Справа № 333/3036/16-а
Суддя: Кулик В. Б.
Дата ухвалення: 2016-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 333/3036/16-а
Провадження № 2-а/333/117/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2016 р. м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Кулик В.Б.,

при секретарі Довгаль А.Г.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача Циганок А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Запоріжжі, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя про: 1) скасування рішення відповідача від 25.12.2015 року № 249/П-9, яким відмовлено позивачці як судді у відставці у призначенні щомісячного довічного грошового утримання; 2) зобов'язання відповідача призначити позивачці як судді у відставці щомісячне довічне грошове утримання відповідно до ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року № 192-VIII, а саме, в розмірі 84 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, з виплатою починаючи з 01.12.2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тими обставинами, що у зв'язку з виходом позивачки як судді Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у відставку, остання, маючи необхідний стаж роботи суддею - 22 роки 6 місяців 13 днів, звернулась до відповідача із заявою від 14.12.2015 року про призначення щомісячного довічного грошового утримання, з доданням всіх необхідних документів. Листом від 25.12.2015 року відповідач відмовив в призначенні щомісячного довічного грошового утримання, з посиланням на п. 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 року № 213 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення». Позивачка вважає вказану відмову незаконною.

УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя надало письмові заперечення, у яких заперечує проти зазначеного адміністративного позову в повному обсязі, зазначаючи, що Конституційним судом України 08.06.2016 року прийнято рішення № 4-рп/2016 у справі № 1-8/2016 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень п. 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (справа про щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці), яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення Закону № 213-VІІІ в частинах, які стосуються скасування щомісячного довічного грошового утримання як соціального забезпечення судді у відставці. Таким чином, починаючи з 08.06.2016 року за умови звернення особи у встановленому законом порядку та надання усіх необхідних документів, позивачу буде призначено щомісячне довічне грошове утримання, починаючи з 08.06.2016 року з урахуванням прийнятих Конституційним судом змін. Адміністративний позов ОСОБА_1 було подано 14.06.2016 року, проте, поряд з цим позивач не звернулася до Управління після 08.06.2016 року за призначенням щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, отже позивачу після прийняття Конституційним судом України вказаних змін, Управлінням не було відмовлено позивачу у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання за період з 01.12.2015 року по 08.06.2016 року зазначено наступне. ОСОБА_1 звернулася до відповідача в порядку, передбаченому «Порядком надання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України», із заявою та документами за призначенням щомісячного довічного грошового утримання суді у відставці 14.12.2015 року. Оскільки закон, який би регулював порядок призначення пенсій спеціальним категоріям осіб та щомісячного довічного утримання судді у відставці, станом на день звернення позивача не прийнято, законні підстави для призначення на той час щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у органів ПФУ, були відсутні.

В судових засіданнях сторони підтримали доводи, викладені в позові та запереченнях на позов.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 18.05.1993 року працювала на посаді судді Господарського суду Запорізької області, з 27.03.2007 року працювала на посаді судді Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

За станом на 30.11.2015 року позивачка має стаж судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - 22 роки 06 місяців 13 днів.

Постановою Верховної Ради України № 788-VIII від 12.11.2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади судді Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у зв'язку з поданням заяви про відставку.

14.12.2015 року позивачка звернулась до УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Рішенням УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя від 25.12.2015 року № 249/П-9 позивачці відмовлено в призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді.

В обґрунтування відмови відповідач в своєму рішенні зазначив, що відповідно до Закону України № 213 від 02.03.2015 року з 1 червня 2015 року скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України, зокрема «Про судоустрій і статус суддів».

Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід'ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов'язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом У країни складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя (рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 у справі про незалежність суддів як складову їхнього статусу, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 у справі про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 у справі щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України, від З червня 2013 року № 3-рп/2013 у справі щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці).

Відповідно до Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Як зазначається в рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи від 13 жовтня 1994 року № (94)12, від 17 листопада 2010 року № (2010)12, кожна держава має забезпечити відповідність статусу і винагороди суддів гідності їхньої професії та відповідальності, яку вони беруть на себе; суддівська винагорода має бути достатньою, щоб захистити суддів від дії стимулів, через які можна впливати на судові рішення; мають існувати гарантії виплат у зв'язку з відставкою суддів, які мають відповідати попередньому рівню оплати праці суддів.

Рішенням Конституційного суду України від 01.12.2004 року № 19-рп/2004 надано офіційне тлумачення положення ст. 126 Конституції України, зокрема зазначено, що додаткові гарантії незалежності і недоторканості суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами. Такі, гарантії визначені, зокрема, ст. 13 Закону України «Про статус суддів» від 10.07.1998 року. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканості суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав свобод.

Конституційний Суд України зазначив, що невід'ємною складовою статусу суддів є їх незалежність, яка забезпечується, у тому числі, гарантуванням фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, їх правового і соціального захисту (підпункт 1.1 пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 19-рп/2004).

В пункті 7 Рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі, після звільнення від виконання обов'язків судді. Також у цьому рішенні Конституційний Суд України вказав, що надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага.

Конституційний Суд України у Рішенні від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини).

Таким чином, конституційний статус суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів у відставці передбачає їх належне матеріальне забезпечення, яке повинне гарантувати здійснення справедливого, незалежного, неупередженого правосуддя.

Рішенням Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № справа № 4-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- частини третьої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII;

- абзаців першого, другого, третього, четвертого та першого, другого речень абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII;

- пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII та положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

При цьому в частині 4 Рішення Конституційного Суду України зазначено порядок виконання цього рішення, а саме: частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання»;

- не підлягає застосуванню положення пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

На підставі викладеного суд приходить до висновку про неправомірність та скасування рішення пенсійного органу про відмову в призначенні щомісячного довічного грошового утримання позивачці та зобов'язання відповідача призначити та виплатити позивачці щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі, передбаченому ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 12.02.2015 року № 192-VIII.

Керуючись ст. ст. 2, 69-71, 158-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя від 25.12.2015 року № 249/П-9, яким відмовлено ОСОБА_1 як судді у відставці у призначенні щомісячного довічного грошового утримання.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя призначити ОСОБА_1 як судді у відставці щомісячне довічне грошове утримання відповідно до ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року № 192-VIII, а саме, в розмірі 84 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, з виплатою починаючи з 01.12.2015 року.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя за рахунок бюджетних асигнувань в дохід Державного бюджету України суму 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя В.Б. Кулик