Справа № 802/1123/15-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2016-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 липня 2016 р. Справа № 802/1123/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Віятик Н.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренка Ігоря Валерійовича

позивача: Валько Ю.В.

відповідача: Олійник Н.М.

третьої особи: Кукурузи Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: ІНФОРМАЦІЯ_1

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача військова частина НОМЕР_1 (ПС ЗС України)

про: визнання дій протиправними та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Міністерства оборони України в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та стягнення коштів.

В обґрунтування позову зазначив, що проходив військову службу під час мобілізації у Вінницькому обласному військовому комісаріаті з 18.03.2014 року по 11.03.2015 року, особовий склад якого перебував на всіх видах забезпечення. Як зазначає позивач, під час проходження військової служби було допущено порушення порядку та норм забезпечення речовим майном, в результаті чого він не отримав належне йому речове майно згідно Норм забезпечення речовим майном військовослужбовців Збройних сил та інших військових формувань у мирний час, затверджених постановою КМУ №1444 від 28.10.2004 року.

Крім того, всупереч постанови Кабінету Міністрів України №426 від 29.03.2002 року Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, позивач був забезпечений харчуванням лише під час відрядження на навчання у Військовий інститут Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 14.11.2014 р. по 01.12.2014 р., в зв`язку з чим просив стягнути грошову компенсацію за неотримане харчування.

Позивач вважає, що звільнення його із лав Збройних Сил України без проведення повного розрахунку по усім видам забезпечення є незаконним.

Також, у березні 2015 року позивач подав рапорт на ім`я військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 про виплату йому матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік, однак вказаний рапорт було залишено без розгляду та повідомлення причин його незадоволення.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, та в межах заявлених позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення заявлених позовних вимог з мотивів наведених у письмових запереченнях, в яких, зокрема, зазначено, що у відповідності до вимог наказу Міністра оборони України від 12.02.2015 р. №60 Про бюджетну політику на 2015 рік військовослужбовець отримує матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань на підставі рапорту з додаванням до нього виправдних документів причини виплати. Рапорт військовослужбовця направляється на розгляд відповідної комісії до оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після позитивного розгляду рапорту рішення про виплату затверджується протоколом відповідної комісії, витяг з якого направляється до ІНФОРМАЦІЯ_2 та є підставою для видання наказу про виплату матеріальної допомоги військовослужбовцю. Відповідач, також, зазначив, що наказ видається лише за штатним місцем служби військовослужбовця. Докази подачі позивачем такого рапорту відсутні, з огляду на що, вимога ОСОБА_1 щодо визнання протиправними дій відповідача, які полягають у не розгляді та не вирішенні рапорту про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань є безпідставною та неаргументованою.

Щодо посилання позивача на незаконне звільнення з військової служби без забезпечення на день виключення зі списків особового складу грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням, то відповідач зазначає, що забезпечення речовим майном ОСОБА_1 , який був мобілізований, відповідно до постанови КМУ №1444 від 28.10.2004 року не передбачено.

Представник третьої особи у судовому засіданні також заперечував щодо задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у його задоволенні, зазначивши, що ОСОБА_1 на продовольчому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 не перебував. Продовольчий атестат до Військової частини НОМЕР_1 не подавався. Разом з тим, вказує, що продовольча служба Військової частини НОМЕР_1 забезпечує харчування лише тих військовослужбовців ІНФОРМАЦІЯ_1 які несуть службу в добовому наряді.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та третьої особи, оцінивши інші докази, які є у справі, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, у зв`язку з наступним.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 був призваний на військову службу відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 року Про часткову мобілізацію (затвердженого Законом №1126-VII від 17.03.2014 р.) та з 18.03.2014 р. наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 №40 (далі ІНФОРМАЦІЯ_4 ) призначений на посаду офіцера командування ІНФОРМАЦІЯ_2 , зарахований до списків особового складу та на всі види забезпечення (а. с. 10).

16.05.2014 року молодший лейтенант юстиції ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків за посадою офіцер відділу по роботі з особовим складом та громадськістю.

19 вересня 2014 року позивача відряджено до військової частини пп 2248 терміном на 39 днів для організації заходів морально-психологічного забезпечення застосування підрозділів на підставі наказу від 18.09.2014 р. №153 (а.с. 12).

Згідно наказу від 11.11.2014 р. №192 ОСОБА_1 з 11.11.2014 р. по 01.12.2014 р. відряджено до Військового інституту Київського національного університету ім. Тараса Шевченка для підвищення кваліфікації (а. с. 13).

Відповідно до наказу від 11.03.2015 року №45 лейтенанта юстиції ОСОБА_1 , офіцера відділу по роботі з особовим складом та громадськістю ІНФОРМАЦІЯ_2 , звільненого наказом Командира Сухопутних військ Збройних Сил України від 07.03.2015 року №169 з військової служби у запас, відповідно до пункту 4 Указу Президента України від 14.01.2015 №15/2015 Про часткову мобілізацію, затвердженого Законом України від 15.01.2015 №113-VIII, з 11 березня 2015 року виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 і направлено для зарахування на військовий облік до Вінницького ОМВК Вінницької області (а. с. 14).

13.03.2015 року ОСОБА_1 звернувся до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 з письмовим зверненням у якому виклав усі свої доводи щодо порушень з боку відповідача та просив: надати довідку про отримане та неотримане ним речове майно за період проходження військової служби із зазначенням його вартості; виплатити грошову компенсацію за неотримане ним речове майно відповідно до Норм забезпечення речовим майном військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затверджених постановою КМУ №1444 від 28.10.2004; виплатити грошову компенсацію за неотримані ним норми харчування у розмірі вартості цих норм за весь період служби у ІНФОРМАЦІЯ_5 з 18.03.2014 р. по 11.03.2015 р.; надати довідку-розрахунок вартості неотриманих ним норм харчування; повідомити про причини невиплати належних йому при звільненні сум, в тому числі: грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення за 2015 р.; матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2015 р.; виплатити належні йому суми коштів (а. с. 15-18).

Листом від 20.03.2015 р. № 3/922 за підписом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивачу повідомлено, що при звільнені йому нараховано та виплачено грошове забезпечення по день виключення зі списків особового складу у розмірі 9423,06 грн., у тому числі: грошова допомога для оздоровлення за 2015 р. 2791,5 грн., грошова компенсація за невикористану відпустку за 2015 р. 465,25 грн., вихідна допомога 1228,26 грн., індексація 26,8 грн.

Щодо грошової компенсації за невидані речове майно та продовольчі пайки, в листі вказано, що у зв`язку з прийняттям Закону №1459-ІІІ Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів, який набрав чинності 11 березня 2000 року, було зупинено дію частини другої статті 9 Закону №2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей щодо права осіб звільнених з військової служби на одержання грошової компенсації за неотримане речове майно.

Визначаючись щодо заявленого позову суд виходив з наступного.

Стосовно вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошове забезпечення за весь період незаконного звільнення починаючи з 11.03.2015 року, суд не вбачає підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України визначені в Інструкції Про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року (далі Інструкція).

Відповідно до п. 1.2. Інструкції, грошове забезпечення військовослужбовців визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Розміри посадових окладів, окладів за військовими званнями, додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців установлюються відповідно до чинного законодавства.

Судом встановлено, що при звільнені ОСОБА_1 нараховано грошове забезпечення по день виключення зі списків особового складу у розмірі 9423,06 грн., у тому числі:

- грошова допомога для оздоровлення за 2015 рік у сумі 2791,50 грн.;

- грошова компенсація за невикористану відпустку за 2015 рік 465,25 грн.;

- вихідна допомога 1228,26 грн.;

- індексація 26,80 грн.

Згідно п.п.3 п. 242 Положення "Про проходження громадянами України служби у Збройних Силах України", затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Суд не заперечує твердження позивача стосовно того, що розрахунок по всім видам забезпечення з ним проведено не своєчасно - не в день виключення зі списків особового складу військової частини, оскільки Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 45 від 11.03.2015 року позивача виключено із списків особового складу військового комісаріату, однак розрахунок з ним проведено 23.03.2015 року. Однак, несвоєчасність проведення розрахунку, не є підставою для визнання звільнення незаконним.

Крім того, як зауважив представник відповідача, від ОСОБА_1 заяв, клопотань чи заперечень щодо виключення його із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 не надходило.

Суд не погоджується з висновком позивача про те, що його незаконно звільнили із лав Збройних Сил України без проведення повного розрахунку по усім видам забезпечення.

Стосовно вимоги позивача про визнання протиправними дій відповідача, які полягають у не розгляді та не вирішенні рапорту про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік, суд зазначає наступне.

У відповідності до вимог наказу Міністра оборони України від 12.02.2015 р. №60 Про бюджетну політику на 2015 рік військовослужбовець отримує матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань на підставі рапорту з додаванням до нього виправдних документів причини виплати. Рапорт військовослужбовця направляється на розгляд відповідної комісії до оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після позитивного розгляду рапорту рішення про виплату затверджується протоколом відповідної комісії, витяг з якого направляється до ІНФОРМАЦІЯ_2 та є підставою для видання наказу про виплату матеріальної допомоги військовослужбовцю. Наказ видається за штатним місцем служби військовослужбовця.

Докази подачі позивачем такого рапорту не надані, на що вказує і відповідач, заперечуючи проти позову. З огляду на що, вимога ОСОБА_1 щодо визнання протиправними дій відповідача, які полягають у не розгляді та не вирішенні рапорту про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань є безпідставною та неаргументованою, задоволенню не підлягає.

Вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь компенсації за неотримані норми харчування задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2002 року № 426 Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації затверджені норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації та встановлений вичерпний перелік військовослужбовців, які мають право на харчування за рахунок держави.

Зокрема, пп. л п. 1 приміток до норми № 1 передбачено, що за рахунок держави харчуванням забезпечуються військовослужбовці офіцерського складу, військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, особи рядового, начальницького складу і працівники авіації ДСНС, Національної гвардії та особи рядового, начальницького складу Держспецзв`язку під час несення бойового чергування, добового чергування, варти та у разі призначення до складу добового наряду, перебування в польових умовах (в таборах, на навчаннях, маневрах) під час відпрацювання завдань з бойової (навчально-бойової) підготовки, а військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, крім того під час перебування в навчальних військових частинах (центрах).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 входив до категорії осіб, які залучались для несення служби в добовому наряді згідно затверджених графіків. Перебуваючи в добовому наряді позивач забезпечувався продовольчим забезпеченням відповідно до пп. л п. 1 приміток до норми №1, що не заперечується самим позивачем та свідчать копії наказів та роздавальних відомостей продовольчого забезпечення в матеріалах справи.

Крім того, відповідно до пп. н п. 1 приміток постанови КМУ від 29.03.2002 року №426 громадяни, які призвані на військову службу у зв`язку з оголошенням мобілізації, - з дня прибуття їх до військового комісаріату. Право на харчування за цією нормою мають зазначені особи, за умови їх розміщення у казармах, наметах, гуртожитках у розташуванні військової частини (установи).

ОСОБА_1 , як військовослужбовець під час несення військової служби не розміщувався у казармах, наметах, гуртожитках у розташуванні військової частини, а проживав за місцем свого проживання, зазначене також не заперечується позивачем.

Таким чином, військовослужбовці призвані по мобілізації, які проходять військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_5 та мешкають за місцем проживання, забезпечуються продовольчим забезпеченням виключно під час перебування у добовому наряді.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь компенсації за неотримані норми харчування задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь компенсації за неотримане речове майно, суд зазначає наступне.

Скасовуючи постанову Вінницького окружного суду від 09.06.2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 30.09.2015 року, суд касаційної інстанції зауважив, що суд попередніх інстанцій помилково врахувано вимоги частини 2 статті 9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Проаналізувавши норму частини 2 статті 9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей суд дійшов висновку, що вона є спеціальною нормою, яка розповсюджується лише на військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, а тому щодо мобілізованих застосуванню підлягає частина 1 статті 9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Так, відповідно до частини 1 статті 9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 28 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року №1444 (далі Положення) передбачено, що військовослужбовцям, які звільняються у запас або відставку без права носіння військової форми одягу, виплачується грошова компенсація за нестримане речове майно або за їх згодою видається речове майно на суму грошової компенсації пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання речового майна до дати підписання наказу про звільнення або закінчення контракту.

В матеріалах справи міститься довідка про отримане та не отримане речове майно лейтенантом ОСОБА_1 , з якої судом встановлено, що ним отримано лише: шапку з овчини в кількості 1 шт.; костюм польовий в кількості 1 шт.; фуфайка в кількості 1 шт.; ремінь брючний в кількості 1 шт. Зазначене також підтверджується атестатом на речове майно №52 від 07.03.2015 року, що був досліджений судом у судовому засіданні. Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_1 не отримане все належне до видачі речове майно, яке передбачено Положенням.

З урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 , як військовослужбовець, який призваний за частковою мобілізацією, має право на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, а тому вимога про стягнення з відповідача на його користь суми компенсації за неотримане речове майно підляга задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення компенсації за моральну шкоду в сумі 2000 грн., відповідно до наявних в матеріалах справи документів вказана вимога свого достатнього підтвердження не знайшла, а тому задоволенню не підлягає.

Статтею 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються їх вимоги.

В статті 23 ЦК України законодавець чітко визначив, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Таким чином, під моральною шкодою розуміється втрата немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю.

Позивач не довів суду наявність заподіяної шкоди у вигляді душевних переживань та страждань, яких зазнав у зв`язку з такими діями відповідача. Крім того, не навів переконливих мотивів в обґрунтування зазначеної суми. Суд, виходячи із засад справедливості, вважає, що такі дії (бездіяльність) відповідача не могли заподіяти позивачу моральних страждань.

Частина друга статті 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до положень, закріплених статтею 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 статті 94 КАС України передбачено, що якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позивач за законом звільнений від сплати судового збору, а відповідачами не надано суду документального підтвердження судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відтак питання про стягнення зі сторін судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, Вінницький окружний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати грошової компенсації за неотримане ОСОБА_1 речового майна.

3. Зобов`язати Вінницький обласний військовий комісаріат нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно за час перебування на військовій службі з 18.03.2014 року по 11.03.2015 року.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.
Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Віятик Наталія Володимирівна