача і пропонує йому визначитися щодо залишення за собою непроданого майна.

Якщо стягувач у 5-денний строк письмово не заявить про своє бажання залишити за собою непродане майно, арешт з майна знімається, воно повертається боржникові, а виконавчий документ у разі відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, повертається стягувачеві без виконання.

Боржник має право визначити, в якій послідовності необхідно продавати майно. У разі коли від продажу частини майна буде виручено суму, достатню для задоволення вимог стягувача і для сплати всіх витрат на виконавче провадження, подальший продаж арештованого майна припиняється. Вимоги боржника щодо черговості продажу майна не приймаються державним виконавцем, якщо внаслідок їх задоволення виникнуть перешкоди чи додаткові труднощі для виконання або подовжиться його строк.

Аналогічні положенням кореспондуються в пункті 5.12 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5, чинної на час спірних правовідносин.

Разом з цим, згідно частини 3, 4 статті 62 цього ж Закону у разі звернення стягнення на будинок, квартиру, приміщення, земельну ділянку державний виконавець запитує відповідні місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування про належність зазначеного майна боржникові на праві власності та його вартість, а також запитує нотаріальний орган, чи не знаходиться це майно під арештом.

Одержавши документальне підтвердження належності боржникові на праві власності будинку чи іншого нерухомого майна, державний виконавець накладає на них арешт шляхом опису і оцінки за їх вартістю на момент арешту та надсилає нотаріальному органу за місцем знаходження майна вимогу про реєстрацію даного факту. Про накладення арешту на будинок чи інше нерухоме майно, заставлене третім особам, державний виконавець невідкладно повідомляє цих осіб.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що державний виконавець всупереч наведеним вимогам Закону під час прийняття спірного акту не переконався у наявності існуючих заборон, арешту тощо, в той час як ухвала Ватутінського районного суду м. Києва про забезпечення позову від 3 червня 1997 року, якою накладено арешт на зазначену квартиру, скасована ухвалою Деснянського районного суду м. Києва лише 15 квітня 2002 року, так само як і ухвала Мінського районного суду м. Києва про забезпечення позову від 14 березня 1998 року, яка скасована ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15 квітня 2002 року.

Таким чином, державний виконавець діяв поза межами вимог діючого законодавства та всупереч вимогам стаття 19 Конституції України.

У відповідності до частини статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суди правильно встановили, що доказів у підтвердження своїх доводів і заперечень відповідач, всупереч вимогам статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України не надав, на відміну від позивачів, які довели підставу своїх позовних вимог, а тому часткове задоволення таких судами попередніх інстанції є законним і обґрунтованим.

Також, колегія суддів вважає правильним і висновок судів у частині посилань на вимоги статтею 99-100 Кодексу адміністративного судочинства України в частині строку звернення до суду і наявності підстав для застосування наслідків пропуску такого.

Суди правильно виходили з положень зазначених норм процесуального права, у редакції, що діяла на час звернення з даним позовом до суду, і того, що на застосуванні наслідків пропуску строку звернення до суду, під час неодноразового розгляду судами попередніх інстанцій, відповідач не наполягав, а тому підстав для відмови у позові за цих обставин у судів не було.

Решта доводів і заперечень відповідача та третіх осіб, колегія суддів вважає також необґрунтованими.

Крім цього колегія суддів вважає, що практика Верховного Суду України, який неодноразово висловлював правову позицію у даній категорії спорів щодо їх підвідомчості, зокрема справи №№ 21-278а15, 21-3404а15, 21-318а16, є неприйнятною до застосування у даній справі з огляду на наступне.

Частиною першою статті 181 КАС передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Частиною четвертою статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.

У розумінні статті 8 цього Закону сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Таким чином, до юрисдикції адміністративних судів належать усі справи з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судових рішень на підставі виконавчих документів, виданих судами всіх юрисдикцій, за винятком тих, які видано загальними та господарськими судами у разі звернення до суду сторін відповідного виконавчого провадження чи їхніх представників.

Враховуючи те, що у даній справі позивачами є як сторона виконавчого провадження у цивільній справі - ОСОБА_4, так і особа, яка не є стороною виконавчого провадження - ОСОБА_5, а предметом розгляду є позовні вимоги, які стосуються обох позивачів та є неподільними, колегія суддів вважає, що спір сторін належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Виходячи з вищевикладеного суди дійшли правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, їх рішення відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

Виходячи з вищевикладеного суди дійшли правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, їх рішення відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_6, ОСОБА_7 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.І. Мойсюк

Судді: Я.Л. Іваненко

В.М. Кочан