Справа № 2а-12904/11/2670
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2016-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" липня 2016 р. м. Київ К/9991/44066/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

за участю секретаря Латишевої Л.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційні скарги Державної податкової інспекції у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві та Товариства з обмеженою відповідальністю «Мурані Трейдінг»

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.10.2011

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.06.2012

у справі № 2а -12904/11/2670

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Мурані Трейдінг»

до Державної податкової інспекції у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.10.2011, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.06.2012, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ у Деснянському районі м.Києва від 05.09.2011 № в частині визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 14647 грн. за основним платежем та в сумі 3661,75 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ у Деснянському районі м.Києва від 05.09.2011 № в частині визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 35568 грн. за основним платежем та в сумі 8892 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями. У решті позову відмовлено.

Державна податкова інспекція у Деснянському районі м. Києва Державної податкової служби подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог. Вважає, що оскаржувані судові рішення в частині задоволення позову є такими, що ухвалені з порушенням норм матеріального права.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мурані Трейдінг» подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог повністю. Вважає, що оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позову є такими, що ухвалені з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України судом касаційної інстанції здійснено заміну відповідача у справі - Державної податкової інспекції у Деснянському районі м.Києва Державної податкової служби правонаступником - Державною податковою інспекцією у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи касаційних скарг, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а касаційна скарга позивача - частковому задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі обставини.

ДПІ у Деснянському районі м. Києва проведено планову виїзну перевірку ТОВ «Мурані трейдінг» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.04.2009 по 31.03.2011, дотримання вимог валютного законодавства за період з 01.10.2009 по 31.03.2011 та валютного декларування станом на 01.01.2011, 01.04.2011, за результатами якої складено акт від 19.08.2011 № 5840/23-2/34183705.

На підставі акта перевірки ДПІ у Деснянському районі м. Києва складено податкові повідомлення рішення від 05.09.2011 № про визначення позивачу грошового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 79138,75 грн., в т.ч. 63311 грн. за основним платежем та 15827,75 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, та № про визначення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 63210 грн., в т.ч. 50568 грн. за основним платежем та 12642 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

1. Згідно з актом перевірки у IV кварталі 2009 року та в IV кварталі 2010 року підприємство віднесло до декларації з податку на прибуток (рядок 04.1 декларації) суму витрат з відрядження згідно зі звітом про використання коштів, наданих на відрядження під звіт, посвідчення про відрядження та наказу. Згідно з цими документами директор підприємства Скринник CM. був відряджений до «PARTNER», 16 A Park Lane Comersial Centr, KWONG FAT GARDEN, 498 HUNSHI EAST ROAD Guangzhou, P.R.C (Китай) для відвідування виставки товарів та укладення договорів на поставку товарів (терміни відрядження 12 та 9 днів). До складу валових витрат віднесено витрати в сумі 24376,00 грн. та 34211,37 грн. відповідно.

З огляду на те, що згідно з контрактами від 02.03.2009 № 02032009/1 та від 04.10.2010 № 04102010/1 постачальником товару є Фірма «ALVACROWN LIMITED», м. Никосія (Кіпр), а інших контрактів, укладених ТОВ «Мурані трейдінг» із нерезидентатами - підприємствами постачальниками не було, податковий орган дійшов висновку, що вказані витрати не є витратами, пов'язаними з господарською діяльністю позивача.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, правової оцінки встановлених судами обставин суд касаційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до пп. 5.4.8 п. 5.4 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до валових витрат включаються витрати на відрядження фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку або є членами керівних органів платника податку, у межах фактичних витрат особи, яка відряджена, на проїзд (включаючи перевезення багажу) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження, оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чистка, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), найм інших жилих приміщень, телефонних рахунків, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в'їзд (віз), обов'язкового страхування, витрат на усний та письмовий переклади, інших документально оформлених витрат, пов'язаних з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження, включаючи будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв'язку зі здійсненням таких витрат.

Зазначені витрати можуть бути включені до складу валових витрат платника податку лише за наявності підтверджуючих документів, що засвідчують вартість цих витрат у вигляді транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), рахунків з готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання фізичної особи, страхових полісів тощо. Не включається до складу витрат платника податку готівка, витрачена на цілі, визначені підпунктами 5.3.1 та 5.4.4 цієї статті, а також на цілі, не пов'язані з відшкодуванням особистих витрат фізичної особи, яка перебуває у відрядженні.

Будь-які витрати на відрядження можуть бути включені до складу валових витрат платника податку за наявності підтверджуючих документів щодо зв'язку такого відрядження з основною діяльністю такого платника податку - запрошень приймаючої сторони, діяльність якої збігається з діяльністю платника податку; укладеного договору (контракту); інших документів, які встановлюють або засвідчують бажання встановити цивільно-правові відносини; документів, що засвідчують участь особи, яка відряджена стороною, у переговорах, конференціях або симпозіумах, які проводяться за тематикою, що збігається з основною діяльністю платника податку.

Судами попередніх інстанцій безпосередньо досліджено копії вантажно- митних декларацій та міжнародних товарно-транспортних накладних, з яких встановлено, що підприємство «PARTNER», 16 A Park Lane Comersial Centr, KWONG FAT GARDEN, 498 HUNSHI EAST ROAD Guangzhou, P.R.C (Китай) є відправником продукції, які імпортував позивач.

Таким чином, судами достовірно встановлено зв'язок між відрядженням та господарською діяльністю позивача.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції знаходить правильними висновки судів про протиправність нарахування грошових зобов'язань з податку на прибуток підприємств за цим епізодом.

2. Згідно з актом перевірки ТОВ «Мурані Трейдінг» за договором безпроцентної позики від 01.08.2010 № 01082010ф отримано від АТ «Нова лінія» 17.08.2010 позику в сумі 750000 грн.

За договором безпроцентної позики від 18.12.2009 № 181209/01 ТОВ «Мурані Трейдінг» отримано від АТ «Нова лінія» 21.12.2009 позику в сумі 2800000 грн.

Податковий орган вважає, що позивач порушив вимоги п. 1.22. ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», оскільки умовно не нарахував відсотки за звітний період, в якому позика повернута, незважаючи на те, що в цьому періоді користувався позикою протягом певних днів.

Позивач вказував на те, що виходячи з положень пп. 1.22.1 п. 1.22 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» ним було умовно нараховано проценти на суму поворотної фінансової допомоги, що залишилась неповернутою на кінець звітного періоду, у розмірі облікової ставки НБУ, розрахованої за кожний день фактичного використання такої поворотної фінансової допомоги. Умовно нараховані відсотки на суму поворотної фінансової допомоги в сумі 3503,00 грн., яка була визначена податковим органом, не мала включатися в декларацію за 4 квартал 2010 року, оскільки така поворотна фінансова допомога була повернута до закінчення звітного 4 кварталу 2010 року, тобто до 31.12.2010. Умовно нараховані відсотки на суму поворотної фінансової допомоги в сумі 66125,00 грн., яка була визначена податковим органом, не мала включатися в декларацію за 1 квартал 2010 року, оскільки така поворотна фінансова допомога була повернута до закінчення звітного 1 кварталу 2010 року, тобто до 31.03.2010.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, правової оцінки встановлених судами обставин суд касаційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до пп. 1.22.1 п. 1.22. ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» безповоротна фінансова допомога, це, зокрема, сума процентів, умовно нарахованих на суму поворотної фінансової допомоги, що залишається неповерненою на кінець звітного періоду, у розмірі облікової ставки Національного банку України, розрахованої за кожний день фактичного використання такої поворотної фінансової допомоги.

Таким чином, зазначена норма закону базою оподаткування визначає фінансову допомогу, що залишається неповерненою на кінець звітного періоду, який закінчується останнім днем такого періоду. Водночас ця норма закону передбачає умовне нарахування відсотків за кожний день фактичного використання такої поворотної фінансової допомоги.

Суд касаційної інстанції вважає, що у разі коли фінансова допомога є повернутою на кінець звітного періоду, то у такому звітному періоді відсутня база оподаткування для умовного нарахування відсотків. Згідно з пп. 4.4.1 п. 4.4 ст. 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) у разі коли норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Відтак у позивача не було підстав умовно нараховувати відсотки за користування коштами у звітному періоді, на кінець якого такі кошти повернуто.

При вирішенні справи суди неправильно застосували п.п. 1.22.1 п. 1.22 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та неповно встановили обставини у справі. Так, суди не з'ясували, за яким алгоритмом податковий орган умовно нарахував відсотки за договорами.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають права суду касаційної інстанції встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, суд касаційної інстанції вважає за правильне скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови в задоволенні позовних вимог за цим епізодом, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи судам слід врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, належним чином їх оцінити, вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

3. Згідно з актом перевірки позивач завищив задекларовані суб'єктом господарювання показники у рядку 04.1 Декларацій «витрати на придбання товарів (робіт, послуг), крім визначених у 04.11» всього в сумі 183587 грн., в т.ч. за IV квартал 2009 року в сумі 149376 грн., за IV квартал 2010 року в сумі 34211 грн.

Зазначене порушення полягало в тому, що підприємство зайво відобразило в декларації з податку на прибуток (рядок 04.1 Декларації) суму витрат 125000 грн. за операціями з придбання послуг з ідентифікації товару згідно з актами виконаних робіт.

Зазначену суму позивачем було сплачено за договором від 19.01.2009 №19012009/01 з ТОВ «Фірма «Спорттовари». За цим договором позивачем придбані послуги з виконання робіт з ідентифікації товарів, виробництва Китайської Народної Республіки, які надходять замовнику (в тому числі, але не виключно: розпакування товарів, перевірка якості товарів, перевірка цілісності індивідуальної упаковки, пломб підприємства-виробника, наявності маркувальних даних, перевірка роботи в дії, тощо); нанесення відповідних штрих - кодів на вищевказані товари до 31.12.2009.

ТОВ «Мурані Трейдінг» імпортує товари з Китаю. Власні чи орендовані складські приміщення відсутні. Товар з митниці прямує до складських приміщень АТ «Нова Лінія» (надалі перейменоване у ПАТ «Нова лінія» у зв'язку із зміною форми власності), в той же день виписується видаткова накладна покупцеві - ПАТ «Нова Лінія». Згідно з договором від 09.01.2007 №09012007/1, укладеним між ТОВ «Мурані Трейдінг» та ПАТ «Нова Лінія», право власності на товар і ризик випадкової його загибелі або пошкодження переходить від постачальника до покупця з моменту, коли товар поставлено покупцеві та вивантажено на приймальну платформу покупця. Оскільки товар відразу потрапляє на приймальну платформу покупця, право власності на товар одразу переходить до ПАТ «Нова Лінія». Виходячи з вищевикладеного відповідач дійшов висновку про те, що витрати на ідентифікацію товару є витратами ПАТ «Нова Лінія», оскільки право власності на товар з моменту його вивантаження переходить до ПАТ «Нова Лінія».

За зазначених обставин відповідач дійшов висновку про безпідставність включення витрат на ідентифікацію товарів до валових витрат позивача, а податку на додану вартість, сплаченого на підставі угоди від 19.01.2009 №19012009/01 ТОВ «Фірма «Спорттовари»- до податкового кредиту.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, правової оцінки встановлених судами обставин суд касаційної інстанції виходить з такого.

Пунктом п.5.1 та п.п. 5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. До складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 -5.7 цієї статті.

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем не надано доказів надання послуг контрагентом позивача до моменту переходу права власності на товар, тобто вивантаження товару, його розпакування, перевірка якості товарів, перевірка цілісності індивідуальної упаковки, пломб підприємства-виробника, наявності маркувальних даних, перевірка роботи в дії, нанесення відповідних штрих кодів.

З наданих позивачем товарно-транспортних накладних суди встановили, що вантаж було розвантажено за адресою м.Київ, вул.О.Де Бальзака, 65/1, при цьому вантаж одержано не позивачем, а АТ «Нова Лінія».

Водночас позивач наголошував на тому, що перевезення з Китаю здійснювалось шляхом залучення експедиторської компанії з України - ТОВ «ЮНІ-ОРІЕНТ ШИППІНГ ЕЙДЖЕНСІ», з якою позивач уклав договір від 11.08.2009 № 609/20/09 на транспортно-експедиційне обслуговування. Перевезення здійснювалось шляхом завантаження товарів в контейнера в портах Китаю, далі морем контейнер на судні прибував в порт України. Після проходження процедур оформлення товарів в порту України товар в контейнері на автомобільному транспорті, під митною пломбою прямував до м.Києва на ВМО-7 Київської регіональної митниці. Після оформлення процедур з митного оформлення товарів товар прямував до місця розвантаження товару. Далі до моменту прийому товару працівниками покупця і здійснювались роботи згідно з договорами підряду. У підтвердження наведених обставин позивач посилався на фото-звіти, надані підрядником замовнику на кожен контейнер. За результатами виконання договірних зобов'язань між сторонами договору було складено відповідні акти виконаних робіт із зазначенням переліку робіт, виконаних підрядником, а також підрядником надано фото-звіти.

Щодо переліку актів виконаних робіт, складених у серпні та вересні 2009 року, які залишені податковим органом поза увагою, то позивач наголошував на тому, що ці акти знаходяться поза межами періоду, за який здійснювалась перевірка (з 01.10.2009 по 31.03.2011), та на тому, що ці акти були предметом дослідження в іншій адміністративній справі № 2а-11999/10/2670 за позовом ТОВ «Мурані Трейдинг» до ДПІ у Деснянському районі м.Києва про скасування податкових повідомлень-рішень.

Окрім того, позивач вказував, що право власності на товар переходить не лише після того як товар де-факто вивантажено на приймальну платформу покупця, а і після того, як покупцем буде зроблено відмітку про прийом товару на транспортній накладній, що випливає з умови п. 4.4 Договору від 09.01.2007 № 09012007/1. Саме відмітка на транспортній накладній є підтвердженням факту поставки товару від постачальника до покупця, а відтак і моментом переходу права власності. АТ «Нова лінія» не може нести витрати по ідентифікації товару ТОВ «Фірма Спорттовари» та відображати їх у власному податковому обліку, оскільки між сторонами відсутні відповідні договірні відносини.

Разом з тим суди попередніх інстанцій не дослідили такі обставини та не оцінили докази, на які вказував позивач у підтвердження обставин.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають права суду касаційної інстанції встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, суд касаційної інстанції вважає за правильне скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови в задоволенні позовних вимог за цим епізодом, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи судам слід врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, належним чином їх оцінити, вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

4. Згідно з актом перевірки позивач допустив порушення вимог п. 4.1. ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість», яке полягало в тому, що неправильно визначав базу оподаткування за операціями з реалізації в Україні товару імпортного походження виходячи з договірної вартості товару, яка є нижчою від його митної вартості. Податковий орган вважає, що звичайною ціною товару є його митна вартість.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, правової оцінки встановлених судами обставин суд касаційної інстанції виходить з такого.

Загальний порядок визначення бази оподаткування операцій з поставки товарів (послуг) на час виникнення спірних відносин регулювався п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість», відповідно до якого платник податку мав визначати базу оподаткування операції з реалізації товару на внутрішньому ринку України, виходячи з його договірної вартості, що визначена за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни.

Відповідно до п. 1.18. ст. 1 Закону України «Про податок на додану вартість» звичайні ціни розуміються та застосовуються за правилами, визначеними пунктом 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Відповідно до п. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»: якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг).

Пункт 1.20.8 п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладає на податковий орган у порядку, встановленому законом.

Порядок визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) на час виникнення спірних відносин регламентований п. 1.20.2 п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств, в межах якого податковий орган зобов'язаний був діяти при визначенні рівня звичайних цін.

Цією нормою Закону передбачено, що для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може бути економічно обґрунтована. При цьому враховуються звичайні при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни. Зокрема, але не виключно, враховуються знижки, пов'язані з сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низьколіквідних товарів; маркетинговою політикою, у тому числі при просуванні товарів (робіт, послуг) на ринки; наданням дослідних моделей і зразків товарів з метою ознайомлення з ними споживачів.

З наведеного випливає, що для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) податковий орган зобов'язаний використовувати інформацію про укладені на момент продажу такого товару договори з ідентичними (однорідними) товарами, які б (договори) мали співставні умови, що можуть вплинути на ціну товару, а також враховувати інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на таку ціну.

Однак при визначенні рівня звичайних цін податковий орган діяв не в межах наведеної норми законодавства, не використовував договори зі співставними умовами, які могли вплинути на ціну товару.

Позиція відповідача щодо того, що митна вартість товару є його звичайною ціною є такою, що не ґрунтується на положеннях законодавства, жодною нормою якого не передбачено, що митна вартість товару, яка визначається для товарів, що ввозяться на митну територію України, є звичайною ціною для такого товару, який реалізується на внутрішньому ринку України.

За таких обставин, не може вважатися доведеним податковим органом той факт, що ціна товарів, реалізованих позивачем на внутрішньому ринку України, є нижчою за звичайні ціни. Виходячи з положень п. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» необхідно вважати, що така ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Враховуючи наведене, суди дійшли обґрунтованих висновків про протиправне визначення позивачу податку на додану вартість за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням. Тому, судові рішення в цій частині залишаються без змін.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 224, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві залишити без задоволення.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мурані Трейдінг» задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.10.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.06.2012 скасувати в частині відмови в задоволенні позову, а справу в цій частині направити на новий розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва.

У решті постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.10.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.06.2012 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута в частині залишення судових рішень без змін з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою, поданою безпосередньо до Верховного Суду України у порядку, встановленому статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В.Ланченко

Ю.І. Цвіркун