Справа № 326/709/16-а
Суддя: Чапланова О. М.
Дата ухвалення: 2016-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Копія Справа № 326/709/16-ар.
Провадження № 2-а/326/24/2016
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2016 року Приморський районний суд Запорізької області в складі:

головуючої-судді Чапланової О.М.

при секретарі Кузякіній К.М., Бородай А.В.

За участю: позивача ОСОБА_2

представника відповідача Горової Ю.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління пенсійного фонду України в Приморському районі Запорізької області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до УПФУ в Приморському районі Запорізької області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до протоколу УПФУ в Приморському районі Запорізької області №172 від 29.01.2010 року вона перебуває на обліку та отримує пенсію по інвалідності за загальним захворюванням, призначену відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Після призначення пенсії вона продовжує працювати на посаді, передбаченої Законом України «Про державну службу». З 01 квітня 2015 року їй було припинено виплату пенсії по інвалідності. На її звернення УПФУ в Приморському районі повідомило, що виплату пенсії припинено на підставі ЗУ від 02.03.2015 року №213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» в частині внесення змін до ст. 47 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки вона є інвалідом ІІІ групи та працює. З 01 січня 2016 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911 від 24.12.2015 року, яким продовжено особливий порядок виплати пенсій працюючим пенсіонерам.

Вважає дії відповідача протиправними та такими, що порушують її законні права та інтереси. УПФУ в Приморському районі мало керуватися нормами Конституції України, яка має вищу юридичну силу, щоб не допустити порушення її конституційних прав.

Просила зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі Запорізької області поновити їй виплату пенсії по інвалідності з 01.01.2016 року, стягнути на її користь судовий збір у розмірі 551 грн.20 коп.

13.06.2016 року ОСОБА_2 надала письмову заяву про доповнення позовних вимог, в якій просить суд, у доповнення позовних вимог, викладених у позовній заяві, визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі Запорізької області щодо зупинення виплати їй пенсії по інвалідності з 01.01.2016 року (а.с.35).

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги та підстави, на яких вони ґрунтуються, підтримала у повному обсязі, дала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила суду, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року №911, який набрав чинності з 01.01.2016 року, внесено зміни до абз. 2-3 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», які викладено в такій редакції:

Тимчасово, у період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року: особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п.1 ст.10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Відповідно до Закону № 911-УІІІ порядок виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Частиною 1 ст.47 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (із змінами, внесеними ЗУ №911-УІІІ) передбачено, що тимчасово, у період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року, у період роботи особи (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п.1 ст.10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії не виплачуються; після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Таким чином, законодавчо встановлено заборону виплати з 01.01.2016 року пенсій особам, які працюють на окремих посадах, у тому числі державним службовцям. Позивач, отримуючи пенсію та продовжуючи працювати, є посадовою особою, на яку поширюється дія ЗУ №911 від 24.12.2015 року в частині встановлення обмеження щодо отримання пенсії особами в період роботи на посадах державних службовців. Виплата пенсії позивачу з 01.01.2016 року припинена правомірно і законних підстав для поновлення її виплати немає. Просить у задоволенні позовних вимог позивачці відмовити у повному обсязі.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно з випискою із акта огляду МСЕК до довідки міжрайонної МСЕК м.Бердянська Запорізької області серії АД №134502, при первинному огляді 12.01.2010 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановлено ІІІ групу інвалідності, у зв'язку із загальним захворюванням на строк до 01.02.2011 року (а.с.48).

26.01.2010 року ОСОБА_2 звернулась до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі Запорізької області із заявою про призначення пенсії по інвалідності (а.с.28).

Згідно із протоколом №172 від 29.01.2010 року Управлінням Пенсійного фонду України в Приморському районі Запорізької області вперше призначено ОСОБА_2 пенсію по інвалідності ІІІ групи за загальним захворюванням щомісячно з 12.01.2010 року по 31.01.2011 року в розмірі 573 грн. (а.с.47).

Згідно з довідкою міжрайонної МСЕК м.Бердянська Запорізької області серії АВ №0294739 від 20.01.2015 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, повторно встановлено ІІІ групу інвалідності, у зв'язку із загальним захворюванням безстроково (а.с.36).

Згідно із розпорядженням № 127141 від 23.01.2015 року ОСОБА_2 призначено пенсію по інвалідності ІІІ групи за загальним захворюванням з 01.02.2015 року довічно (а.с.52) .

Згідно із довідкою від 24.06.2016 року за №4 та трудовою книжкою, ОСОБА_2 дійсно працює в Приморському районному центрі соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді на посаді головного спеціаліста з 01.11.2011 року по теперішній час. Зазначена посада відповідно до розпорядження КМУ від 18.01.2003 року № 9-р «Про віднесення посад працівників системи центрів соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді до відповідних категорій посад державних службовців та органів місцевого самоврядування» віднесена до сьомої категорії посад державних службовців (а.с.43-45).

З матеріалів справи вбачається, що з 01.04.2015 року виплату пенсії позивачці зупинено.

УПФУ в Приморському районі Запорізької області листом від 24.02.2016 року у відповідь на звернення позивачки від 18.02.2016 року повідомило останній, що на підставі Закону України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» виплата пенсії припинена з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року, а Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911 від 24.12.2015 року, який набув чинності з 1 січня 2016 року, продовжено зупинення виплати пенсії до 31.12.2016 року (а.с.6-8).

Таким чином, судом встановлено, що позивачка перебуває на обліку в УПФУ в Приморському районі Запорізької області, з 12.01.2010 року отримувала пенсію по інвалідності за загальним захворюванням, яка призначена відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». З 01.04.2015 року виплату пенсії позивачці зупинено на підставі ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із змінами, внесеними Законом України від 02.03.2015 року № 213-УІІІ та Законом України від 24.12.2015 року № 911-VIII.

Встановлені обставини підтверджені матеріалами справи і не є спірними.

Спірним у справі є правомірність дій відповідача щодо зупинення виплати позивачці пенсії по інвалідності за загальним захворюванням з 01.01.2016 року.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.22 «Загальної Декларації прав людини», кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримки її гідності, вільного розвитку її особистості, прав в економічній, соціальній и культурній сферах за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва і відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Відповідно до ст.3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч.1 ст.9 Конституції України).

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 30 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності внаслідок загального захворювання (в тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства) за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону. Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Згідно ч.1 ст.31 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» залежно від ступеня втрати працездатності визначено три групи інвалідності. Причина, група, час настання інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством.

Абзацом 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в редакції Закону №213-УІІІ від 02.03.2015 року, чинній з 01 квітня 2015 року, встановлено, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року у період роботи особи (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Абзацом 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в редакції Закону № 911-VIII від 24.12.2015 року, чинній з 01.01.2016 року, встановлено, що тимчасово, у період з 1січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/ щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Судом встановлено, що позивачка перебуває на обліку в УПФУ в Приморському районі Запорізької області, з 12.01.2010 року по 31.01.2011 року їй, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», призначено пенсію по інвалідності (третя група) за загальним захворюванням, з 01.02.2015 року указану пенсію призначено довічно.

З 01.04.2015 року виплату пенсії позивачці зупинено на підставі ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із змінами, внесеними Законом України від 02.03.2015 року № 213-УІІІ та Законом України від 24.12.2015 року № 911-VIII. На звернення позивачки з питання поновлення виплати пенсії, УПФУ в Приморському районі відповіло відмовою.

Таким чином судом встановлено, що пенсія по інвалідності за загальним захворюванням призначена позивачці до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-VIII від 02.03.2015 року та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 року. До 01.04.2015 року пенсія їй виплачувалася в повному розмірі, незалежно від того, працювала вона, чи ні. Тобто вона мала законні сподівання на отримання зазначених коштів - пенсії.

Згідно ст.22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 4 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що соціальний захист інвалідів є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей інвалідів нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпеченні стороннього догляду.

Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно ч.1 ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків передбачених Конституцією України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.8 ЗУ «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Отже, органи державної влади та органи місцевого самоврядування повинні сприяти забезпеченню прав пенсіонерів.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Нормою ст. 5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

При вирішенні справи суд відповідно до ст.8 Конституції України та ст. 8 КАС України керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно зі ст. 9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок, щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Поряд з тим, 09.07.2007 року Конституційним Судом України постановлено рішення №6-рп/2007, яке має преюдиціальне значення для судів при розгляді позовів щодо досліджених ним правовідносин. В рішенні Конституційного Суду України вказано, що зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України. У статті 64 Конституції України вичерпно визначено такі випадки, а саме передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і свобод, які не можуть бути обмежені за жодних обставин. Внаслідок зупинення на певний час дії чинних законів України, якими встановлено пільги, компенсації чи інші форми соціальних гарантій відбувається фактичне зниження життєвого рівня громадян та порушується гарантоване у ст.48 Конституції України право кожного на достатній життєвий рівень.

Рішенням Конституційного суду України від 11.10.2005 року справа №8-рп/2005, висловлено правову позицію щодо застосування саме норми ст.22 Конституції України щодо неприпустимості змін до законодавчих актів, якими звужуються надані раніше громадянам соціальні права, та вирішено, що такі зміни суперечать нормі ст.22 Конституції України.

22.05.2008 року Конституційним Судом України постановлено рішення №10-рп/2008, в якому зазначені аналогічні положення, та вказано, що держава відповідальна перед людиною за свою законодавчу діяльність, зобов'язана утверджувати та забезпечувати права та свободи людини та громадянина. Закони України та інші правові акти повинні прийматися на основі Конституції і повинні їй відповідати. Однією із конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (ст.22 Конституції України). Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав та свобод людини та громадянина є скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Відповідно до принципу верховенства права та законності суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. У Постанові Пленуму ВСУ №9 від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» вказано, що судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента, постанови Верховної Ради України, ПКМУ) підлягають оцінці на відповідність як Конституції України, так і закону.

Аналізуючи наведені норми Конституції України, які мають вищу силу та є нормами прямої дії, рішення Конституційного суду України, приймаючи до застосування положення «Загальної Декларації прав людини», і виходячи із принципу адміністративного судочинства - верховенства права та загальних засад пріоритетності Конституції України, суд вважає, що застосування до позивачки вказаних змін до абзацу 2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», що не були передбачені в даному Законі на час призначення їй пенсії, є суттєвим звуженням наданих їй та гарантованих законодавством прав та свобод як громадянину та особі, яка є інвалідом 3 групи загального захворювання безстроково, має відповідний соціальний статус згідно із Законом, є таким, що порушує вимоги ст.22,46 Конституції України, тобто є незаконним.

Крім того, суд зазначає, що станом на 01.04.2015 року посада, на якій працює позивачка, дійсно давала право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених ЗУ «Про державну службу», у зв'язку з чим відповідачем з 01 квітня 2015 року виплату пенсії позивачці було припинено.

Разом з тим, пунктом 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу»,"Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний в пункті 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону №213-УІІІ закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року не прийнятий, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про державну службу» щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії/щомісячне довічне грошове утримання за цим Законом не призначаються.

З цього часу особам, які підпадають під дію вищезазначених спеціальних законів, за наявності права на пенсію, пенсія призначається лише відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

До того ж, правовий аналіз пункту 5 Прикінцевих положень Закону № 213-УІІІ від 02.03.2015 року дає підстави вважати, що він стосується порядку призначення пенсії у разі реалізації особою права на пенсійне забезпечення і не стосується вже призначеної раніше пенсії.

Таким чином, з 1 червня 2015 року посада, на якій працює позивач, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених ЗУ «Про державну службу», у зв'язку з чим передбачені ч.1ст.47 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» правові підстави для невиплати позивачці пенсії, призначеної відповідно до цього Закону, відсутні.

Враховуючи викладене, суд вважає, що діями відповідача безпосередньо порушено право позивача на соціальний захист, гарантоване ст.46 Конституції України, обмеження якого неможливе, з врахуванням наведених положень чинного законодавства.

Управлінням Пенсійного фонду України в Приморському районі Запорізької області не доведено правомірність дій щодо відмови позивачці в поновленні виплати пенсії.

З огляду на зазначене, враховуючи, що право на пенсію у позивачці виникло ще при призначенні пенсії; що з 12.01.2010 року відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія їй була призначена; що вона мала законні сподівання на отримання зазначеної пенсії; що перешкоди для виплати вказаної пенсії відсутні; виходячи із принципу верховенства права та загальних засад пріоритетності Конституції України; суд вважає, що з 01.01.2016 року виплата пенсії, призначеної позивачці відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», підлягає відновленню у зв'язку з відсутністю підстав для її невиплати.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з 01.01.2016 року виплата пенсії, призначеної позивачці відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», підлягає поновленню у зв'язку з відсутністю підстав для її невиплати, пред'явлений позивачкою адміністративний позов підлягає задоволенню.

При цьому суд вважає, що поновити права та інтереси позивачці іншим шляхом ніж відновлення виплати пенсії неможливо.

Для відновлення порушеного права суд вважає необхідним визнати протиправними дії відповідача щодо зупинення виплати позивачці пенсії як інваліду 3 групи загального захворювання згідно із ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 01.01.2016 року та зобов'язати поновити виплату пенсії позивачці як інваліду 3 групи загального захворювання згідно із ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 01.01.2016 року.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України на користь позивача за рахунок коштів Державного бюджету України підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати в сумі 551 грн. 20 коп. (а.с.1).

Керуючись: ст.22 «Загальної Декларації прав людини», ст.ст.3,8,9,19,22,46,58,64 Конституції України, Законами України: «Про державну службу», «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування», «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», рішеннями Конституційного Суду України № 1-рп/99, №6-рп/2007, №8-рп/2005, №10-рп/2008, ст.ст.2,5,8,9,10, 69-71,79,86,87, 94,98,99,100,102,104, 105,158-163,185,186,254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі Запорізької області щодо зупинення виплати ОСОБА_2 пенсії як інваліду 3 групи загального захворювання згідно із Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 01 січня 2016 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі Запорізької області поновити ОСОБА_2 виплату пенсії як інваліду 3 групи загального захворювання згідно із Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 01 січня 2016 року.

Стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний № НОМЕР_1, судовий збір в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20коп.

Постанова постановлена в нарадчій кімнаті та проголошено вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 21 липня 2016 року.

Постанова буде виготовлена в повному обсязі 21 липня 2016 року.

На постанову може бути подана апеляційна скарга у Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд через Приморський районний суд протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її надає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя: підпис О.М. Чапланова

З оригіналом згідно: суддя О.М. Чапланова

21.07.2016