Справа № 819/704/16
Суддя: Осташ А.В.
Дата ухвалення: 2016-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/704/16

18 липня 2016 р.м.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі головуючого судді Осташа А. В. при секретарі судового засідання Ліщинській М.М.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2

до Управління державної автомобільної інспекції УМВС України в Тернопільській області

про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 (надалі по тексту - позивач або ОСОБА_2) із адміністративним позовом до Управління державної автомобільної інспекції УМВС України в Тернопільській області (надалі по тексту - відповідач) в якому просив:

- стягнути з управління Державної автомобільної інспекції управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області в користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 13 545 (тринадцять тисяч п'ятсот сорок п'ять ) грн. ;

- стягнути з управління Державної автомобільної інспекції управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області в користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з 06 листопада 2015 року по день постановлення рішення суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 06 листопада 2015 року його звільнено з органів внутрішніх справ, проте відповідач, управління Державної автомобільної інспекції управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області не виплатив ОСОБА_2 при звільнені належну йому заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 09 червня 2015 року по 06 листопада 2015 року, у зв'язку з цим, просить стягнути в користь позивача ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 червня 2015 року по 06 листопада 2015 року в сумі 13 545 грн. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з 06 листопада 2015 року по день постановлення рішення у справі за цим позовом.

З врахуванням викладеного, позивач просив позов задовольнити повністю.

Відповідач явку повноважного представника по справі не забезпечив, хоча про день, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином - у відповідності до вимог ст. ст. 33, 35 КАС України.

Отже, суд вважає що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи з його участю та реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів, тому можливо розглянути справу без участі відповідача, представника відповідача, відповідно до положень ст. 128 КАС України.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Міністерства внутрішніх справ України, в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, що не перешкоджає розгляду справи за його відсутності. Проте, через канцелярію суду надав письмові пояснення, в яких зазначено, що позивач проходив службу в УДАІ УМВС України в Тернопільській області, а не в Міністерстві внутрішніх справ України, відповідно до відомостей з ЄДРПОУ Управління ДАІ УМВС України в Тернопільській області перебуває у стані припинення з 07.12.2015 року та на даний час не ліквідоване. Тому, виплата грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, у разі встановлення протиправності не здійснення таких виплат, буде здійснюватиме саме УДАІ УМВС України в Тернопільській області.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення позивача, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково, з наступних міркувань.

В ході з'ясування обставин справи судом встановлено, що 10 вересня 1996 року позивача ОСОБА_2 прийнято на службу в органи внутрішніх справ згідно наказу управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області №202 о/с від 23 вересня 1996 року (а.с.8).

09 червня 2015 року позивача ОСОБА_2 звільнено з органів внутрішніх справ згідно наказу управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області №162 о/с від 09 червня 2015 року (а.с.9).

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2015 року (яка набрала законної сили) у справі №819/1724/15 визнано незаконним та скасовано наказ №162 о/с від 09 червня 2015 року та поновлено позивача ОСОБА_2 на посаді інспектора дорожньо-патрульної служби взводу з обслуговування стаціонарного посту №2 роти дорожньо-патрульної служби Державної автомобільної інспекції, підпорядкованої Управлінню Міністерства внутрішніх справ України у Тернопільській області, з 09 червня 2015 року (а.с.10-12).

Згідно наказу управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області №7 о/с від 11 березня 2016 року позивача ОСОБА_2 звільнено з 06 листопада 2015 року з органів внутрішніх справ, згідно запису у його трудовій книжці серії НОМЕР_1 за №14 у розділі «Відомості про роботу» (а.с.13).

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, а саме, з листа управління Державної автомобільної інспекції управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області компенсація за вимушений прогул не виплачена позивачу ОСОБА_2 за період з 09 червня 2015 року по 06 листопада 2015 року, оскільки у судовому рішенні і наказі не обумовлена відповідно й не здійснене нарахування (а.с.15).

Суд вважає, що підлягають до задоволення позовні вимоги щодо стягнення з управління Державної автомобільної інспекції управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з наступного.

Правовідносини з приводу проходження служби в органах внутрішніх справ на час виникнення спірних правовідносин регулювалися Законом України від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ «Про міліцію», Положенням про проходженням служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення), наказами та розпорядженнями МВС України.

Зазначеними нормативними актами не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення працівника органів внутрішніх справ.

Відповідно до абзацу 2 пункту 13 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року №2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ", при розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються положення, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то необхідно субсидіарно застосовувати законодавство про працю, зокрема, Кодекс законів про працю України.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999р. №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому, враховується положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм права, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Судом встановлено, що за квітень 2015 року позивачу виплачено заробітну плату у розмірі 2515,50 грн., за травень 2015 року - 2515,50 грн., середньоденна заробітна плата становить 129,00 грн., що підтверджується наданою управлінням МВСУ у Тернопільській області Управлінням ДАІ довідкою за відповідні періоди (а.с.14).

Час вимушеного прогулу за період з 09 червня 2015 року по 06 листопада 2015 року становить 151 день, з них: 105 днів робочих та 46 днів неробочих днів.

Судом встановлено, що грошові кошти, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за час вимушеного прогулу з 09 червня 2015 року по 06 листопада 2015 року, всього за 105 робочих днів вимушеного прогулу, становить 13454,00 грн. (105 х 129 грн. = 13545 грн.).

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до відомостей з ЄДРПОУ Управління ДАІ УМВС України в Тернопільській області перебуває у стані припинення з 07.12.2015 року та на даний час не ліквідоване.

Згідно з частиною другою статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Отже, юридична особа - відповідач у даній справі не є такою, що припинилася, а тому саме з відповідача слід стягнути на користь позивача грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

За таких обставин суд вважає, що дана позовна вимога є обґрунтованою та підлягає задоволенню повністю.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до пункту 3 Положення про порядок компенсації працівникам витрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року №1427, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги (далі - споживчі ціни) за цей період зріс більш як на один відсоток.

Проте, судом встановлено, що компенсація за вимушений прогул за період з 09.06.2015 року по 06.11.2015 року у судовому рішенні і наказі про звільнення не обумовлена, відповідно й не здійсненне нарахування, тому суд приходить до переконання, що затримки виплати заробітної плати як такої не було.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Згідно із частиною 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Позивачем частково доведено обставини в обґрунтування своїх позовних вимог, а тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Судових витрат згідно ст.94 КАС України по справі немає.

Керуючись ст.ст. 94, 158-167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з управління Державної автомобільної інспекції управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області в користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 13 545 (тринадцять тисяч п'ятсот сорок п'ять ) грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постанову суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, відповідно до ст.256 КАС України допустити до негайного виконання.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд в порядку і строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено та підписано 22 липня 2016 року.

Головуючий суддя Осташ А.В.

копія вірна

Суддя Осташ А.В.