Справа № 2а-3039/10/2670
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2016-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2016 року м. Київ К/800/66110/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Головуючий:Нечитайло О.М.
Судді: Ланченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.,
за участю секретаря:Латишевій Л.П.,
за участю представників
позивача:Бужор А.Ю,
відповідача: за участю прокурора:Чарковської Л.М., Кузнецової Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 вересня 2013 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного від 31 жовтня 2013 року

у справі №2а-3039/10/2670

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронна фірма «Ескалада»

до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві,

за участю Прокурора Оболонського району м. Києва,

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Охоронна фірма «Ескалада» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 12 вересня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2013 року, позовні вимоги задовольнив, визнав протиправними та скасував податкові повідомлення - рішення від 14 серпня 2009 року №/0 та №/0, від 23 вересня 2009 року №/1 та №/1, від 15 грудня 2009 року №/2 та № /2, від 10 березня 2010 року №/3 та №/3.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просив їх скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач надіслав на адресу суду касаційної інстанції письмові заперечення на касаційну скаргу відповідача, за змістом яких просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Відповідно до частини 1 статті 220 КАС України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили такі фактичні обставини справи.

Посадові особи податкового органу провели планову виїзну документальну перевірку фінансово-господарської діяльності позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 09 березня 2006 року по 31 грудня 2008 року, про що склали акт від 03 серпня 2009 року №425/23/7/34186166, яким встановили порушення позивачем вимог підпункту 5.3.1 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», у результаті чого позивачем у складі валових витрат безпідставно відображено витрати у розмірі 142 500,00 грн., які пов'язані з орендою приміщення для проживання персоналу, та в порушення вимог підпунктів 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», до складу податкового кредиту віднесено суми податку на додану вартість у розмірі 28 500,00 грн., сплачені (нараховані) у ціні послуг з оренди приміщення для проживання персоналу.

Крім того, в порушення пункту 1.32 статті 1, пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» позивачем до складу валових витрат включено витрати у розмірі 4 937 427,00 грн., що пов'язані з розповсюдженням реклами ТОВ «Продснаб-Трейдін», та в порушення підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» до складу податкового кредиту віднесено суми податку на додану вартість у розмірі 982 573,00 грн., що пов'язані з розповсюдженням реклами.

На підставі встановлених порушень контролюючий орган прийняв податкові повідомлення-рішення від 14 серпня 2009 року №/0, яким визначив позивачу суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 1 531 610,00 грн., з яких 1 021 073,00 грн. за основним платежем та 510 537,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій та №/0, яким визначив суму податкового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 2 547 464,00 грн., з яких 1 282 482,00 грн. за основним платежем та 1 264 982,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

У порядку адміністративного узгодження вказаних податкових повідомлень-рішень, податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 23 вересня 2009 року №/1, №/1, від 15 грудня 2009 року №/2, №/2, від 10 березня 2010 року №/3, №/3, аналогічні за змістом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Фактичною підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень слугував висновок податкового органу про неправомірне відображенням позивачем у складі валових витрат та податкового кредиту витрат понесених у зв'язку з придбанням послуг з оренди приміщення для проживання персоналу, придбанням маркетингових, інформаційно-аналітичних та консультаційних послуг, отриманням рекламних послуг, які на думку податкового органу, не призначались для їх використання в господарській діяльності позивача.

Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з відсутності порушень у діях позивача вимог податкового законодавства при формуванні складу валових витрат та податкового кредиту перевіреного податковим органом податкового періоду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримав рекламні послуги від ТОВ «Продснаб - Трейдінг» згідно договору від 02 січня 2007 року № 21, що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) на загальну суму 4 937 427,39 грн., крім того податок на додану вартість - 982 572,61 грн.

Розрахунки за отримані послуги здійснювались шляхом передачі простих векселів. Погашення векселів відбувалось відповідно до актів пред'явлення векселів до сплати. Актами про оплату і передачу векселі повернуто позивачу.

Витрати по зазначеним послугам відображені позивачем у складі валових витрат підприємства за І - ІІІ квартали 2007 року, про що свідчать відомості валових витрат та податкові декларації з податку на прибуток за відповідні періоди.

Крім того, позивачем у складі валових витрат задекларовано витрати на інформаційно - консультаційні послуги за грудень 2006 року, які надавались СПД ОСОБА_1 згідно договору від 01 грудня 2006 року № 121-06.

Фактичне отримання зазначених послуг підтверджено актом виконаних робіт (наданих послуг) від 31 грудня 2006 року б/н, на суму 50 000,00 грн., у тому числі податок на додану вартість - 10 000,00 грн.

Оплата за отримані послуги проведена на розрахунковий рахунок вказаного контрагента, про що свідчать платіжні доручення. У податковому обліку понесені витрати відображено у складі валових витрат підприємства за 2006 рік.

Також, за результатом здійснення операцій з оренди приміщення для проживання персоналу, позивачем було сформовано валові витрати та податковий кредит.

Так, позивач відповідно до договору від 12 квітня 2007 року № 12/04 - 07 орендував жиле приміщення у ДП «Дитячий оздоровчий табір санаторного типу «Ювілейний». Пунктом 2.1 договору передбачено, що орендна плата сплачується за орендовані ліжко - місця кількістю 25 шт. Фактичне отримання послуг підтверджується актами наданих послуг на загальну суму 142 500,00 грн., у тому числі податок на додану вартість - 28 500,00 грн.

Згідно пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до положень підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цього ж Закону.

Згідно з нормою абзацу четвертого підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Отже, виходячи з положень Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», до складу валових витрат включаються будь-які витрати, які пов'язані з господарською діяльністю платника податку та підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами.

Так, приписами пункту 1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 вказаної статті не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Отже, наявність у платника податку (позивача) виданої йому продавцем товару податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог чинного законодавства, і сплата продавцю вартості товару з податком на додану вартість, з встановленням судом реальності та товарності господарської операції, є достатніми підставами для визначення податкового кредиту.

Підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» передбачено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток чи комерційних чеків, або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Системний аналіз вказаних норм податкового законодавства вказує на те, що правомірність формування платником податків валових витрат та податкового кредиту вимагає наявності зв'язку витрат платника податків на придбання послуг чи товарів з його господарською діяльністю, що полягає у намірі платника податку отримати користь від придбаних послуг чи товарів. За відсутності ж останнього відсутні підстави для зменшення бази оподаткування податком на прибуток і податком на додану вартість за рахунок валових витрат та податкового кредиту.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивач формував валові витрати та податковий кредит на підставі належним чином оформлених первинних бухгалтерських документів, отриманих від вказаних контрагентів, та у зв'язку з оплатою цим підприємствам вартості придбаних товарів (робіт, послуг), що відповідає вищенаведеним вимогам законодавства.

Водночас, відповідачем не наведено жодних доводів та не надано будь-яких доказів, які б могли свідчити про недобросовісність позивача як платника податків або про наявність обставин, що виключають обґрунтованість включення позивачем до складу валових витрат та податкового кредиту спірних сум податку по господарським операціям з придбання рекламних, інформаційно-консультаційних послуг, а також оренди житлового приміщення.

При цьому, не заслуговують на увагу доводи контролюючого органу, що порушення з боку контрагентів позивача вимог податкового законодавства у частині формування своїх зобов'язань, свідчать про неправомірність включення позивачем спірної суми податку на додану вартість до складу податкового кредиту та формування валових витрат, оскільки податкове законодавство, чинне на момент виникнення спірних правовідносин, не ставило у залежність право позивача на формування податкового кредиту та валових витрат від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету. Питання визначення складу податкового кредиту та валових витрат поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Відповідно до частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

За встановлених обставин, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів попередніх судових інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та скасування спірних податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах заявленої касаційної скарги порушень судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві залишити без задоволення.

2. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 вересня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного від 31 жовтня 2013 року у справі №2а-3039/10/2670 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Нечитайло О.М. Судді: Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.