Справа № 805/1166/16-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2016-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Козаченко А.В.
Суддя-доповідач - Казначеєв Е.Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року справа №805/1166/16-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Казначеєва Е. Г., суддів Васильєвої І. А., Жаботинської С. В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2016 року у справі № 805/1166/16-а (головуючий І інстанції Козаченко А. В.) за позовом ОСОБА_2 до Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Донецької області про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Донецької області, в якому просила, визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо неприйняття заходів до нарахування та виплати при звільненні у зв'язку з виходом у відставку вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді апеляційного суду Донецької області на час звільнення, зобов'язати апеляційний суд Донецької області нарахувати вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді апеляційного суду Донецької області у розмірі 272844 грн, стягнути з Державної судової адміністрації України вихідну допомогу у розмірі 272844 грн (а.с.3-4).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2016 року відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с.65-67).

Позивач, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с.84-85).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на час прийняття Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VI), позивач працював на посаді судді 27 років, а тому набув гарантованого права на відставку і одночасно з цим, права на отримання вихідної допомоги судді, як винагорода за працю протягом певного часу, що повинна входити до структури заробітної плати і повинна обчислюватись з урахуванням її розміру на час звільнення. Згідно частини 1 статті 136 Закон № 2453-VI в редакції від 07.07.2010 року, неоподаткована вихідна допомога судді у зв'язку із відставкою виплачується судді у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Зазначена редакція діяла до 01.04.2014 року. Разом з цим, при проведенні розрахунку заробітної плати, позивачу не було здійснено нарахування та виплату вихідної неоподаткованої допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Апелянт зазначає, що внесенні Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII (далі - Закон № 1166-VII) зміни до Закону № 2453-VI, яким виключено стаття 136, можуть застосовані лише до прав та обов'язків, що виникли з моменту набуття ними чинності, тобто до суддів, у яких на час його прийняття ще не виникло право на відставку. Апелянт вважає, що вказані зміни не можуть бути застосовані до нього, оскільки звужують зміст і обсяг незалежності позивача, як судді у відставці, а тому не можуть скасовувати гарантовані Конституцією набуті цивільні права за Законом № 2453-VI в реакції 07.07.2010 року. Суд помилково посилався на рішення Конституційного суду України від 19.11.2013 № 10-рп/2013 та постанову Верховного суду України від 15.03.2016 у справі № 21-5825а15, як правову позицію для відмови в задоволені позову, оскільки вказане рішення стосується іншого предмету спору. Крім того, конституційно гарантовано право судді на отримання вихідної допомоги та щомісячного довічного утримання у зв'язку із відставкою було передбачено Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIII, який набрав чинності з 28.03.2015 року, а також на час розгляду даної справи прийняттям 02.06.2016 Верховною Радою в новій редакції Закону № 2453-VI, які відповідають Конституції Україні та підтверджують право на отримання вихідної допомоги. Таким чином, дії відповідача не відповідають положенням Конституції України, європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року № (2010)12, висновкам Венеціанської комісії відносно Закону № 2453-VI, п.8 ч.4 та ч.6 статті 47, 109, ч.1 статті 136 Закону № 2453-VI, всім рішенням Конституційного суду України.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до пункту 2 частини 1 статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах апеляційної скарги відповідно до частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України, встановила наступне.

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_2 працювала у період з 27.06.1983 до 22.06.1987 на посаді судді Іллічівського районного народного суду м. Жданова, у період з 22.06.1987 до 19.06.2003 на посаді судді Жовтневого районного народного суду м. Жданова (Жовтневий районний суд м. Маріуполя), у період з 20.06.2003 до 01.12.2015 на посаді судді апеляційного суду Донецької області. Стаж державної служби складає 38 років 07 місяців 24 дня. Стаж судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на 01.12.2015 року становив 32 роки 04 місяці та 23 дня (а.с.8-9).

Наказом голови Апеляційного суду Донецької області від 01.12.2015 № 415к, на підставі заяви ОСОБА_2, постанови ВРУ від 12.11.2015 № 788-VIII, відповідно до вимог статей 29, 120 Закону № 2453-VI, суддю ОСОБА_2. відраховано зі штату апеляційного суду Донецької області 01.12.2015 року, у зв'язку із поданням заяви про відставку, наказано виплатити компенсацію за невикористану додаткову відпустку за 2015 рік тривалістю 15 календарних днів та за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 20.06.2015 до 01.12.2015 тривалістю 13 робочих днів (18 календарних днів) (а.с.6).

Відповідно до довідки Апеляційного суду Донецької області від 02.12.2015 № 17063/5/А про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виданої позивачу, розмір заробітної плати позивача, яка повинна враховуватись при призначенні щомісячного довічного утримання суддям у відставці, склала 27284,40 грн (а.с.7).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку, що вимоги позивача про зобов'язання нарахувати та виплатити йому вихідну допомогу є такими, що не ґрунтуються на законі, оскільки на день припинення повноважень позивача, як судді, стаття 136 Закону № 2453-VI в редакції від 07 липня 2010 року, яка передбачала право на отримання вихідної допомоги, була виключена, а інші законодавчі акти такої виплати не передбачали.

Колегія суддів з зазначеним висновком суду першої інстанції погоджується, з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України, однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Згідно зі статтею 109 Закону № 2453-VI від 07 липня 2010 року, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Частиною 6 статтею 111 Закону № 2453-VI передбачено, що питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Законом № 1166-VII, який набрав чинності 01 квітня 2014 року, було внесено зміни до Закону № 2453-VI, а саме виключено статтю 136 даного Закону, в якій зазначалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Судом попередньої інстанції встановлено, що на час звільнення позивача з посади судді та відрахування її зі штату апеляційного суду Донецької області, набрав чинності Закон № 2453-VI в редакції від 01 квітня 2014 року, в якому відповідно до Закону № 1166-VII від 27 березня 2014 року виключено статтю 136, яка передбачає виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою.

Рішення щодо неконституційності Закону № 1166-VII в частині виключення статті 136 із Закону № 2453-VI, Конституційним Судом України не приймалося.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Виходячи з приписів частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (12 листопада 2015 року).

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір. Тобто, вказаним рішення надано оцінку правовій природі вихідної допомоги, що спростовує посилання апелянта на безпідставність застосування судом першої інстанції правової позиції викладеній в цьому рішенні.

Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, на яке посилається позивач, ухвалено раніше ніж набрав чинності Закон № 1166-VII, а тому його висновки не розповсюджуються на положення вказаного Закону № 1166-VII.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанцій було правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідачі під час відрахування позивача зі свого штату діяв з дотриманням вимог, передбачених Конституцією та законами України, а тому правомірно не здійснено нарахування та виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 цього Кодексу.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються висновками суду першої інстанції, викладеними у постанові.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зміни або скасування постанови суду.

Керуючись статтями 184, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2016 року у справі № 805/1166/16-а залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2016 року у справі № 805/1166/16-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь в справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: Е.Г. Казначеєв

Судді: І.А. Васильєва

С.В. Жаботинська