Справа № 826/26888/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2016-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 липня 2016 року № 826/26888/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Качура І.А., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Голови Київської обласної державної адміністрації про зобов'язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) з позовом до Голови Київської обласної державної адміністрації (надалі також - відповідач), в якому просила:

- зобов'язати голову Київської обласної державної адміністрації скасувати в частині розпорядження від 11.05.2011 №764 голови Броварської районної державної адміністрації Київської області, що стосується передачі ОСОБА_2 у власність 1/2 частки земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва взамін сертифіката на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) від 26.12.2000 за 3569 із земель колективної власності КСП «Літківське» в адмінмежах Літочківської сільської ради сільської ради, а саме: на земельні ділянки загальною площею - 1,0201 га, із них: ріллі - 0,4014 га, пасовищ - 0,6187;

- стягнути з Київської обласної державної адміністрації на мою користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 487, 20 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликалась на те, що розпорядження від 11.05.2011 № 764 голови Броварської районної державної адміністрації в частині, є незаконним, оскільки на момент передачі ОСОБА_2 у власність земельних ділянок вона значилась як померла особа, а її правоздатність була припинена, з огляду про що на переконання позивача, Голова Київської обласної державної адміністрації був зобов'язаний скасувати розпорядження від 11.05.2011 №764 голови Броварської районної державної адміністрації Київської області в частині та підставах, що зазначені у заяві позивача від 12.08.2015.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач проти задоволення позову заперечував з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність.

В судовому засіданні за згодою сторін ухвалено про продовження вирішення справи у письмовому провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з огляду про наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, 18.11.2014 державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_1 та ОСОБА_3, видані свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що належало їхній матері ОСОБА_2, 1934 р.н.

У склад спадщини кожного спадкоємця увійшли права на земельну ділянку (пай) у землі в розмірі 1/2 частки від 2, 44 в умовних кадастрових гектарах без визначення цих часток в натурі, яка перебуває в КСП «Літківське» Літочківської сільської ради Броварського району Київської області, яка належала померлій ОСОБА_2, на підставі Сертифіката на право на земельну ділянку частку (пай) НОМЕР_1, виданого Броварською РДА Київської області 08.10.2000.

В подальшому, рішенням Броварської РДА Київської області за №764 від 11.05.2011 передано у власність ОСОБА_2, земельні ділянки в частці ? для ведення товарного сільськогосподарського виробництва взамін сертифіката на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) від 26.12.2000 за 3569 із земель колективної власності КСП «Літківське» в адмінмежах Літочківської сільської ради.

Позивач вважаючи рішення Броварської РДА Київської області за №764 від 11.05.2011 в частині передачі ОСОБА_2 земельних ділянок, протиправними, звернулась 12.08.2015 до Голови Київської обласної державної адміністрації з заявою, у якій просила: скасувати в частині розпорядження від 11.05.2011 №764 голови Броварської районної державної адміністрації Київської області ОСОБА_4, що стосується передачі ОСОБА_2 у власність 1/2 частки земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва взамін сертифіката на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку пай) від 26.12.2000 за 3569 із земель колективної власності КСП «Літківське» в адмінмежах Літочківської сільської ради, а саме: на земельні ділянки загальною площею - 1,0201 га, із них: ріллі - 0,4014 га, пасовищ - 0,6187.

Листом від 16.11.2015 №К497-3 позивача повідомлено проте, що оскільки ОСОБА_2 за життя почала процедуру приватизації, проте права власності на відповідну земельну ділянку не набула, оскільки розпорядження голови Броварської районної державної адміністрації від 11.05.2011 № 764 тільки створює передумови для реєстрації такого права, тому остання фактично не завершила процедуру приватизації, ОСОБА_1 як спадкоємець має право звернутись до суду про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на ім'я спадкоємця.

Позивач вбачаючи протиправність дій Голови Київської обласної державної адміністрації, що проявилась у не скасуванні розпорядження Броварської РДА Київської області за №764 від 11.05.2011 в частині передачі ОСОБА_2 земельних ділянок, звернулась з даним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Як випливає зі змісту статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Поряд з цим, частиною 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно - правових актів чи актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

У пункті 8 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України позивача визначено як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Згідно частини 1статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

З наведених процесуальних норм Закону випливає, що судовому захисту підлягає лише порушене право. Так, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

В контексті наведених приписів Кодексу адміністративного судочинства України підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, однак, обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є об'єктивна наявність відповідного порушеного права чи законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому слід зазначити, що неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення можливості чи неможливості реалізації її законного права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Відтак, дії суб'єкта владних повноважень є такими, що порушують права та інтереси особи в тому разі, якщо вони, по-перше, вчинені з перевищенням повноважень, та, по-друге, є юридично значимими, тобто мають безпосередній вплив на стан суб'єктивних прав та обов'язків особи.

За змістом частини першої статті 55 Конституції України, пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №9-зп від 25 грудня 1997 року, будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Аналізуючи вищенаведені норми закону, вбачається, що під час розгляду справи суд повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача, а також встановити обов'язок органу влади вчинити певну дію.

Як вбачається з прохальної частини позовної заяви, вимоги заявлено про «зобов'язання голову Київської обласної державної адміністрації скасувати в частині розпорядження від 11.05.2011 №764 голови Броварської районної державної адміністрації Київської області, що стосується передачі ОСОБА_2 у власність 1/2 частки земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва взамін сертифіката на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) від 26.12.2000 за 3569 із земель колективної власності КСП «Літківське» в адмінмежах Літочківської сільської ради сільської ради, а саме: на земельні ділянки загальною площею - 1,0201 га, із них: ріллі - 0,4014 га, пасовищ - 0,6187».

В аспекті наведеного, суд звертає увагу на наступне.

Організація, повноваження та порядок діяльності місцевих державних адміністрацій урегульовано приписами Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (надалі також - Закон № 586-XIV).

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено ст. 39 Закону № 586-XIV, Голови місцевих державних адміністрацій: 1) очолюють відповідні місцеві державні адміністрації, здійснюють керівництво їх діяльністю, несуть відповідальність за виконання покладених на місцеві державні адміністрації завдань і за здійснення ними своїх повноважень; 2) представляють відповідні місцеві державні адміністрації у відносинах з іншими державними органами та органами місцевого самоврядування, політичними партіями, громадськими і релігійними організаціями, підприємствами, установами та організаціями, громадянами та іншими особами як в Україні, так і за її межами; 3) призначають на посади та звільняють з посад своїх заступників, керівників структурних підрозділів відповідно до статей 10 та 11 цього Закону; 4) призначають на посади та звільняють з посад керівників апаратів місцевих державних адміністрацій та керівників структурних підрозділів апаратів місцевих державних адміністрацій; 4-1) затверджують положення про апарат місцевої державної адміністрації та положення про її структурні підрозділи; 5) укладають та розривають контракти з керівниками підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління відповідної місцевої державної адміністрації, або уповноважують на це своїх заступників; 6) погоджують у встановленому порядку призначення на посади та звільнення з посад керівників не підпорядкованих підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління органів виконавчої влади вищого рівня, крім керівників установ, підприємств і організацій Збройних Сил та інших військових формувань України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції; 7) в межах затверджених бюджетів виступають розпорядниками коштів відповідних державних адміністрацій, використовуючи їх лише за цільовим призначенням; 8) регулярно інформують населення про стан виконання повноважень, покладених на місцеву державну адміністрацію; 9) утворюють для сприяння здійсненню повноважень місцевих державних адміністрацій консультативні, дорадчі та інші допоміжні органи, служби та комісії, члени яких виконують свої функції на громадських засадах, а також визначають їх завдання, функції та персональний склад; 10) здійснюють інші функції, передбачені Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, органів виконавчої влади вищого рівня.

Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов'язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами (частина друга статті 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»).

В той час, частиною 3 ст. 43 Закону № 586-XIV визначено, що розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Однак, суд звертає увагу на те, що позивачем не заявлялись вимоги про скасування розпорядження від 11.05.2011 №764 голови Броварської районної державної адміністрації Київської області, а отже з урахуванням приписів чинного процесуального законодавства, дослідження його на предмет відповідності вимогам закону, не входять до предмету доказування та не можуть вирішуватись судом у межах даної адміністративної справи.

Разом з тим, за наслідком розгляду справи, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для зобов'язання відповідача скасувати розпорядження від 11.05.2011 №764, з огляду про наступне.

Зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980р. випливає, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Так, як вже зазначалось судом, статтею 43 Закону № 586-XIV встановлено, що розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Вказана норма узгоджується з положеннями частини восьмої статті 118 Конституції України про те, що рішення голів місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції та законам України, іншим актам законодавства України, можуть бути відповідно до закону скасовані Президентом України, або головою місцевої державної адміністрації вищого рівня.

З системного аналізу наведених вище приписів законодавства обумовлюється висновок проте, що вирішення головою Київської обласної державної адміністрації питання щодо наявності правових підстав для скасування рішення голови Броварської районної державної адміністрації належить до виключної компетенції відповідача, а отже і не може бути предметом судового розгляду у адміністративному суді.

Водночас, суд за наслідком розгляду справи дійшов до висновку проте, що позивачем обрано неналежним спосіб захисту порушених прав та законних інтересів.

З огляду на вищенаведені фактичні обставин справи, з урахуванням висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, викладених в абзц. 6 п. 3.5 листа від 16.05.2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», суд зауважує, що належним способом відновлення законних прав та інтересів позивача є звернення до суду з позовом про визнання відповідного права на земельну ділянку в порядку спадкування.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Згідно ч.4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163, 167, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур