Справа № 826/1650/16
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2016-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 липня 2016 року № 826/1650/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Качура І.А., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора на нерухоме майно Приватного реєстратора Київського міського нотаріального округу Коптєлової Оксани Ростиславівни про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) з позовом до Державного реєстратора на нерухоме майно Приватного реєстратора Київського міського нотаріального округу Коптєлової Оксани Ростиславівни (надалі також - відповідач), в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення № 227873965 від 20.01.2016 року державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коптєлової Оксани Ростиславівни про відмову у державній реєстрації права власності;

- зобов'язати державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коптєлову Оксану Ростиславівну відповідно до заяви № 15269839 від 14.01.2016 року та доданих до неї документів здійснити державну реєстрацію права власності на 1/2 будівлі по АДРЕСА_2 за ОСОБА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що рішення № 227873965 від 20.01.2016 є протиправним, позаяк прийняте за умови подачі заявником повного пакету документів, необхідних для вчинення реєстраційних дій.

Відповідач позовні вимоги визнав частково та зазначав, що під час здійснення реєстраційних дій відбулась технічка описка, оскільки в рішенні помилково зазначено підставу п. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

В судовому засіданні за згодою сторін ухвалено про продовження вирішення справи у письмовому провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з огляду про наступне.

Фактичні матеріали справи свідчать, що позивач 14.01.2016 звернувся з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (реєстраційний номер 15269839) до Приватного реєстратора Київського міського нотаріального округу Коптєлової О. Р., щодо реєстрації нежитлової будівлі в літ. «В», по АДРЕСА_3 на праві приватної власності.

Однак, як свідчать матеріали справи, за наслідком розгляду поданих позивачем документів, Приватним реєстратором Київського міського нотаріального округу Коптєлової О. Р. прийнято рішення від 20 січня 2016 року № 27873965 про відмову у задоволенні заяви.

Згідно зі змісту рішення № 27873965 слідує, що підставою його неприйняття слугував п. 4 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Так, при дослідженні поданих позивачем документів, відповідачем встановлено, що заявлене право не підлягає державній реєстрації, оскільки під час реєстрації заяви про реєстрацію права власності нового власника за правочином в Державному реєстрі прав встановлено факт скасування запису про реєстрацію.

Категорично не погоджуючись із правомірністю рішення від 20 січня 2016 року №27873965 про відмову у задоволенні заяви, позивач звернувся з даним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV), Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 № 703 (чинного на момент виникнення спору).

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації врегульовано нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону №1952-IV).

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

В той же час, ч. 1 ст. 9 Закону №1952-IV, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Згідно ч. 9 ст. 15 Закону № 1952-IV, державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії.

Згідно частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Фактичні обставини справи свідчать, що між позивачем та ОСОБА_4 укладено Договір купівлі - продажу від 14.01.2016, за умовами якого ОСОБА_4 (Продавець) продав належну йому на праві власності, а ОСОБА_1 (Покупець) купив ? частину нежитлової будівлі в літ. «В», розташованої за адресою: АДРЕСА_2.

Вказаний Договір купівлі - продажу посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєловою О.Р. та зареєстровано в реєстрі за №24.

Для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші.

Як вбачається із матеріалів справи, для встановлення набуття речових прав на ? нерухомого майна по АДРЕСА_2, літ. «В» в м. Києві, позивачем були подані: договір купівлі - продажу від 14.01.2016, укладений між позивачем та ОСОБА_4 (ідентифікаційний код за ДРФО НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) та посвідчений відповідачем за реєстровим номером №24.

Однак, як вже було судом встановлено, відповідачем було прийнято рішення від 20 січня 2016 року № 27873965 про відмову у задоволенні заяви, з підстав, визначених п. 4 ст. 24 Закону № 1952-IV.

Проте, суд звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 5-4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Згідно частини другої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

При цьому, ч. 5 ст. 24 Закону № 1952-IV визначено, що відмова у державній реєстрації прав та їх обтяжень, з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.

Відповідачем не наведено обставин та не подано доказів, що подані документи не відповідали вимогам, встановленим цим Законом, або не давали змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, з огляду про що рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 227873965 від 20.01.2016 є протиправним, а отже підлягає скасуванню.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовної вимоги про зобов'язання відповідача відповідно до заяви № 15269839 від 14.01.2016 року та доданих до неї документів здійснити державну реєстрацію права власності на 1/2 будівлі по АДРЕСА_2 за ОСОБА_1, суд виходив із наступного.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо реєстрації права власності у межах спірних правовідносин, є його виключною компетенцією.

Зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

В свою чергу, принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Враховуючи вищевикладене, належним способом відновлення порушених прав позивача є зобов'язання відповідача відповідно до заяви № 15269839 від 14.01.2016 року та доданих до неї документів здійснити державну реєстрацію права власності на 1/2 будівлі по АДРЕСА_2 за ОСОБА_1.

Згідно із п.1 статті 136 КАС України, відповідач може визнати адміністративний позов протягом всього часу судового розгляду, зробивши усну заяву.

Відповідно до п. 3 зазначеної статті, судове рішення у зв'язку з відмовою від адміністративного позову, визнанням адміністративного позову чи примиренням сторін ухвалюється за правилами, встановленими статтями 112, 113 цього Кодексу.

Згідно із п. 3 ст. 112 КАС України, у разі повного визнання відповідачем адміністративного позову і прийняття його судом приймається постанова суду про задоволення адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що часткове визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує чиї - небудь права, свободи або інтереси, а отже підлягає прийняттю, та з урахуванням наведених вище обставин та норм законодавства, позовні вимоги визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно із частиною першою статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Враховуючи викладене, та керуючись ст. ст. 69-71, 94, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення № 227873965 від 20.01.2016 року державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коптєлової Оксани Ростиславівни про відмову у державній реєстрації права власності.

Зобов'язати державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коптєлову Оксану Ростиславівну відповідно до заяви № 15269839 від 14.01.2016 року та доданих до неї документів здійснити державну реєстрацію права власності на 1/2 будівлі по АДРЕСА_2 за ОСОБА_1.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур