Справа № 815/550/16
Суддя: Глуханчук О. В.
Дата ухвалення: 2016-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/550/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Глуханчука О.В.,

секретар судового засідання Мураховська А.І.

за участю: позивача Мангуа Еммануель Ндассі (за довідкою про звернення за захистом в Україні)

перекладача - ОСОБА_1 (за паспортом)

представника позивача - ОСОБА_2 (за довіреністю)

представника відповідача ОСОБА_3 (за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Мангуа Еммануель Ндассі до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення від 05 лютого 2016 року № 24, зобовязання розглянути заяву,

ВСТАНОВИВ:

Мангуа Еммануель Ндассі звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення від 05 лютого 2016 року № 24 про відмову в прийнятті заяви Мангуа Еммануель Ндассі про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязання розглянути заяву громадянина ОСОБА_4 Мангуа Еммануель Ндассі про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 05 лютого 2016 року громадянин ОСОБА_4 Мангуа Еммануель Ндассі отримав повідомлення №48 від 05 лютого 2016 року управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Із зазначеним рішенням позивач не погоджується, вважає його незаконним та необґрунтованим. Так, позивач зазначив, що до моменту виїзду з ОСОБА_4 він був членом опозиційної партії «Соціал-демократичний фронт» та приймав участь в опозиційних мітингах, через що зазнав переслідувань з боку влади. У січні 2008 року позивача було заарештовано за участь у мітингу в м. Боа. У лютому 2008 року відбувся найбільший мітинг, в якому позивач взяв участь. Даний мітинг був розігнаний військовими, в результаті чого багато людей було заарештовано. Позивач уникнув арешту, проте дізнавшись, що його розшукують, побоюючись за свою безпеку, був вимушений покинути територію ОСОБА_4. Зважаючи на викладені обставини, позивач звернувся до влади України за захистом.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, надав заперечення відповідно до яких зазначив, що позивач вже звертався за наданням йому міжнародного захисту в Україні, у зв'язку з переслідуванням в країні його походження ОСОБА_4, через членство в опозиційній партії «Соціал-демократичний фронт». В повторній заяві про надання міжнародного захисту в Україні Мангуа Еммануель Ндассі відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до країни походження, що відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є підставою для прийняття рішення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та факти.

Судом встановлено, що Мангуа Еммануель Ндассі, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_4, за національністю - камерунець, за віросповіданням християнин, неодружений, має сина ОСОБА_5 Жосіас Тачіку Ндассі, ІНФОРМАЦІЯ_2

З матеріалів справи вбачається, що позивач мешкав у м. Мутенгене в ОСОБА_4, протягом 1987-1992 рр. навчався у молодшій школі Balinhul Faku, 1992-1999 рр. навчався у старшій школі Lisi Balingul Faku, 2000-20003 рр. навчався в університеті Боя на факультеті філології. З 2002 р. по 2008 р. працював продавцем м. Мутенгене в ОСОБА_4.

Приблизно у лютому 2008 року позивач легально покинув ОСОБА_4 авіарейсом з м.Яунді (ОСОБА_4) до невідомої позивачу країни. Після транзитної країни позивач вилетів до м. Києва (Україна), куди потрапив приблизно в кінці лютого 2008 року, звідки на автобусі вирушив до м. Одеси (Україна).

22 січня 2016 року позивач повторно звернувся до управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця.

В обґрунтування свого звернення позивач зазначив, що в ОСОБА_4 він був членом політичної партії SDF (Соціал-демократичний фронт) та президентом молодіжної організації в м. Мутенгене. У 2008 році члени партії SDF організували мітинг в м. Боя проти змін до Конституції держави. Позивач приймав участь у даному мітингу, через що його було заарештовано. Через три дні після арешту позивач підписав розписку про відмову від проведення масових протестів та мітингів під загрозою ув'язнення строком на 25 років. 23.02.2008 року опозиційна партія Соціал-демократичний фронт організувала найбільший мітинг. Під час проведення мітингу на людей напали військові, багато людей постраждало. Позивач намагався втекти додому, але дізнався, що вдома на нього чекає поліція, тому поїхав до друга в м. Яунді, де за кілька днів за допомогою товаришів зібрав документи для виїзду за кордон. Будучи в аеропорту позивач дізнався, що їде саме до України (а.с. 33-35).

Розглянувши справу № 2016OD0019 громадянина ОСОБА_4 Мангуа Еммануель Ндассі, ІНФОРМАЦІЯ_1, який повторно звернувся із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, головним спеціалістом відділу по роботі з біженцями управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області складено Висновок від 05 лютого 2016 року, справа №2016OD0019 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 42-46).

З урахуванням вищевказаного висновку та відповідно до п. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», наказом т.в.о. першого заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області №24 від 05 лютого 2016 року відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. ОСОБА_4 Мангуа Еммануель Ндассі, ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа № 2016OD0019; наказано видати заявнику письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви (а.с. 44).

На підставі наказу №24 від 05 лютого 2016 року гр. ОСОБА_4 Мангуа Еммануель Ндассі видано повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №48 від 05 лютого 2016 року (а.с. 12), з огляду на що позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи питання щодо правомірності рішення відповідача щодо відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. ОСОБА_4 Мангуа Еммануель Ндассі, суд виходить з наступного.

Так, судом встановлено, що в основу спірного наказу №24 від 05 лютого 2016 року про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту покладено висновок Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області від 05 лютого 2016 року справа №2016ОD0019.

Зі змісту зазначеного висновку вбачається, що посадові особи міграційної служби дійшли висновку про те, що через відсутність нових обставин, які б вплинули на розгляд справи та відсутність підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» доцільно прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі п. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так,у висновку зазначено, що особі раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Чергове звернення особи до ГУ ДМС України в Одеській області є очевидно необґрунтованим та не містить жодних нововиявлених обставин, які б дозволяли повторно розглянути заяву в призмі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Історія переслідування шукача захисту є необґрунтованою та не містить підстав для надання захисту в Україні.

Додатково було встановлено, що під час перебування на обліку у якості шукача захисту в регіональній міграційній службі Одеського регіону, особа отримала національний паспорт громадянина ОСОБА_4 на своє ім'я № 017/ACM/08/578196 через Посольство ОСОБА_4 у м. Москві. Відповідно до стор. 2 вказаного паспорту, місцем проживання особи є Україна, м. Одеса, що свідчить про обізнаність державної влади країни його громадянської належності про виїзд до України і додатково підтверджує відсутність переслідувань або загрози життю з боку державної влади ОСОБА_4 (а.с. 42-43).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011 року № 3671-VI.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч.1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У свою чергу, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті (п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту).

Положеннями статті 6 Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначений положеннями статті 5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Вирішуючи спір, судом встановлено, що позивач раніше вже звертався до міграційної служби щодо надання йому статусу біженця в Україні.

Як встановлено з матеріалів справи, 26 лютого 2008 року позивач звернувся до управління міграційної служби в Одеській області із заявою про надання статусу біженця. За результатами розгляду цієї заяви, рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 27 січня 2009 року № 30-09 (справа № 08/56) гр. ОСОБА_4 Ндассі Мангуа Еммануель відмовлено у наданні статусу біженця (а.с. 146).

Позивач оскаржив рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 27 січня 2009 року № 30-09 до суду. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 15 червня 2010 року адміністративний позов Ндассі Мангуа Еммануель було залишено без розгляду (а.с. 130).

27 червня 2013 року позивач звернувся за захистом в Україні відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту» (а.с. 74-77).

Рішенням ДМС України від 03 листопада 2014 року № 557-14 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч. 1 цього Закону, відсутні (а.с. 58).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач оскаржив його у судовому порядку. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11 березня 2015 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову Мангуа Еммануель Ндассі до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 03.11.2014 р. № 557-14, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязання прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення суду набрало законної сили 29 квітня 2015 року.

Отже, судом встановлено, що заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

У своїй повторній заяві про надання статусу біженця в Україні від 05 лютого 2016 року позивачем не наведено обставин, які б свідчили про зміну/появу умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, необхідних для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час судового розгляду справи позивачем надано до суду наказ компетентних органів Республіки ОСОБА_4 про арешт Ндассі Мангуа від 12 жовтня 2015 року №ОЕ/15 мовою оригіналу та його переклад на українську мову, здійснений бюро перекладів «Мир перевода» (а.с. 204).

Відповідно до змісту вказаного наказу в перекладі, гр. ОСОБА_4 Ндассі Мангуа, ІНФОРМАЦІЯ_3, місце проживання Мутенгене, звинувачений у громадських заворушеннях, несанкціонованих перегонах в громадських місцях, протесту проти діючого голови держави, руйнування державної власності, має бути заарештований усіма компетентними органами для несення відповідальності за вказані дії.

Позивач зазначив, що зазначений наказ про його арешт він отримав від свого знайомого/приятеля, який привіз його до України з ОСОБА_4.

Дослідивши вказаний наказ, суд дійшов висновку про неможливість його оцінки в якості належного та допустимого доказу з огляду на те, що даний документ не легалізований у встановленому порядку на території України, у зв'язку із чим, не може бути прийнятий судом до уваги для підтвердження факту переслідування позивача.

Документи, які видані на території іноземної держави можуть бути перекладені на українську мову та легалізовані в Консульській установі України, або засвідчені шляхом проставлення апостиля, передбаченого Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961 року.

Статтею 1 Конвенції, передбачено, що її дія розповсюджується на офіційні документи, які видані на території однієї з договірних держав і повинні бути представлені на території іншої договірної держави.

Згідно з вимогами ст. 2 вказаної Конвенції апостиль повинен бути проставлений компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Відповідно до наданого наказу про арешт Ндассі Мангуа від 12 жовтня 2015 року №ОЕ/15 його видано в Республіці ОСОБА_4. Республіка ОСОБА_4 не приєдналась до переліку держав, які уклали угоду щодо скасування легалізації іноземних офіційних документів в порядку визначеному Конвенцією від 05.10.1961 року, отже офіційні документи, видані в республіці підлягають легалізації в Консульській установі України.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно з ч. 4 ст. 70 КАС України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

На підставі викладеного, враховуючи, що в повторній заяві позивача про надання статусу біженця в Україні відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до країни його походження, суд погоджується з доводами відповідача, що заява позивача є необґрунтованою та не містить підстав для надання захисту в Україні.

Рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято відповідачем на підставі ч. 6 ст. 5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, оскільки заявнику раніше вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону та зазначені умови не змінилися.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З наведених підстав, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 6-9, 11, 69, 70, 71, 72, 86, 158-163 КАС України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Мангуа Еммануель Ндассі до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення від 05 лютого 2016 року № 24, зобовязання розглянути заяву відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано у строк, встановлений статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до Одеського окружного адміністративного суду, та одночасно її копія до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Повний текст постанови виготовлено та підписано судом 18 липня 2016 року.

Суддя О.В. Глуханчук

У задоволенні адміністративного позову Мангуа Еммануель Ндассі до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення від 05 лютого 2016 року № 24, зобовязання розглянути заяву відмовити повністю.

18 липня 2016 року.