Справа № 815/572/15
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2016-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2016 р. Справа № 815/572/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О. А.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

доповідача, судді Димерлія О.О.

суддів: Єщенка О.В., Домусчі С.Д.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 травня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

26.01.2015 року громадянин ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної Міграційної Служби України (надалі по тексту - Відповідач або ДМС України ) про визнання неправомірним та скасування рішення від 19.12.2014 року № 768-14 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що рішенням ДМС України №768-14 від 19 грудня 2014 року, йому було відмовлено у визнанні «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, вищевказане рішення є необґрунтованим і незаконним, оскільки воно приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення.

Одеським окружним адміністративним судом від 28 травня 2015 року ухвалено постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 19.12.2014 року № 768-14 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - в повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача відсутні умови для визнання позивача біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить зазначену постанову скасувати та прийняту нову, якою задовольнити його позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. Крім того, позивач зазначає, що судом першої інстанції при прийняті оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права.

В судове засідання апеляційної інстанції сторони не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату , час і місце судового засідання, колегія суддів на підставі п.2 ч. 1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та зважаючи на з'ясовані обставини, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Перевіряючи повноту з'ясування судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування правових норм, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Нігерії, національність - нігерієць, віросповідання - іслам (а.с. 47).

ОСОБА_1 залишив країну постійного проживання 23.03.2012 року та літаком на підставі національного паспорту та студентської візи вилетів з Нігерії (м. Лагос) - Туреччина (м. Стамбул) - Україна (м. Київ). Кордон України перетнув 24.03.2012 року (а.с. 50).

09.07.2012 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 43-44).

Заява про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтована тим, що в 2006 році, коли позивач навчався в сільськогосподарському коледжі, він вступив в політичну партію "АSN" - Нігерійський Рух Нігерії. Зазначена партія знаходиться в опозиції, вона виступає проти влади та її корупційних діянь, проти експлуатації корисних копалин (нафта та інші) іншими недержавними компаніями. В 2010 році позивач став лідером молодіжної партії "АSN" -Нігерійське Рух Нігерії в районі Суледжа штат Неджестет. 30.11.2011 року дана партія влаштувала великий мітинг, мета якого була перекрити дорогу всім державам та недержавним компаніям, з якими держава підписала договір, щоб ті не використовували природні копалини (нафту, руду). Зазначений мітинг проходив в штаті Найгастет. На мітингу зібралось приблизно 10 тис. чоловік в районі Сулейджа. Влада направила поліцію з ціллю розігнали мітинг. Під час мітингу було вбито 37 чоловік та не відомо скільки чоловік було поранено. Позивач, як лідер молодіжної партії, збирав та організовував молодь на мітинг, за що його хотіли арештувати та навіть вбити. Однак, позивач встиг втекти до штату Ошун район Ошобо. ОСОБА_1 зазначив, що його батьки вирішили відправити його за межі Нігерії, оскільки близькі родичі активістів, які загинули під час мітингу, звинуватили позивача в їх гибелі.

Відповідно до анкети позивача, як особи, яка звернулась з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (а.с.47-52), та протоколу співбесіди з позивачем (а.с. 61-66), ОСОБА_1 народився в Нігерії, штат Негесте, с. Омуо-Екіті; останнє місце проживання в Нігерії: АДРЕСА_1; на батьківщині позивача залишились проживати: батько - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2., мати- ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

ОСОБА_1 після закінчення коледжу пішов працювати в сільськогосподарську організацію та з 2006 року паралельно від роботи займався активною діяльністю в політичній партії "Нігерійський рух", членом якої він являвся.

При співбесіді з працівниками органу міграційної служби позивач зазначив, що після організації ним мітингу - 12.06.2011 року його почала переслідувати поліція, відтак в грудні 2011 році ОСОБА_1 вирішив залишити країну походження.

19.11.2014 року за результатами розгляду особової справи № ODS 12/255 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити останньому у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с. 110-116).

Рішенням Державної міграційної служби України від 19.12.2014 року № 768-14 з посиланням на ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 40).

Не погоджуючись із вказаним рішенням міграційної служби, позивач оскаржив його до суду.

Вирішуючи справу по суті та відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з правомірності спірного рішення відповідача та, відповідно, з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, а також з відсутності законних підстав для надання позивачу статусу «біженця».

Суд апеляційної інстанції, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як слідує з положень п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону, «біженець» - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 цієї ж ст.1 даного Закону, «додатковий захист» - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем відповідно до «Конвенції про статус біженців» 1951 року і «Протоколу щодо статусу біженців» 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Так, статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Частиною 5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Прийняття рішень про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішень про втрату, позбавлення статусу біженця або додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту належить до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (п.1 ч.1 ст.27 Закону).

Отже, виходячи зі змісту «Конвенції про статус біженців» 1951 року та статті 1 вищевказаного Закону, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Таким чином, під час вирішення спірного питання щодо надання позивачу статусу біженця судом повинні враховуватися всі ці чотири підстави. При чому, немає суттєвого значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Також, слід враховувати й те, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). А об'єктивна сторона, в свою чергу, пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Відповідно до п.45 «Керівництва з процедур і критеріїв з вивчення статусу біженців Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців» (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому саме вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заслуговує довіри.

Так, свої доводи про необхідність надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 обґрунтовує побоюваннями бути заарештованим у зв'язку зі своєю опозиційною діяльністю в партії "АSN" та побоюванням агресії зі сторони родичів загиблих активістів під час мітингу в 2011 році.

Суд зазначає, що аналіз ситуації по країні походження при визнанні статусу біженця має слугувати доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

В той же час, аналізуючи ситуацію, що склалась в країні походження позивача - Нігерії, суд зазначає, що згідно інформації з мережі Інтернет на президентських виборах в Нігерії, що відбулись в березні 2015 року, перемогу отримав кандидат з опозиційної партії.

Вказана обставина свідчить про той факт, що побоювання позивача зазнати переслідувань з боку влади внаслідок проведених мітингів у разі повернення в країну походження, вже не мають свого підґрунтя, оскільки обставини, які, на думку позивача, заважали йому повернутись на батьківщину, відпали зі зміною влади в країні.

Крім того, суд критично відноситься до тверджень позивача відносно загрози зазнати переслідувань зі сторони родичів загиблих активістів, оскільки, по-перше, позивачем надано в своїй заяві та при проведеній співбесіді, суперечливі дані щодо дати проведення мітингу, що ставить під сумнів взагалі факт організації позивачем відповідного мітингу. По-друге, з матеріалів особової справи ОСОБА_1 не вбачається підстав для таких утисків, адже відомостей відносно будь-якого насильного впливу позивача до участі інших осіб в мітингах, не надано. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що саме позивач був організатором мітингу, що пройшов в Нігерії в 2011 році. Також, позивачем не деталізовано інформацію та джерела її отримання щодо надходження до нього звинувачень в смерті людей.

Окрім наведеного, суд акцентує увагу на тому, що в адміністративному позові ОСОБА_1 посилався на те, що влада Нігерії вважає позивача одним з представників "Боко Харам", однак таких відомостей працівникам міграційної служби про проведені співбесіди позивач не надавав та в своїй заяві про надання захисту в Україні не вказував.

Також, згідно змісту адміністративного позову, в 2010 році було вбито батька позивача, який був імамом в м. Юбе. Причину вбивства, позивач пов'язує з небажання його батька підкорятися законам організації "Боко Харам", проте відповідно до протоколу співбесіди з позивачем (а.с. 61-66), на батьківщині позивача залишились проживати: батько - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. та мати- ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відтак, надання позивачем суперечливих відомостей, свідчить про те, що надана інформація є очевидно неправдивою та такою, що не може бути розглянута в площині надання заявникові міжнародного захисту в Україні.

Таким чином, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

В даному випадку позивач не обґрунтував існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

З огляду на вищевикладене та враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 19 грудня 2014 року №768-14 є правомірним та обґрунтованим.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Отже, враховуючи вищезазначені обставини та оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, апеляційний суд, як і суд 1-ї інстанції, вважає, що суб'єкт владних повноважень, в даному конкретному випадку, прийняв законне і обґрунтоване рішення та, в свою чергу, вірно зазначив, що позивачем не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих його побоювань стати жертвою переслідувань та котрі впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення. Причини ж, які позивач зазначає щоб залишитись в Україні, як вже було вказано вище, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідування, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, суд апеляційної інстанції, діючи виключно в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 197, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України,апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Суддя-доповідач: О.О. Димерлій

Суддя: О.В. Єщенко

Суддя: С.Д. Домусчі