Справа № 802/211/16-а
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2016-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/211/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Дончик В.В.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

13 липня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Загороднюка А.Г.

суддів: Драчук Т. О. Полотнянка Ю.П. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренко С.А.,

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись з судовим рішенням сторони оскаржили його в апеляційному порядку.

Позивач в судове засідання не зявилась, хоча належним чином повідомлена про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до частини 4 статті 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідач в судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_3, у звязку з чим просив залишити її без задоволення. Також підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач 20 січня 2016 року звернулась до Головного управління Національної поліції у Вінницької області із письмовою скаргою (вх.№ 11/К-131).

25 лютого 2016 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила :

- визнати бездіяльність начальника Головного управління Національної поліції у Вінницької області щодо розгляду її скарги від 19 січня 2016 року незаконною;

- зобов'язати начальника Головного управління Національної поліції у Вінницької області розглянути її скаргу від 19 січня 2016 року та надати їй обґрунтовану відповідь відповідно до чинного законодавства;

- стягнути з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь 2500 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Судом І інстанції позовні вимоги задоволено частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність начальника Головного управління Національної поліції у Вінницької області щодо розгляду скарги ОСОБА_3 від 19 січня 2016 року; зобов'язано начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області розглянути скаргу ОСОБА_3 від 19 січня 2016 року та надати обґрунтовану відповідь відповідно до чинного законодавства; в іншій частині позову відмовлено.

Позивач у своїй апеляційній скарзі, не погоджуючись з рішенням суду І інстанції через те, що позовні вимоги задоволені не в повному обсязі просить:

- стягнути з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь 2500 грн. на відшкодування моральної шкоди;

- зобов'язати начальника Головного управління Національної поліції у Вінницької області та Державну казначейську службу України на підставі статті 267 КАС України подати у місячний строк, з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі, звіт про виконання цього судового рішення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не в повній мірі з'ясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Дослідивши матеріали справи, колегією суддів встановлено, що листом від 18 лютого 2016 року (вих. №20/К-53) управління превентивної діяльності Головного управління національної поліції у Вінницькій області повідомило позивача, що її скарга щодо бездіяльності працівників міліції відносно розшуку транспортних засобів, які належать громадянину ОСОБА_4 та вжиття заходів відносно їх розшуку, розглянута.

Згідно з частиною 1 статті 20 Закону України "Про звернення громадян" звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Судом встановлено, що фактично відповідь на скаргу від 20 січня 2016 року ОСОБА_3 отримала 13 березня 2016 року, про що свідчить її власний підпис (а.с. 27), тобто за межами встановленого Законом України "Про звернення громадян" місячного строку для надання відповіді.

Доказів отримання позивачем скарги у межах встановленого Законом України "Про звернення громадян" місячного строку відповідачем суду не надано. Журнал обліку пропозицій, заяв і скарг громадян (а.с.28) свідчить лише про факт реєстрації скарги ОСОБА_3 та містить відмітку про прийняте рішення, однак, не підтверджує факту отримання відповіді скаржником.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що відповідачем порушено, встановлений частиною 1 статті 20 Закону України "Про звернення громадян" місячний термін розгляду скарги ОСОБА_3 та не наведено обєктивних обставин, які б свідчили про неможливість вирішення порушених у звернені питань у місячний термін.

На час розгляду даної адміністративної справи у суді першої інстанції, відповідь ОСОБА_3 на її скаргу від 20 січня 2016 року надана.

Однак, аргументованою її вважати не можливо, оскільки позивач вказала, що постановою головного державного виконавця Староміського ВДВС Вінницького МУЮ ОСОБА_5 від 06 жовтня 2014 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 127/16030/14 від 23 вересня 2014 року, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області на виконання рішення цього ж суду від 09 вересня 2014 року, про стягнення з ФОП ОСОБА_4 на її користь як споживача 20477 грн.

Також зазначила, що за боржником зареєстровані автомобіль ЗИЛ157, 1985 року випуску, колір зелений, № шасі 074831, р.н. НОМЕР_1, автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 4.0D 1985 року випуску, колір чорний, № шасі JT1W0HJ, р.н. НОМЕР_2, автомобіль RENAULT MASTER, 1988 року випуску, колір синій, № кузова шасі VF6FB30AG0503559, р.н. 11737ВІ, автомобіль DAIMLER-BENZ 123, 1984 року випуску, колір червоний, № кузова шасі WDB7316, ДНЗ 03009ВІ, які оголошено в розшук постановою державного виконавця про розшук майна боржника від 14 жовтня 2014 року.

Відповідно до частини 1 статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" у разі відсутності відомостей про місце проживання, перебування чи місцезнаходження боржника - фізичної особи, а також дитини за виконавчими документами про відібрання дитини державний виконавець звертається до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника або дитини. У разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника державний виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов'язковою для виконання органами Національної поліції.

Постановою Кабінету Міністрів України №1102 від 17 грудня 2008 року затверджено "Порядок тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках". Цей порядок визначає процедуру тимчасового затримання, зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках та їх повернення.

У висновку по результатам розгляду скарги ОСОБА_3 затвердженому заступником начальника УПД ГУНП у Вінницькій області від 18 лютого 2016 року, вказано, що 03 лютого 2016 року в ході розгляду скарги громадянки ОСОБА_3 проведено розмову з громадянином ОСОБА_4, який повідомив, що автомобіль ЗИЛ 157 номерний знак 11930ВІ близько 8 років тому він продав по дорученню, а автомобіль «TOYOTA LAND CRUISER» номерний знак AB9400AM близько року назад він передав волонтерам для передачі бійцям в АТО.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що зазначені вище висновки зроблені лише зі слів ОСОБА_4

Докази відсутності майна, зокрема вказаних вище автомобілів у власності останнього відсутні. Факт продажу автомобіля ЗИЛ 157 номерний знак 11930ВІ по дорученню не свідчить про зміну власника автомобіля.

Докази передачі автомобіля «TOYOTA LAND CRUISER» номерний знак AB9400AM волонтерам для передачі бійцям АТО також відсутні.

З огляду на викладене, вказані висновки зроблені по результатах розгляду скарги ОСОБА_3 є формальними та не спрямовані на реальне встановлення місцезнаходження майна ОСОБА_4

Крім того, в ході службового розслідування не з'ясовувалось місцезнаходження інших автомобілів вказаних державним виконавцем в постанові про розшук майна боржника.

Посилання відповідача на те, що факт повідомлення ОСОБА_3 відповідачем про результати розгляду її скарги листом підтверджуються журналом реєстрації звернень громадян за 2016 рік №4, є безпідставними, оскільки ним може підтверджуватись лише факт реєстрації звернень громадян у 2016 році, а не надання аргументованої письмової відповіді на всі поставлені у зверненні питання.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що скарга розглянута відповідачем формально без вивчення причин і встановлення винних осіб у неналежному виконанні постанови державного виконавця про розшук майна боржника від 14 жовтня 2014 року.

Також суд відхиляє твердження апелянта, що суд І інстанції не мав права розглядати позовні вимоги стосовно начальника поліції, оскільки вказана посада є вакантна виходячи з наступного.

Відповідно до штатного розкладу така посада існує. Як зазначалось вище, законодавством на начальника покладено обов'язок організації роботи підрозділу. При цьому вказана посада є публічною незалежно від того хто саме виконує обов'язки керівника.

Підсумовуючи викладене, суд І інстанції дійшов вірного висновку, що позовна вимога ОСОБА_3 про зобов'язання начальника Головного управління Національної поліції у Вінницької області надати обґрунтовану відповідь відповідно до чинного законодавства на її скаргу від 20 січня 2016 року, є аргументованою та підлягає задоволенню.

Що стосується вимог позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 2500 (дві тисячі п'ятсот гривень) колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року №5 зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Позивачем не зазначено, в чому полягає нанесена їй моральна шкода і відповідних доказів на її підтвердження не надано.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Відповідно до статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційні скарги ОСОБА_3 та начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 18 липня 2016 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_6 ОСОБА_7