Справа № 813/2517/15
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2016-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" липня 2016 р. м. Київ К/800/171/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головчук С.В. (суддя-доповідач),
Ліпського Д.В.,
Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області

на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області (далі - ГУ ДФС у Львівській області) про скасування наказів, поновлення на роботі,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом про скасування наказів та поновлення на посаді. В обґрунтування вимог зазначав, що з 2008 року проходив публічну службу на посаді начальника адміністративно-господарського управління Державної податкової адміністрації у Львівській області (далі - ДПА у Львівській області). У березні 2011 року його затримано працівниками служби безпеки, порушено кримінальну справу за ознаками частин 2 статті 189 Кримінального кодексу України (далі - КК України) та взято під варту. Наказом голови ДПА у Львівській області від 10 червня 2011 року № 211-о припинено його перебування на державній службі в митних органах за порушення Присяги державного службовця, відповідно до пункту 6 частини 1 статті 30 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» (далі - Закон № 3723-XII). Підставою звільнення позивача, зокрема, зазначено наказ ДПА у Львівській області від 08 червня 2011 року № 609 «Про результати службового розслідування». Вважаючи своє звільнення неправомірним та уточнивши позовні вимоги, просив суд поновити строк звернення до суду, скасувати накази ДПА у Львівській області від 08 червня 2011 року № 609 та від 10 червня 2011 року № 211-о і поновити на посаді начальника управління інфраструктури ГУ ДФС у Львівській області з моменту звільнення.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2015 року, яку залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2015 року, якою позов задоволено. Скасовано наказ ДПА у Львівській області від 08 червня 2011 року № 609 «Про результати службового розслідування». Скасовано наказ ДПА у Львівській області від 10 червня 2011 №211-0 «Про звільнення» в частині припинення державної служби та звільнення з посади начальника адміністративно-господарського управління ОСОБА_4 Поновлено ОСОБА_4 на посаді начальника управління інфраструктури ГУ ДФС у Львівській області з 11 червня 2011 року.

У касаційній скарзі ГУ ДФС у Львівській області порушує питання про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалення нового рішення про відмову в позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, зокрема норм статей 99, 100 КАС України та Закону № 3723-XII. Вказує, що оскаржувані позивачем накази є правомірними і прийняті відповідачем у відповідності до норм Закону № 3723-XII. Зазначає, що суди не дали належної оцінки обставинам справи та доводам відповідача про те, що з червня 2011 року позивач знав про зміст оскаржуваних ним наказів про що свідчать його підписи і, після звільнення із СІЗО у грудні 2012 року, мав можливість їх оскаржити, проте за захистом порушеного права звернувся до суду лише у 2015 році. Крім того, на момент розгляду справи у суді ОСОБА_4 був працевлаштований.

ОСОБА_4 у запереченнях на касаційну скаргу посилається на те, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, судами правильно встановлені факти, досліджені докази та наведені обґрунтовані висновки, що відповідають позиції Верховного Суду України, яку він висловів у постанові від 03 березня 2015 року. Просить залишити касаційну скаргу ГУ ДФС у Львівській області без задоволення, а судові рішення без змін.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами встановлено, що з 15 листопада 2001 року ОСОБА_4 проходив публічну службу в ДПА у Львівській області на різних посадах та 15 листопада 2001 року прийняв Присягу державного службовця.

З 28 травня 2008 року позивач працював на посаді начальника адміністративно-господарського управління ДПА у Львівській області.

Наказом ДПА у Львівській області від 10 червня 2011 року № 211-0 припинено перебування ОСОБА_4 на державній службі за порушення Присяги державного службовця, відповідно до пункту 6 частини 1 статті 30 Закону № 3723-XІІ і звільнено його з посади начальника адміністративно-господарського управління.

Цей наказ видано на підставі наказу ДПА у Львівській області від 08 червня 2011 року № 609 «Про результати службового розслідування» та акту службового розслідування від 25 травня 2011 № 150, складеного за результатами перевірки недодержання позивачем 18 березня 2011 року законодавства про державну службу.

За висновками службового розслідування, 18 березня 2011 року ОСОБА_4 був відсутній на робочому місці без поважних причин та неодноразово використовував впродовж цього робочого дня службовий автомобіль марки Daewoo Lanos НОМЕР_1, чим порушив вимоги статей 139,142 КЗпП України, підпункти 2.4.15 та 2.4.17 пункту 2.4 Регламенту ДПА України у Львівській області, абзац 2 статті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04 червня 2003 року № 848 «Про впорядкування використання легкових автомобілів бюджетними установами та організаціями» та наказ ДПА у Львівській області № 151.

За таких обставин, відповідач дійшов висновку, що позивачем не виконано обов'язку перед державою та ДПА у Львівській області щодо дотримання Присяги державного службовця та допущено вчинок, що негативно вплинув на репутацію державного службовця та імідж державної служби, а тому комісією запропоновано припинити державну службу ОСОБА_4 за порушення вимог статей 5,10,17 Закону № 3723-XII.

Вирішуючи спір та скасовуючи наказ ДПА у Львівській області від 10 червня 2011 року №211-0 в частині припинення державної служби та звільнення позивача з посади, суди правильно виходили з того, що звільнення за порушення присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків. Проте, державний службовець, який вчинив дисциплінарний проступок, не може бути звільнений за порушення Присяги, якщо цей проступок не можна кваліфікувати як порушення Присяги.

Враховуючи те, що матеріалами службової перевірки не підтверджено, який саме вчинок позивача вплинув на репутацію державного службовця та яким саме чином постраждав імідж державної служби, суди дійшли обґрунтованого висновку, що відсутність ОСОБА_4 на робочому місці протягом 46 хвилин та користування службовим автомобілем ніяким чином не впливає на інтереси служби та не підриває авторитет податкового органу, а тому такі дії не можуть вважатись порушенням Присяги державного службовця.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 09 липня 2013 року (справа № 21-217а13).

Разом з тим, відповідно до статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як видно із матеріалів справи і не заперечується позивачем, про зміст оскаржуваних наказів ОСОБА_4 знав з червня 2011 року, проте за захистом порушеного права звернувся до суду майже через 4 роки, оскільки весь цей час вирішував питання у кримінальному провадженні у справі, порушеній відносно нього, що на думку позивача, прямо надавало йому додаткові підстави оскаржити накази про проведення службового розслідування та звільнення.

Вирішуючи клопотання позивача про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, суд першої інстанції в ухвалі від 11 серпня 2015 року послався на те, що відсутність вироку у кримінальній справі, порушеної відносно позивача та неможливість з цих підстав належно захистити права та інтереси у цій справі є поважними причинами пропуску строку, а тому клопотання ОСОБА_4 слід задовольнити (а.с. 150-151).

Відповідно до частини 1 статтею 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 3 статті 99 КАС України).

За правилами частини 3 статті 100 КАС України позовні заяви повинні прийматися до розгляду адміністративним судом незалежно від закінчення строку звернення до адміністративного суду. Припис частини 2 цієї статті щодо розгляду і вирішення справи у разі визнання судом причини пропуску строку звернення до суду поважною стосується саме прийняття судом постанови за результатами розгляду справи, тобто відповідно до встановлених обставин та норм матеріального права. У разі ж відсутності підстав для визнання поважною причини пропуску строку звернення до суду та встановлення факту порушення права суд відмовляє в його захисті саме з підстав пропуску строку. При цьому такий висновок суду повинен міститися в постанові, прийнятій за результатами розгляду справи.

Аналіз наведених норм свідчить, що встановлений частиною 3 статті 99 КАС України місячний строк підлягає застосуванню у разі виникнення спору, пов'язаного з прийняттям громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби. А тому, у разі встановлення факту порушення прав особи, суди повинні перевірити обставини, що перешкоджали їй своєчасно звернутись за захистом цього права та поновити такий строк за умови наявності поважних причин для його поновлення.

В матеріалах справи містяться відомості про те, що 18 березня 2011 року позивача затримано працівниками Служби безпеки України в приміщенні нотаріальної контори під час проведення оперативних заходів за заявою громадянки ОСОБА_5 по факту вимагання у неї ОСОБА_4 10000,00 дол. США.

З 19 березня 2011 року відносно позивача порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 189 КК України та в цей же день взято під варту та поміщено в СІЗО.

Ці обставини були викладені у листі відділу внутрішньої безпеки при ДПА у Львівській області від 25 березня 2011 року № 46/27-010/446, на підставі якого відповідачем ініційовано проведення службового розслідування стосовно ОСОБА_4

Разом з тим, із змісту оскаржуваних наказів видно, що службовим розслідуванням, проведеним відносно позивача встановлені інші обставини (відсутність на робочому місці та незаконне використання службового автомобілю), тобто звільнення ОСОБА_4 не пов'язане з провадженням у кримінальній справі, порушеної відносно нього.

Це означає, що ОСОБА_4 мав можливість оскаржити своє звільнення, незалежно від наявності або відсутності виправдовувального вироку, постановленого у кримінальній справі справі №1328/228/12 за його обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених частиною 1 статті 357 та частиною 2 статті 189 КК України, проте з грудня 2012 року (після звільнення із СІЗО) не скористався своїм правом і звернувся до суду з позовом, мотивуючи причини пропуску строку формальними обставинами, що не мають правового значення для правильного вирішення цього спору.

Перевіряючи доводи позивача щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд першої інстанції визнав їх поважними.

В апеляційній скарзі відповідач послався на те, що причини пропуску строку безпідставно визнані судом першої інстанції поважними, проте переглядаючи постанову Львівського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2015 року та залишаючи її без змін, апеляційний суд, в порушення вимог статті 159 КАС України, не дав правової оцінки цим мотивам апеляційної скарги і висновки про поважність причин пропуску строку у рішенні апеляційного суду відсутні.

Отже, неповне з'ясування судами дійсних обставин справи та допущені порушення норм процесуального права є підставою для скасування ухвалених рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з частиною 2 статті 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді С.В. Головчук
Д.В. Ліпський
Ю.К. Черпак