Справа № 826/613/16
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2016-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

19 липня 2016 року №826/613/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Літвінової А.В., суддів Аблова Є.В., Мазур А.С., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Державної міграційної служби України у місті Києві (відповідач-1) Державної міграційної служби України (відповідач-2)
провизнання неправомірним та скасування рішення від 21.12.2015 №861-15, зобов'язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві, в якому просить (з урахуванням уточненого адміністративного позову від 09.06.2016):

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 21.12.2015 №861-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Ірану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.06.2016 до участі в адміністративній справі №826/613/16 в якості відповідача-2 залучено Державну міграційну службу України.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскаржуване рішення прийнято відповідачами безпідставно, без врахування всіх обставин, якими позивач обґрунтовувала наявність підстав для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечували, вказавши про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних в останніх повноважень. При цьому, відповідачем-1 наголошено, що останнім безпосередньо прав та охоронюваних законом інтересів позивача не порушено, оскільки рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято Державною міграційною службою України, про що відповідач-1 лише повідомив позивача.

Розгляд справи №826/613/16 здійснено у порядку письмового провадження на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечння, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.04.2015 №101.

За результатами розгляду даної заяви та вивченням матеріалів особової справи, Головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 21.08.2015, яким Державній міграційній службі України рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1.

Листом від 17.09.2015 №1-12/4503-15 особову справу громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 направлено до Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві на доопрацювання, оскільки у рекомендаційному висновку не досліджено правдоподібності тверджень заявниці щодо зміни віросповідання. Відповіді на питання щодо основних постулатів християнства та релігії Свідків Єгови є розмитими та нечіткими, заявниця плутається у подіях та датах, пов'язаних зі зміною віросповідання. Крім того, у даному листі вказано, що у висновку відсутня релевантна інформація про країну-походження заявниці.

З урахуванням викладеного, Головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві складено додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.11.2015, яким Державній міграційній службі України рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1.

На підставі викладеного, рішенням Державної міграційної служби України від 21.12.2015 №861-15 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Ірану ОСОБА_1, внаслідок чого Головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві направлено позивачу повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 06.01.2016 №2.

Вважаючи вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Приписами частин першої та другої статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частин одинадцятої та дванадцятої статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина п'ята статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки відповідачів про відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з такого.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Так, під час звернення до відповідача-1 із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачем вказано, що остання не може повернутися до Ірану, оскільки вона змінила свою релігію у 2013 році та наразі вивчає Біблію зі свідками Єгови, що розцінюється як злочин у країні-походження, який карається смертю.

Водночас, під час співбесіди, оформленої протоколом від 15.07.2015, позивачем повідомлено, що близько 15 років (з 2000 року) остання проживає на території України. При цьому, звернулася за захистом лише 28.04.2015 шляхом подання відповідної заяви-анкети.

Крім того, зі змісту протоколу співбесіди від 15.07.2015 вбачається, що у позивача відсутні документальні підтвердження того, що остання підпала під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні.

Під час співбесіди, оформленої протоколом від 17.11.2015, позивачем повідомлено, що наразі остання ходить до католицької церкви. В якості причини зміни релігії зі Свідків Єгови на католицьку позивачем повідомлено про те, що у католиків є поняття, які її влаштовують більше, наприклад у католиків можна одягатися як хочеш, що їй до вподоби, оскільки позивач не може купити одежу, яку вимагають від неї у церкві Свідків Єгови.

З огляду на викладене вбачається, що жодних доказів на підтвердження можливої загрози життю ані під час звернення до органу міграційної служби, ані під час розгляду та перевірки її заяви міграційним органом, ані під час розгляду справи судом, позивачем не надано.

За висновком Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві від 21.08.2015 (із врахуванням додатку від 30.11.2015) заявниця ОСОБА_1 є досить неправдивою і недостовірною в своїх твердженнях, зокрема, щодо причин еміграції з країни походження. Так, під час співбесіди 19.05.2015 заявниця стверджувала, що вибула з країни походження, тому що хотіла жити у вільній, демократичній державі, а також в Україні у неї був офіційний шлюб. На момент подачі заяви іноземка за власним твердженням була розлучена.

Відповідно до поданої іноземкою анкети від 28.04.2015 вона вибула з країни походження у 2002 році, а згідно свідоцтва про шлюб пошукачка притулку була одружена лише 06.10.2010, що свідчить про неправдивість тверджень заявниці з приводу особистого шлюбу, як причини виїзду із країни походження.

Також, у висновку звернуто увагу на те, що із відповідною заявою від 28.04.2015 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві звернулась лише після того, як 21.04.2015 було прийнято рішення про примусове повернення громадянки Ірану ОСОБА_1. Отже, аналізуючи вищевказані дії заявниці виникає необхідність зазначити те, що іноземка перебуваючи на території України з 2002 року жодного разу не намагалася звернутись до Державної міграційної служби з клопотанням про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а звернення із заявою про надання захисту відбулося лише після рішення про примусове повернення. Не виключено, що метою звернення заявниці було уникнення примусового повернення та легалізація на території України.

Також, згідно із висновком відповідача-1, враховуючи обставини, які заявник зазначив як причину вибуття із країни походження, а саме - жити в демократичній країні, іноземка вибула з країни її походження без будь-якої загрози та небезпеки її життю. Щодо конфлікту із поліцією, якій відбувся в 2012 році під час перебування заявниці в Ірані, то беручи до уваги той факт, що іноземка не має можливості ґрунтовно пояснити з яких причин стався зазначений інцидент з органами поліції Ірану та враховуючи факт того, що іноземка на момент зазначеного інциденту, а саме у 2012 році віросповідувала іслам, стає очевидним те, що вказана заявницею інформація щодо сутички з органами поліції зовсім ніяк не співвідноситься з її зміною віросповідання, адже сама заявниця зазначає, що змінила віросповіданння лише у 2013 році.

Аналіз вказаного дає суду підстави стверджувати, що громадянка Ірану ОСОБА_1 мала можливість вільно проживати в третій безпечній країні, де не піддавалася переслідуванням місцевих органів влади, що в контексті пункту 6 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є умовою, за якою особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, суд вважає за необхідне зауважити, що згідно з повідомленими позивачем обставинами під час співбесід, в Ірані проживає її донька та батько.

Крім того, неоднозначність позивача при обранні віросповідання під час вирішення відповідачами питання про можливість її визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не є достатньою підставою, яка свідчить про побоювання позивача стати жертвою переслідування на релігійному ґрунті у країні-походження.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про правомірність оскаржуваного рішення та, як наслідок, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з необґрунтованості останніх.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Літвінова А.В.

Судді Аблов Є.В.

Мазур А.С.