Справа № 808/1183/16
Суддя: Нестеренко Людмила Олексіївна
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 року Справа № 808/1183/16 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Нестеренко Л.О., при секретарі судового засідання Фесик А.В.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача 1: ОСОБА_2,

відповідача 2: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали адміністративної справи

за позовною заявою громадянина ОСОБА_4: ОСОБА_5 Мохамеда ІІ

до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області,

до заступника начальника Ленінського РВ у м.Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області ОСОБА_3

про скасування рішення про заборону вїзду на територію України терміном на три роки,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що 25 березня 2016 заступник начальника Ленінського РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області ОСОБА_3 прийняла рішення № 3, яким вирішила: примусово повернути ОСОБА_5 Мохамеда ІІ за межі України та зобов»язати його покинути територію України у термін до 23.04.2016; заборонити позивачу в»їзд на територію України на три роки.

Позивач є громадянином ОСОБА_4, і перебував на момент винесення цього рішення на території України без відповідних правових підстав, оскільки під час винесення цього рішення його посвідку на тимчасове проживання в Україні було скасовано у зв»язку з відрахуванням із Запорізького державного медичного університету.

Позивач вважає прийняте відповідачем 2 рішення в частині заборони в»їзду на територію України строком на три роки протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з наступних підстав.

Підстави застосування заборони в»їзду на територію України визначені положеннями ст. 13 Закону України « Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», якою передбачено застосування такої міри, якщо особа порушує законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Приймаючи оскаржуване рішення, відповідач- 2 не наводить жодного обґрунтування з посиланням на конкретний пункт ч. 1 ст. 13 Закону та не пояснює необхідність застосування саме до позивача такого заходу. Відповідач 2 повинен був обґрунтувати застосування заборони в»їзду позивачу на територію України з посиланням на конкретний пункт ч. 1 ст. 13 вищезазначеного Закону України.

Тому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення № 3 від 25.03.2016, прийняте заступником начальника Ленінського РВ у м.Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області ОСОБА_3

в частині заборони позивачу подальшого вїзду на територію України терміном на три роки.

У судовому засіданні представник позивача на позові наполягає, просить суд його задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідачів 1 і 2 у судовому засіданні проти позову заперечують, вважають своє рішення законним та обґрунтованим, та просять суд відмовити позивачу в його позові.

Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов позивача про визнання протиправним та скасування рішення відповідача 2 в частині заборони в подальшому в'їзді в Україну позивачу таким, що підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом з пояснень сторін та матеріалів справи, позивач ОСОБА_5 Мохамед ІІ є громадянином ОСОБА_4, з 2012 року навчався на контракті у Запорізькому державному медичному університеті. 11.11.2014 року у зв»язку з навчанням позивачу було видано посвідку на тимчасове проживання в Україні терміном до 01.08.2015. Згідно наказу Запорізького державного медичного університету № 500-с від 02.06.2015 року позивач був відрахований за порушення умов контракту, та було направлено лист до УДМС України в Запорізькій області про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні позивача у зв'язку з відрахуванням.

Рішенням УДМС України в Запорізькій області від 05.06.2015 на підставі п. 19 Постанови Кабінету міністрів України від 28.03.2012 № 251 «Про затвердження порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання» посвідка на тимчасове проживання в Україні ОСОБА_5 Мохамеда ІІ ТР 120733 скасована.

На підставі протоколу про адміністративне правопорушення ПР МЗП №134470, складеного 25.03.2016 року спеціалістом Ленінського РВ м. Запоріжжя відносно позивача за ч. 1 ст. 203 КУпАП, постановою начальника Ленінського РВ м. Запоріжжя було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення від 25.03.2016 на ОСОБА_5 Мохамеда ІІ у вигляді штрафу у розмірі 510 гр., який був сплачений позивачем одразу ж.

25.03.2016 року заступником начальника Ленінського РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області ОСОБА_3 було винесено рішення № 3, яким було примусово повернуто позивача за межі України та зобов»язано його покинути територію України у термін до 23.04.2016 року, а також заборонено позивачу в»їзд на територію України на три роки.

Оскарження зазначеного рішення в частині заборони в»їзду позивачу на територію України строком на 3 роки і є предметом даного позову.

Проаналізувавши обставини справи, суд вважає зазначене рішення відповідача в цій частині протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Правовідносини по даній справі регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773 від 22.09.2011 зі змінами, Порядком продовження строку перебування га продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року № 150 та іншими нормативними актами. Згідно з п. 2 зазначеного Порядку, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в'їзду з держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено м і ж н а р о д н и м и д о г о в о р а м и У к р аїн и.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується у разі, коли вони прибули з держав з безвізовим порядком в'їзду за наявності обгрунтованих підстав (лікування, вагітність чи пологи, догляд за хворим членом родини, оформлення спадщини, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України тощо) та за умови подання підтверджувальних документів - на період існування таких підстав, але не більш як 180 днів з дати останнього в'їзду в Україну (п. 6 Порядку).

Судом встановлено, що позивач, являючись громадянином ОСОБА_4, не дотримався порядку тимчасового перебування іноземців на території України, а саме після закінчення дозволеного терміну перебування в Україні ухилявся від виїзду з території України, чим порушив вимоги ч. 3 ст. 9 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, як підставу для визнання протиправним оскаржуваного рішення, зазначив, що відповідач у своєму рішенні зобов'язаний був вказати одну з підстав для заборони в'їзду в Україну, визначених ст. ІЗ Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Вищого адміністративного суду України, висвітленими в п. 18 Постанови №1 від 25.06.2009р. «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка погребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» ( в редакції Постанови від 16.03.2012 року ) при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в'їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею ІЗ та частиною другою статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". При цьому необхідність заборони в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов'язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в'їзду в Україну необхідно мати па увазі, що процедура заборони в'їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Крім того, відповідно до частини другої статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, дії яких порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Таке рішення може бути оскаржене разом або окремо від рішення про примусове повернення.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону Украйні «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку:

якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні:

якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

якщо паспортний документ такої особи. віза підроблені. зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі:

якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну:

якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду - виїзду.

Вказаний перелік підстав для заборони в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

З аналізу вищезазначених норм Закону вбачається, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов'язані одночасно приймати рішення й про заборону в'їзду цієї особи па територію України. Встановлена ч.2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» можливість прийняття рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень, тобто суб'єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень. Виходячи з конструкції правової норми, закріпленої в ч. 2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну є не обов'язковою, а являється факультативною санкцією, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав.

При цьому суд зазначає, що статтею 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" не визначено підстави для заборони в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

Суд не приймає до уваги доводи про те, що необхідність встановлення відповідачем заборони в'їзду на територію України пов'язувалася з тривалістю порушення позивачем правил перебування в Україні, оскільки за дане правопорушення позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності і вказана обставина могла бути врахована при визначенні розміру адміністративного стягнення, однак не є передбаченою законом підставою для заборони в'їзду іноземцю в Україну.

Таким чином, суд вважає, що відповідач, як орган державної міграційної служби, помилково ототожнив підстави для примусового повернення позивача в країну походження, визначені у ч. І ст. 26 Закону, з підставами для заборони його в'їзду в Україну.

З урахуванням наведеного, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими, а отже, рішення відповідача підлягає скасуванню в частині.

Керуючись ст.ст.94, 158- 167, Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати рішення №3 від 25.03.2016, винесене Ленінським районним відділом у м.Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області в частині заборони громадянину ОСОБА_4 - ОСОБА_5 Мохамеду ІІ подальшого вїзду на територію України терміном на три роки.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Ленінського районного відділу у м.Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області на користь громадянина ОСОБА_4 - ОСОБА_5 Мохамеда ІІ судовий збір у розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) грн. 21 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Л.О. Нестеренко