Справа № 815/501/16
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2016-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/501/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Гусев О. Г.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Урі на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Урі до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання повторно розглянути заяву, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Урі подав апеляційну скаргу на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою задовольнити адміністративний позов у повному обсязі.

Постановою від 05 квітня 2016 року, ухваленою в порядку письмового провадження, Одеський окружний адміністративний суд відмовив в задоволенні позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Урі до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення від 01 лютого 2016 року №20 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Урі про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, не повно зясував обставини, що мають значення для справи, не дослідив доводи, зазначені позивачем у позовній заяві щодо причин виїзду з ОСОБА_1 та пошуку притулку в Україні, у звязку з обґрунтованим побоюванням переслідувань за його політичними поглядами.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував того, що у випадку повернення до ОСОБА_1 його життю і свободі загрожуватиме небезпека, що суперечить ст.3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», а також, суд не звернув увагу на доповідь Верховного комісара ООН з прав людини «Про положення в області прав людини у ОСОБА_1» від 11.02.2014р. щодо політичного насилля в країні його громадянської належності.

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області письмових заперечень на апеляційну скаргу не надало.

Ухвалюючи постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Урі, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_1, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_2, за національністю гвінеєць, за віросповіданням мусульманин. Рідна мова пула. Вільно володіє французькою мовою. За сімейним станом не одружений, дітей не має. Має повну середню освіту: з 1994 року до 2000 року навчався школі «Ясін Діало» у м. Лабе, ОСОБА_1; з 2000 року до 2006 року навчався у коледжі «Конкола» м. Лабе, ОСОБА_1; з 2006 року до 2010 року навчався у ліцеї «Ясін Діало» м. Лабе, ОСОБА_1; з 2010 року навчався в університеті ОСОБА_4 Маганді у м. Конакрі, ОСОБА_1, вищий учбовий заклад не закінчив, навчався один курс.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Урі вилетів 15.11.2011р. на підставі національного паспорту №R0392652 до України авіарейсом м. Конакрі (ОСОБА_1) - м. Касабланка (Марокко) - м. Стамбул (Туреччина) м. Київ (Україна). Державний кордон України перетнув легально. Місце перетину кордону аеропорт «Бориспіль». З листопада 2011 року по травень 2012 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Урі навчався на підготовчому факультеті Дніпропетровського університету ім. Альфреда Нобеля, після чого покинув навчання через скрутне матеріальне становище у родині. В ОСОБА_1 у позивача залишились проживати: батько ОСОБА_5 Урі, ІНФОРМАЦІЯ_3; мати ОСОБА_6 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4; брат ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, брат ОСОБА_8 Умар, сестра ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6 та сестра ОСОБА_10 Культумі, ІНФОРМАЦІЯ_7

Суд першої інстанції встановив, що із заявою №242 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області позивач звернувся 10 липня 2012 року, вказавши у заяві про переслідування з боку влади через участь в антиурядових протестах.

31 липня 2012 року наказом №58 начальника Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Урі, ІНФОРМАЦІЯ_1.

12 грудня 2014 року, за результатами розгляду особової справи громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Урі Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області, на підставі абз.4 п.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про доцільність відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

04 лютого 2015 року рішенням Державної міграційної служби України №35-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 вказаного Закону. За наслідками оскарження в судовому порядку цього рішення, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08.04.2015 р. по справі №815/1534/15, ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Урі відмовлено в задоволенні адміністративного позову.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Урі 14 січня 2016 року повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також зазначивши про переслідування з боку влади через участь в антиурядових протестах.

За результатами розгляду вказаної заяви відповідач 01 лютого 2016 року прийняв наказ №20 про відмову позивачу в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі ч.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Зазначений наказ суд першої інстанції визнав правомірним та таким, що прийнятий у відповідності до вимог частини 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», якою передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Суд першої інстанції встановив, що повторне звернення ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Урі до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту обґрунтоване тими ж обставинами, що і звернення з аналогічною заявою у липні 2012 року (переслідування з боку влади через участь в антиурядових протестах), яку було розглянуто та позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення ДМС України від 04 лютого 2015 року №35-15.

Також суд першої інстанції встановив, що в повторній заяві ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Урі про надання міжнародного захисту в Україні відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до своєї країни походження.

Суд першої інстанції зазначив, що позивач не надав доказів того, що його повернення та подальше перебування у країні походження реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Оскільки рішенням ДМС України від 04 лютого 2015 року №35-15 ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Урі вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, правомірність якого підтверджена постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08.04.2015р. по справі №815/1534/15, яка набрала законної сили, а при поданні позивачем повторної заяви в січні 2016 року, обґрунтованої тими ж підставами, яким надана відповідна оцінка судовим рішенням, суд першої інстанції дійшов висновку, що Головним управління Державної міграційної служби України в Одеській області правомірно прийнято рішення №20 від 01.02.2016р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без дослідження та перевірки вказаних заявником обставин, як це передбачено ч.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Сторони, належним чином повідомлені про час та місце апеляційного розгляду справи, надали заяви про апеляційний розгляд справи за їх відсутності, у судове засідання не зявились, у звязку з чим, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України справа розглянута апеляційним судом в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю доповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Предметом спору є рішення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, оформлене наказом №20 від 01.02.2016р., про відмову громадянину ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Урі в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ч.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Апеляційний суд встановив, що 10 липня 2012 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Урі вперше звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №242 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказавши у заяві про переслідування з боку влади через участь в антиурядових протестах.

Рішенням Державної міграційної служби України № 35-15 від 04 лютого 2015 року позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 вказаного Закону.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Урі оскаржив його в судовому порядку і постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08.04.2015р. по справі №815/1534/15 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Урі до Державної міграційної служби України про скасування рішення № 35-15 від 04 лютого 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У постанові від 08.04.2015р. по справі №815/1534/15, яка набрала законної сили, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Урі не доведено переслідування його на Батьківщині з боку влади через участь в антиурядових протестах. При цьому, суд проаналізував ситуацію по країні походження позивача та встановив, що етнічна група, до якої належить позивач, є найчисленнішою в ОСОБА_1 і відомості про її переслідування іншими етнічними групами - відсутні. Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Урі надав лише загальновідому інформацію, яка знаходиться у відкритому доступі, жодних деталей політичних подій, через які він змушений був покинути ОСОБА_1, ним не наведено.

Зазначені обставини, на підставі ч.1 ст.72 КАС України, є преюдиційними та не підлягають повторному доказуванню при вирішенні даного спору.

Відповідно до ч.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Апеляційний суд встановив, що при звернені в січні 2016 року до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Урі свої вимоги також обґрунтовував переслідуваннями з боку влади через участь в антиурядових протестах.

При цьому, позивач ні при зверненні до відповідача, ні під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції, не зазначив про наявність обставин, які змінилися з часу його первинного звернення до ДМС України, за яких йому має бути наданий відповідний захист.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області правомірно застосовано до спірних правовідносин положення ч.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та прийнято наказ №20 від 01.02.2016р. «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у звязку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2, 11, 69-72, 195, п. 2 ч. 1 ст. 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 206, 211, 212, ч.5 ст.254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Урі залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя М.П.Коваль

суддя О.О.Кравець