Справа № 2а-673/08/1370
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2016-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2016 року № 2а-673/08/1370

об 14 год. 05 хв. м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, в складі, головуючий суддя Гавдик З.В., Братичак У.В., Гулкевич І.З., секретар судового засідання Палюк М.М., розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу № 2а-673/08/1370 за адміністративним

позовом ОСОБА_1
до Служби безпеки України, представник - Борківський О.Р.
про стягнення грошового забезпечення

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Служби безпеки України, у якому із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 06.06.2016 року просив:

- Визнати протиправними дії та бездіяльність Служби безпеки України щодо невиплати грошового забезпечення за період з грудня 2007 року по вересень 2008 року;

- Стягнути з Служби безпеки України грошове забезпечення за період з 01 грудня 2007 року по 30 вересня 2008 року з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 161599,50 грн. (сто шістдесят одна тисяча п'ятсот дев'яносто дев'ять гривень 50 копійок);

- Стягнути з Служби безпеки України грошове забезпечення за весь час затримки з 01 жовтня 2008 року по день фактичного розрахунку, який становить згідно розрахунку з 01 жовтня 2008 року по 30 травня 2016 року у розмірі 555698,40 (п'ятсот п'ятдесят п'ять тисяч шістсот дев'яносто вісім гривень 40 копійок) грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15 березня 2016 року колегія суддів Вищого адміністративного суду України розглянувши матеріали даної адміністративної справи, винесла ухвалу суду, якою ухвалила:

«Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 1 червня 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошового забезпечення за період з грудня 2007 року по вересень 2008 року з урахуванням встановленого індексу інфляції скасувати, справу в цій частині направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

В решті постанову Львівського окружного адміністративного суду від 1 червня 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2014 року, а також ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 1 червня 2012 року та Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2014 року залишити без змін».

У мотивувальній частині ухвали Вищого адміністративного суду України зазначено про те, що «висновки судів не ґрунтуються на законі, суперечать вимогам ст. 116 КЗпП України, яка передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум».

Позивач зазначає, що за час розгляду справи ситуація не змінилась, грошове забезпечення та інші виплати, не зважаючи на неодноразові звернення до керівництва Служби безпеки України, не були нараховані і виплачені.

Бездіяльність відповідача призвела до того, що, починаючи з грудня 2007 року позивач не отримав виплати - грошового забезпечення та відповідної компенсації, що є порушенням його конституційних прав.

Згідно Постанови КМ України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно довідки № 58 Управління Служби безпеки України в Закарпатській області про нарахування грошового забезпечення за період з 01.06.2007 року по 30.11.2007 року розмір грошового забезпечення позивача за останні два місяці становив: жовтень 2007 року - 6040,20 грн., - листопад 2007 року - 6040,20 грн.

Згідно Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159 та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» позивачу належить відповідна компенсація за затримку своєчасного грошового забезпечення.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав додаткові пояснення та докази, просив позов задоволити повністю.

Позиція відповідача викладена в запереченні, обґрунтована тим, що Порядок прийняття громадян на військову службу, її проходження та звільнення з військової служби, поняття військової дисципліни, обов'язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень у Службі безпеки України регламентуються Законами України «Про Службу безпеки України», «Про дисциплінарний статут Збройних сил України», «Про військовий обов'язок та військову службу», Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженим Указом Президента України від 27.12.2007 року №1262/2007, Наказом СБУ від 14.10.2008 року за №772 «Про затвердження Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України».

Згідно ст. 20 Закону України «Про Службу безпеки України» порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством, поширюється і на співробітників-військовослужбовців Служби безпеки України. Статтею 30 цього ж закону визначено, що «форми та розмір грошового забезпечення військовослужбовців Служби безпеки України встановлюються законодавством і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Служби безпеки України якісним складом військовослужбовців, враховувати характер, умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності».

Посилання позивача на норми КЗпП України є безпідставним, оскільки дане законодавство регулює трудові відносини працівників підприємств, установ, організацій, в тому числі і порядок нарахування та виплати заробітної плати. Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями, а проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, а відтак дія КЗпП України на військовослужбовців не поширюється.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечення підтримав, надав додаткові пояснення, просив в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, безпосередньо, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази, давши їм оцінку, суд встановив наступні обставини:

29.09.2008 року відповідачем по особовому складу видано наказ за №1287-ос «Про накладення дисциплінарного стягнення на полковника ОСОБА_1В.», яким позивача згідно п. «є» ст. 86 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України звільнено з військової служби за службовою невідповідністю (а.с.60 том VІ).

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, КЗпП України, із змінами і доповненнями (в редакції чинні на час спірних правовідносин), КАС України.

Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Стаття 70 КАС України встановлює правила належності доказів, які визначають об'єктивну можливість доказу підтверджувати обставину, що має значення для вирішення справи, а також правила допустимості доказів, що визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину у справі. Предметом доказування, згідно з ч. 1 ст. 138 КАС України, є обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Згідно ухвали ВАС України від 15.03.2016 року по даній справі, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 1 червня 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошового забезпечення за період з грудня 2007 року по вересень 2008 року з урахуванням встановленого індексу інфляції скасувати, справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

В решті постанову Львівського окружного адміністративного суду від 1 червня 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2014 року, а також ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 1 червня 2012 року та Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2014 року залишено без змін.

Висновки і мотиви, з яких частково скасовані рішення, наступні:

«Доводи касаційної скарги про незаконність судових рішень у цій частині позовних вимог, зокрема про порушення судами норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на доказах та законі, спростовуються висновками судів, викладеними у судових рішеннях. До того ж, ці доводи касаційної скарги були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій і їм дана належна правова оцінка.

Касаційна скарга не містить переконливих доводів про те, що розглядаючи спір у цій частині позовних вимог суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм матеріального чи процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. Не може бути скасовано судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Разом з тим, з висновками судів про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошового забезпечення за період з грудня 2007 року по вересень 2008 року з урахуванням встановленого індексу інфляції погодитися не можна.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, рішення судів попередніх інстанцій у цій частині не ґрунтуються на повному та всебічному з'ясуванні обставин справи.

Так, відмовляючи у задоволенні цих позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач при звільненні позивача 29 вересня 2008 року нарахував грошове забезпечення останньому за період з 19 травня по 16 серпня 2008 року, що стверджується довідкою від 14 листопада 2008 року (а.с.54 т.3), проте правові норми не передбачають обов'язку відповідача повідомляти позивача про нарахування йому зазначених коштів, а позивач не вжив доступних заходів для отримання цих коштів.

Однак, такі висновки судів не ґрунтуються на законі, суперечать вимогам ст.116 КЗпП України, яка передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум».

Згідно ч. 5 ст. 227 КАС України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

Судом частково враховуються обґрунтування позовних вимог позивача, а саме лише в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошового забезпечення за період з 01.12.2007 року по 30.09.2008 року, оскільки згідно наказу від 29.09.2008 року по особовому складу за №1287-ос «Про накладення дисциплінарного стягнення на полковника ОСОБА_1В.», позивача згідно п. «є» ст. 86 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України звільнено з військової служби за службовою невідповідністю, однак в день звільнення відповідачем не здійснено виплат всіх сум, що належали позивачу. Про те, що позивач в період проходження служби 01.12.2007 року по 30.09.2008 року не отримував жодного грошового забезпечення, представник відповідача не заперечував, та на спростування вказаного не надав суду будь яких належних та допустимих доказів.

Згідно Постанови КМ України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

В матеріалах справи є довідка СБУ в Закарпатській області за № 58, згідно якої позивач отримував грошове забезпечення за жовтень, листопад 2007 року в сумі 6040,20 грн. відповідно стягненню підлягає лише грошове забезпечення за період з грудня 2007 року по вересень 2008 року в сумі 60402,00 грн.

Вказаний розмір грошового забезпечення відповідачем не заперечувався, та на його спростування суду будь яких належних та допустимих доказів не надано.

Відтак, в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судом не враховуються позовні вимоги позивача, в частині визнання протиправними дії та бездіяльність відповідача щодо невиплати грошового забезпечення за період з грудня 2007 року по вересень 2008 року, стягнення за цей ж період встановленого індексу інфляції та стягнення грошового забезпечення за весь час затримки з 01 жовтня 2008 року по день фактичного розрахунку, з посиланням на ст. 117 КЗпП України, Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159, Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», оскільки вказані норми встановлюють відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, лише за умови вини власника або уповноваженого ним органу невиплати у строки належних звільненому працівникові сум.

Аналізуючи вказані норми, суд прийшов до висновку, що своєчасно не отриманий з вини громадянина доход, не може бути підставою для застосування до роботодавця відповідальності за затримку розрахунку при звільненні працівника.

Постановою суду по даній справі від 01.06.2012 року, встановлено: «Що стосується стягнення суми коштів за затримку розрахунку при звільненні, то суд вважає такі безпідставними, оскільки така затримка зумовлена бездіяльністю позивача». З вказаним висновком суду погодилися, як апеляційна так і касаційна інстанції.

Встановлена по суті вина позивача, унеможливлює застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні позивача щодо предмету спору із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 06.06.2016 року.

Відтак в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судом не враховуються заперечення відповідача про те, що до спірних правовідносин не застосовуються норми КЗпП України, який регулює трудові відносини працівників підприємств, установ, організацій, в тому числі і порядок нарахування та виплати заробітної плати, а військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями, а проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, оскільки, як зазначено вище висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої інстанції при розгляді справи, а в ухвалі по даній справі ВАС України вказав саме про невідповідність висновків судів вимогам ст. 116 КЗпП України, що відповідачем не спростовано.

Згідно ст. 49, 70 КАС України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, а відтак зобов'язані обґрунтовувати належність та допустимість доказів для підтвердження своїх вимог або заперечень, що позивачем зроблено частково.

Таким чином, з врахуванням ст. 162 КАС України, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій та бездіяльності Служби безпеки України та стягнення коштів підлягають задоволенню частково.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 159-163, 167 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задоволити частково.

2. Стягнути з Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01.12.2007 року по 30.09.2008 року у розмірі 60402,00 грн.

3. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього ж Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 254 КАС України.

Постанова складена у повному обсязі 18.07.2016 року.

Головуючий суддя Гавдик З.В.

Суддя Братичак У.В.

Суддя Гулкевич І.З.