Справа № 826/16337/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2016-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Качура І.А., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІАКОР» про анулювання ліцензії, зобов’язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення (далі по тексту також - позивач) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІАКОР» (надалі також – відповідач), в якому просила:

Відповідач у судове засідання явки повноважного представника не забезпечив, про час, дату і місце проведення судового розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неприбуття суд не повідомив; клопотань/заяв щодо відкладення розгляду справи чи оголошення перерви від відповідача не надходило. Крім того, пояснень чи заперечень щодо заявленого позову до суду не надходило.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з огляду про наступне.

В подальшому, відповідачем 25.03.2015 прийнято рішення про проведення позапланової перевірки діяльності ТОВ «ВІАКОР».

Як зазначає позивач, за фактичною та юридичною адресами, за номером телефону, зазначеним у Державному реєстрі телерадіоорганізацій та у Державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, представники ліцензіата ТОВ «ВІАКОР», м. Київ, відсутні; з огляду про що позивачем було складено відповідний Акт щодо неможливості здійснення перевірки від 25.03.2015.

Розпорядженням від 15.04.2015 зобов’язано ТОВ «ВІАКОР» усунути порушення та привести свою діяльність у відповідність до вимог чинного законодавства у термін до 09.05.2015.

В подальшому, за результатами моніторингу від 18.06.2015 зафіксовано відсутність мовлення компанії, що свідчить про невиконання ТОВ «ВІАКОР» рішення Національної ради від 09.05.2015.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив із наступного.

Відносини, що виникають у сфері телевізійного та радіомовлення на території

України, правові, економічні, соціальні, організаційні умови їх функціонування, спрямовані на реалізацію свободи слова, прав громадян на отримання повної, достовірної та оперативної інформації, на відкрите і вільне обговорення суспільних питань, регламентовані приписами Закону України «Про телебачення і радіомовлення».

Частиною четвертою статті 7 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» визначено, що єдиним органом державного регулювання діяльності у сфері телебачення і радіомовлення незалежно від способу розповсюдження телерадіопрограм і передач є Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення (далі - Національна рада).

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення» ліцензія Національної ради на телерадіомовлення є єдиним і достатнім документом дозвільного характеру, що надає право ліцензіату вести телерадіомовлення.

Частинами четвертою та сьомою статті 27 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» обов'язковими додатками до ліцензії на мовлення є: - програмна концепція мовлення; - організаційно-технічні, фінансові, інвестиційні зобов'язання, взяті організацією - ліцензіатом під час конкурсного відбору або під час розгляду її заяви Національною радою при отриманні ліцензії на позаконкурсних засадах; - докладні характеристики каналу мовлення, мережі мовлення, багатоканальної телемережі: частота (частоти), місцезнаходження та потужність передавача (передавачів), територія розповсюдження програм, місцезнаходження головної станції багатоканальної телемережі, максимальна кількість каналів (ресурс) багатоканальної телемережі, територія розташування (прийому) багатоканальної мережі; - відомості про засновника (співзасновників), власника (співвласників) телерадіоорганізації - ліцензіата та пов'язаних осіб, які були зазначені у заяві про видачу (продовження строку дії) ліцензії на мовлення; - відомості про склад управлінських та/або наглядових органів телерадіоорганізації-ліцензіата: керівника організації, склад ради директорів, склад наглядової ради тощо (для кожної з осіб - прізвище, ім'я, по батькові, дата народження, громадянство, адреса, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відмітку в паспорті).

Ліцензіат зобов'язаний виконувати умови ліцензії. Національна рада контролює виконання ліцензіатами умов ліцензій, а в разі їх порушення - застосовує штрафні санкції відповідно до вимог цього Закону.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення» Національна рада здійснює: нагляд за дотриманням телерадіоорганізаціями та провайдерами програмної послуги вимог законодавства у галузі телерадіомовлення; застосування в межах своїх повноважень санкцій відповідно до закону; офіційний моніторинг телерадіопрограм.

Пунктом в частини п’ятої статті 37 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» передбачено, що Національна рада може звертатися до суду про анулювання ліцензії на мовлення на підставі: факту невиконання розпоряджень про усунення порушень законодавства та ліцензійних вимог.

Так, процедуру видачі, переоформлення та анулювання ліцензії провайдера програмної послуги урегульовано положеннями Закону України «Про телебачення і радіомовлення».

Частиною 1 статті 70 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» передбачено, що Національна рада здійснює контроль та нагляд за дотриманням законодавства телерадіоорганізаціями і провайдерами програмної послуги і забезпечує виконання вимог законодавства України у сфері телебачення і радіомовлення та інших Законів.

Згідно статті 71 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» відповідальність за порушення законодавства про телебачення і радіомовлення несуть телерадіоорганізації, провайдери програмної послуги, їх керівники та працівники, інші суб'єкти господарської діяльності, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Винні в порушеннях несуть цивільно - правову, адміністративну і кримінальну відповідальність згідно із законодавством України.

Міру відповідальності та відповідні санкції за порушення законодавства про телебачення і радіомовлення встановлює суд. У визначених цим Законом випадках санкції за порушення законодавства про телебачення і радіомовлення встановлюються Національною радою.

Відповідальність за порушення законодавства про телебачення і радіомовлення встановлюється на підставі документальних свідчень, актів перевірки телерадіоорганізацій, звернень визначених цим Законом органів державної влади.

При цьому, стаття 72 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» встановлює порядок застосування санкцій за порушення законодавства про телебачення і радіомовлення та види таких санкцій.

Санкції за порушення законодавства про телебачення і радіомовлення застосовуються за рішенням суду або, у встановлених цим законом випадках, за рішенням Національної ради.

Національна рада приймає рішення про застосування санкцій на підставі наданих документальних свідчень, актів перевірки чи подання визначених цим Законом органів державної влади.

Серед видів санкцій, які Національна рада може застосовувати до провайдерів програмної послуги є оголошення попередження; стягнення штрафу; подання до суду справи про анулювання ліцензії на мовлення.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що рішення про оголошення попередження приймається у разі першого порушення законодавства чи умов ліцензії телерадіоорганізацією або першого порушення законодавства провайдером програмної послуги.

Рішення про стягнення штрафу приймається: якщо після винесення попередження відповідні порушення не були усунені; якщо телерадіоорганізація за час після видачі (продовження) ліцензії вже отримала не менше трьох попереджень; якщо провайдер програмної послуги за час після сплати ним попереднього штрафу вже отримав не менше трьох попереджень.

Якщо порушення не були усунені після попередження та стягнення штрафу, Національна рада подає до суду справу про анулювання ліцензії на мовлення телерадіоорганізації або справу про скасування державної реєстрації провайдера програмної послуги (пункт 12 статті 72 Закону України «Про телебачення і радіомовлення»).

Виходячи з системного аналізу законодавства, суд приходить до висновку, що відповідач не дотримався порядку звернення до суду, який зазначений вище, оскільки, у відповідності до положень пункту 12 статті 72 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» Національна рада подає до суду справу про анулювання ліцензії на мовлення телерадіоорганізації, лише у випадку не усунення порушень після попередження та стягнення штрафу. Однак, позивачем не приймалось рішення у вигляді попередження, не накладався штраф на відповідача та, відповідно, не стягувався.

Зазначена позиція суду узгоджується із позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалі від 24.04.2014 №К/800/2857/13 (2а-1198/12/2170).

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Згідно ч.4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163, 167, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур