Справа № 804/385/16
Суддя: Павловський Дмитро Павлович
Дата ухвалення: 2016-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 квітня 2016 р. справа № 804/385/16
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що податковою інспекцією було проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань додержання податкового законодавства по взаємовідносинам з ПП «ТЕРРАСТРОЙ - Д» за період з 01.02.2015 р. по 31.03.2015 р., за результатами якої був складений акт № 65/04-61-22-5/24612305 від 29.07.2015 року, на підставі якого було прийняте вищевказане оскаржуване податкове повідомлення-рішення. Позивач не погоджується з висновками контролюючого органу, вважає обґрунтування акту перевірки безпідставним, висновки, викладені в акті перевірки, жодним чином не підтверджують реальність вказаних перевіряючим порушень, з огляду на те, що господарські операції ТОВ «АКІМ» та ПП «ТЕРРАСТРОЙ - Д» мали реальний характер, усі господарські операції були оформлені відповідними документами, податковими накладними, актами приймання-передачі виконаних робіт та платіжними дорученнями. Крім того, будь-які кримінальні справи, рішення судів щодо ПП «ТЕРРАСТРОЙ-Д», які давали б підстави для тверджень стосовно нереальності проведених господарських операцій, як то фіктивний статус підприємства - відсутні, отже, зазначене у акті позбавлене об'єктивного підгрунття та є особистою думкою - припущенням ревізора. Позивач також зауважує, що ДПІ не надано повноважень щодо визнання нереальності здійснення господарських операцій. Позивач вважає, що ТОВ «АКІМ» правомірно, на підставі положень ПК України отримало від контрагента податкові накладні, які було включено до реєстру отриманих податкових накладних, суми ПДВ віднесено до складу податкового кредиту, та суму витрат віднесено до витрат, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування. У зв'язку із чим, позивач вважає податкове повідомлення-рішення таким, що прийняте всупереч законодавству, протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.03.2016 року, після усунення недоліків позовної заяви, відкрито провадження у адміністративній справі, та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У судове засідання 14.04.2016 року прибув представник позивача, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в адміністративному позові.
Представник відповідача у судове засідання не прибув, про дату, час та місце проведення якого повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, процесуальним правом на участь у судовому засіданні не скористався, причини неявки не повідомив, на пропозицію суду заперечень проти позову та доказів на їх підтвердження у встановлений строк не направив.
Керуючись приписами ст. ст. 122, 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив розглянути справу в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи та подані до суду письмові докази, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи, суд дійшов висновку про наступне.
Згідно із положеннями Податкового кодексу України, основним завданням та функцією органів державної податкової служби є здійснення контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати податків та зборів (обов'язкових платежів), контролю за валютними операціями, контролю за додержанням порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги) у встановленому законом порядку.
Відповідно до пункту 20.1.4 статті 20 Податкового кодексу України, органи податкової служби мають право проводити перевірки платників податків (крім Національного банку України) в порядку, встановленому цим Кодексом.
Підпунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України передбачено, що органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
За результатами перевірки складений акт № 65/04-61-22-5/24612305 від 29.07.2015 року, в якому встановлені та зафіксовані наступні порушення:
ТОВ «АКІМ», не погоджуючись з результатами перевірки, звернулося до ДПІ із запереченням на Акт перевірки.
ТОВ «АКІМ» звернулось зі скаргою до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, яке розглянуло скаргу та надало відповідь від 28.10.2015 року № 8949/10/04-36-10-07-09 про результати розгляду первинної скарги.
Зазначене рішення ДФС України ТОВ «АКІМ» було отримано 14.12.2015 року.
Для проведення перевірки з питання встановлення взаємовідносин платником податків ПП «ТЕРРАСТРОЙ-Д» суб'єктом господарювання - ТОВ «Акім» було надано наступні документи: податкові накладні, угода з ПП «ТЕРРАСТРОЙ-Д», платіжні доручення, реєстри отриманих податкових накладних за перевіряємий період, інші.
Як свідчать матеріали перевірки, між (замовник) та ПП «Террастрой -Д» (підрядник) було укладено договори підряду від 25.02.15р. № 250215, від 17.02.15 р. № 1702/15, від 10.02.15р. № 100215, від 26 01.2015 р., № 2601/15, від 30.01.2015 р. № 3001/15, від 02.02.2015р. № 0202/15, від 05.02.2015 р. № 05/02/15, від 24.03.2015 р. № 2403/15 (монтаж металоконструкцій за адресою м. Кременець, Тернопільська область, зовнішній антикорозійний захист металоконструкцій за адресами: м. Миколаїв, м. Кременець, Тернопільська область, м. Дніпропетровськ).
Відповідно до наданих до перевірки актів приймання будівельних робіт, податкових накладних, вартість операцій з будівельно-монтажних робіт у лютому 2015 року складає 1015000,0 грн., у тому числі ПДВ - 169 166,67 грн., березні 2015 року - 1045000,00 грн., у тому числі ПДВ - 174166,67 грн.
У податковому обліку ТОВ «Акім» податок на додану вартість за вказаними податковими накладними віднесено до складу податкового кредиту лютого 2015 року у сумі 108 333,0 грн., березня 2015 року - 233333,00 грн.
В акті перевірки зазначено, що на підтвердження факту приймання - передачі будівельних робіт ТОВ «АКІМ» надано копії актів прийому виконаних робіт, проте, у вказаних актах не зазначено місця їх складання та посади осіб, відповідальних за здійснення господарських операцій, а тому акти не відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
В ході проведення перевірки проаналізовано вказані в актах виконаних робіт (послуг) ТОВ «Акім» кількість людино-годин, які відпрацьовані робітниками-будівельниками та робітниками, що обслуговують машинами (механізмами).
Так, з акту перевірки вбачається, що відповідно до актів виконаних робіт (послуг) за лютий 2015 року кількість людино-годин, які відпрацьовані робітниками-будівельниками, становить 7368,59, кількість людино-годин, які відпрацьовані робітниками, що обслуговують машини (механізми), становить 233,57.
При цьому, згідно з розрахунками Міністерства соціальної політики України кількість робочих днів у лютому 2015 року становить 20 днів та відповідно норма тривалості робочого часу на одну людину у лютому 2015 року становить 160 год. (8 год. на добу).
Однак, виходячи з показників люд/год., наведених в актах виконаних робіт (послуг), та враховуючи те, що згідно з податковим розрахунком за формою 1-ДФ за І квартал 2015 року ПП «Террастрой-Д» працюючихих за цивільно-правовими договрами - 9 осіб, вказаний суб'єкт господарювання витратив на роботах з монтажу м/к та зовнішнього антикорозійного захисту 40,94 години на добу та одночасно на обслуговування машин 1,3 годин на добу.
Аналогічно проаналізовано показники відображених людино-годин у актах приймання виконаних будівельних робіт за ф.КБ-2в ПП «Террастрой-Д» за березень 2015 року.
При цьому, згідно з розрахунками Міністерства соціальної політики України кількість робочих днів у березні 2015 року становить 21 день, норма тривалості робочого часу на одину людину у березні 2015 року становить 168 год. (8 год. на добу).
Однак, вказаний суб'єкт господарювання витратив на роботах з монтажу м/к, антикорозійного захисту та інш. 64,3 години на добу та одночасно на обслуговуванні машин 2,4 годин на добу.
Інформація про залучення ПП «Террастрой-Д» до виконання спірних робі третіх осіб (субпідрядників) також відсутня.
Перевіркою встановлено, що ТОВ «АКІМ» включило до складу податкового кредиту вартість товарів (робіт, послуг) на підставі документів, що не мають статусу первинних документів у розумінні Закону України від 16.07.99 №996-ХІV, оскільки документально не підтверджено факт здійснення господарських операцій.
Враховуючи зазначене, контролюючим органом було зроблено висновок про нереальність проведення господарських операцій між ТОВ «АКІМ» та ПП «Террастрой-Д» та юридичну дефективність первинних документів, у підприємства ТОВ «АКІМ» відсутній об'єкт оподаткування податком на додану вартість операцій з вищезазначеним постачальником в розумінні ст.22, ст.185 Податкового кодексу України.
За вказаними фактами ДПІ в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська зроблено висновки про неправомірне віднесення ТОВ «Акім» до складу податкового кредиту ПДВ у загальній сумі 341 666,0 грн.
Вирішуючи заявлений спір по суті, суд зазначає наступне.
Приписами п. 14.1 ст.14 ПК України визначено, що господарською діяльністю є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (14.1.36.); доходами є загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами (14.1.56.); постачанням товарів є будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду (14.1.191.); розумною економічною причиною (ділова мета) є причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності (14.1.231.).
Згідно з п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188 ПК України, об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, окрім іншого, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України. Датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, або дата відвантаження товарів. База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.
Відповідно до п. 201.1, 201.4, 201.6 ст.201 ПК України, платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один із способів, визначених в ті.201.1. ст.201 ПК України; податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця; податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.
Пунктом 200.1 ст.200 ПК Кодексу встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. В свою чергу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно з п. 198.1 ст.198 виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
При цьому, відповідно до п. 198.2, 198.3, 198.6 ст.198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою, протягом такого звітного періоду, окрім іншого, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 Кодексу).
З аналізу наведених законодавчих приписів вбачається, що необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток, є факт придбання товарів (послуг) з метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійсненим і підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.
Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
Згідно зі ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. А тому, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції та установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.
Для вирішення спору по суті та надання оцінки правомірності проведення позивачем податкового обліку, суд перевіряє відповідність вимогам законодавства первинних документів, їх наявність, що вимагається нормативно-правовими актами та безпосередньо укладеними угодами.
У відповідності до інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 20.07.2010 року № 1112/11/13-10 "Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби" процесуальна діяльність суду із встановлення обґрунтованості права платника податку на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування з податку на додану вартість повинна включати такі етапи:
1. Встановлення факту здійснення господарської операції. При цьому дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції - договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо. Необхідно перевірити фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як-от: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення, приміщень для зберігання товарів тощо; можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.
2. Встановлення спеціальної правосуб'єктності учасників господарської операції. Особа, яка видає податкову накладну, повинна бути зареєстрована як платник податку на додану вартість на момент вчинення відповідної господарської операції.
3. Встановлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг) і господарською діяльністю платника податку.
4. Встановлення дотримання платником податку спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість.
5. Встановлення факту надмірної сплати податку на додану вартість у ціні товарів (послуг), що придбані платником податку.
Аналогічна позиція викладена також у листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11.
Також у вищевказаному листі Вищого адміністративного суду України зазначено, що не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючим органом грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі і нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому взаємовідносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.
Оцінуватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.
Судом підлягає дослідженню факт реальності господарських операцій між позивачем та ПП «Террастрой-Д».
Судом були досліджені первинні документи, що стосуються господарської діяльності позивача з його контрагентом та встановлено, що вказані господарські операції пов'язані з господарською діяльністю позивача, а первинні документи складені у відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому, суд вважає висновки податкового органу, викладені в акті перевірки, неправомірними, виходячи з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що рамках господарської діяльності між ТОВ «АКІМ» (замовник) та ПП «Террастрой-Д» (підрядник) було укладено договори підряду від 25.02.15р. № 250215, від 17.02.15 р. № 1702/15, від 10.02.15р. № 100215, від 26 01.2015 р., № 2601/15, від 30.01.2015 р. № 3001/15, від 02.02.2015р. № 0202/15, від 05.02.2015 р. № 05/02/15, від 24.03.2015р. № 2403/15., за наступними адресами: монтаж металоконструкцій - м. Кременець, Тернопільська область, м. Дніпропетровськ; зовнішній антикорозійний захист металоконструкцій - м. Миколаїв, м. Кременець, Тернопільська область, м. Дніпропетровськ.
Реальність та фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та спірним контрагентом підтверджується долученими до матеріалів справи та дослідженими судом копіями актів приймання будівельних робіт та податковими накладними.
Підприємством ПП «Террастрой-Д» до договорів було виписано та надано підприємству ТОВ «АКІМ» наступні акти приймання будівельних робіт та податкові накладні: акти - від 30.03.2015 року №1, від 26.03.2015 року №1, від 23.03.2015 року №1, від 24.02.2015 року №1, від 26.02.2015 року №1, від 25.02.2015 року №1, від 18.03.2015 року №1, від 07.04.2015 року №1, податкові накладні - від 30.03.2015 року № 1792, від 27.03.2015 року №1746, від 27.03.2015 року №1746, від 24.02.2015 року №1282, №26.02.2015 року № 1328, від 25.02.2015 року № 1306, від 24.02.2015 року №1282, від 24.03.2015 року № 1282.
З матеріалів справи вбачається, що акти виконання будівельних робіт містять підписи, печатки представників сторін (директорів), які є тотожними до зазначених у договорах підряду, також містять зазначене місця складання, що, в свою чергу, тотожне місцю здійснення будівельних робіт.
Судом встановлено, що розрахунки за договорами здійснювались у безготівковій формі, що, в свою чергу, підтверджується копіями платіжних доручень, долученими до матеріалів справи: від 24.03.2015 № 1965, від 13.05.2015 року №2193, від 23.04.2015 № 2123, від 20.03.2-15 № 1951, від 26.05.2015 року №2250, 29.01.2015 року 86, від 15.05.2015 року 2202, від 13.03.2015 року № 1904, від 19.03.2015 року № 1942, від 21.05.2015 року № 2228, від 15.05.2015 року №2203, 13.03.2015 року № 1903, від 18.05.2015 року №2210,від 23.04.2015 року №2120, від 24.03.2015 року №1964.
Також, встановлено, що заборгованість за вищевказаними договорами відсутня.
На думку суду, надані позивачем первинні документи підтверджують формування показників податкової звітності позивача та вказують на реальність господарських операцій, які є підставою для формування податкового обліку підприємства.
Суд зазначає, що аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. Визначальним фактором для формування податкового кредиту платником податку на додану вартість є подальше використання таких товарів (основних фондів) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи - платника податку.
Крім того, відповідачем не надано доказів, які б спростовували реальність господарської операції з вищезазначеними контрагентами та докази, які б підтверджували обставини, викладені в акті перевірки.
В акті перевірки відсутні будь-які посилання на дефекти форми, змісту або походження первинних і розрахункових документів, які, в силу ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», Податкового кодексу України, п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року за № 88) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості.
З огляду на вище досліджені первинні бухгалтерські документи, суд приходить до висновку, що первинні бухгалтерські документи, надані позивачем на підтвердження реальності здійснення господарських операцій з вищенаведеним контрагентом відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а отже висновок податкового органу про юридичну дефектність оформлених документів суперечить вимогам податкового законодавства та фактичним обставинам справи.
Судом не приймаються до уваги доводи відповідача, викладені у акті перевірки від 29.07.2015 року про нереальність правочинів, укладених між позивачем та контрагентом, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту розірвання, визнання недійсними чи неукладеними вказаних правочинів. Відповідачем не було надано належних та допустимих доказів нікчемності означених договорів, фіктивної господарської діяльності контрагента позивача, безтоварності господарської операції, відсутності зв'язку укладених угод з господарською діяльністю позивача, притягнення до кримінальної відповідальності посадових осіб вказаних підприємств за ухилення від сплати податків або інші податкові правопорушення, а також, що укладені правочини порушують публічний порядок відповідно до ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України.
Наведені фактичні обставини та проаналізовані норми чинного законодавства дають підстави дійти висновку про те, що правовідносини за спірними правочинами в повній мірі відображені в бухгалтерському та податковому обліку, тобто позивачем дотримано принцип превалювання сутності над формою закріплений у ст. 4 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.
У відповідності до інформаційного листа Вищого адміністративного суду України № 1936/11/13-11 від 01.11.2011 року «Щодо підтвердження даних податкового обліку» документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.
При цьому сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.
Також, суд зауважує, що такі обставини, як відсутність у контрагента - постачальника основних засобів, трудових ресурсів, складських приміщень, транспортних засобів, необхідних для реального виконання будівельно-монтажних робіт, не можуть спростовувати фактичне виконання спірних операцій, оскільки податковим органом не доведено зв'язку цього факту з неможливістю виконання робіт із залученням інших фізичних осіб та орендованого майна. Крім того, відсутність у контрагентів працюючих осіб та основних фондів не позбавляють таких суб'єктів господарювання права залучати при виконанні своєї господарської діяльності інших осіб та обладнання на підставі цивільно-правових договорів, що не суперечить нормам цивільного та господарського законодавства.
Окрім того, слід зазначити, що висновки акту перевірки від 29.07.2015 року фактично не містять посилань на порушення саме позивачем вимог податкового законодавства, а містять лише припущення перевіряючих про неможливість підтвердження реальності здійснення господарських операцій позивачем, що є неприпустимим.
Також, є безпідставними покладення податковою інспекцією в основу порушення позивачем норм податкового законодавства, порушень, які вчинені контрагентом позивача - ТОВ «Террастрой - Д», що відображені у акті від 29.07.2015р., оскільки у відповідності до вимог ст.61 Конституції України юридична відповідальність носить індивідуальний характер, а тому позивач не може нести юридичної відповідальності за дії своїх контрагентів.
Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту або відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документально підтвердження розміру свого податкового кредиту.
Статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Так, Європейський Суд з прав людини у своєму рішення від 22.01.2009р.(«Булвес «АД проти Болгарії») зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз. На думку Європейського Суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Право на податковий кредит є «власністю» у розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке повинно розглядатися як таке, що виникло у момент повного виконання нею своїх зобов'язань щодо податкової звітності з ПДВ. Визнання права на нарахування податкового кредиту було поставлено в залежність від виконання обов'язків постачальником, в той час коли це не залежало від волі одержувача поставки - застосування відповідних положень Закону «Про ПДВ» стало не передбаченим і самовільним. Платник податку не має абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обов'язків із складення та подання декларації з ПДВ, а також обов'язку зі сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище рішення Європейського Суду).
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права та свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду від 09.01.2007р. у справі «Інтерсплав проти України»).
На підставі викладеного, судом було встановлено рух активів від контрагента до позивача. Суд зазначає, що надане документальне оформлення операцій між позивачем та його контрагентом свідчить про фактичне існування та реальність господарських правовідносин між такими особами.
Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд згідно ст.86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідачем по суті не надано в порядку виконання обов'язку, передбаченого ч. 2 ст. 71 КАС України, будь-яких належних та допустимих доказів, не доведено наявності обставин та підстав, які б свідчили про порушення позивачем податкового законодавства та наявність яких би призводила до невизнання права позивача на формування спірних сум податкових вигод та які б відповідно до вищезгаданих положень податкового законодавства та законодавства з питань бухгалтерського обліку унеможливлювали формування позивачем спірних сум податкових вигод за вищезгаданими операціями, які б свідчили про нездійснення спірних операцій та про юридичну дефектність первинних документів за спірними операціям, а відтак ДПІ не довела законності та обґрунтованості висновків акту перевірки та оскаржуваного рішення.
Захисту підлягають порушені права, свободи та інтереси позивача, щодо порушення яких суд дійшов відповідного висновку та це підтверджується відповідними доказами.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 7687,48 грн., що документально підтверджується платіжним дорученням № 16 від 11.01.2016 року.
Керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 11, 14, 69 - 71, 86, 94, 122, 128, 158 - 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, в порядку та у строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, та набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.П. Павловський