Справа № 826/6736/15
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2016-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2016 року м. Київ К/800/43545/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (судді-доповідача),

Головчук С.В.,

Ємельянової В.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_4 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії,

за касаційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 липня 2015 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2015 року,

встановив:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві, в якому просив визнати протиправними дії та бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, зобов'язати відповідача виплатити позивачу грошове забезпечення під час перебування його на посаді заступника начальника Департаменту транспортної міліції - начальника відділу кримінальної міліції за період з 24 квітня 2014 року по 25 червня 2014 року, видати трудову книжку, підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві усі необхідні документи для нарахування позивачу пенсії, виходячи з грошового забезпечення за посадою, яку позивач займав до звільнення з органів внутрішніх справ, та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем безпідставно не виплачено позивачу грошове забезпечення за період з 24 квітня 2014 року по 25 червня 2014 року, не нарахована пенсія у визначеному законодавством розмірі та не видана трудова книжка.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 липня 2015 року позов задоволено частково. Зобов'язано Міністерство внутрішніх справ України виплатити ОСОБА_4 грошове забезпечення під час перебування його на посаді заступника начальника Департаменту транспортної міліції-начальника відділу кримінальної міліції за період з 24 квітня 2014 року по 25 червня 2014 року та видати позивачу трудову книжку. В решті позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2015 року постанову суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про зобов'язання Міністерства внутрішніх справ України видати позивачу трудову книжку. Визнано неправомірною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо не виплати ОСОБА_4 грошового забезпечення під час перебування його на посаді заступника начальника Департаменту транспортної міліції - начальника відділу кримінальної міліції за період з 24 квітня 2014 року по 25 червня 2014 року, щодо не видачі трудової книжки позивача в день його звільнення, та несвоєчасної підготовки документів на пенсійне забезпечення. В решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі Міністерство внутрішніх справ України, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Касаційну скаргу обґрунтовує тим, що нарахування та виплата грошового забезпечення за час перебування на посадах, які в результаті проведення організаційно-штатних змін є скороченими та відсутні в штаті Міністерства внутрішніх справ України, чинним законодавством не передбачена, тому не може бути здійснена. Зазначає, що позивач звільнений за скороченням штату 25 червня 2015 року, тому трудову книжку отримав вчасно, ще до дати звільнення, а саме 25 травня 2015 року.

У запереченні на касаційну скаргу, позивач просить залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, вказуючи на їх законність і обґрунтованість. Вважає доводи касаційної скарги безпідставними, просить залишити цю скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що з липня 1984 року по 25 червня 2014 року ОСОБА_4 проходив службу в органах внутрішніх справ, зокрема, з 24 квітня 2014 року по 25 червня 2014 року працював на посаді заступника начальника Департаменту транспортної міліції-начальника відділу кримінальної міліції.

Згідно з наказом Міністерства внутрішніх справи України від 25 червня 2014 року № 1161 о/с ОСОБА_4 звільнений у відставку за пунктом 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ - через скорочення штатів із виплатою компенсації за 22 доби невикористаної відпустки за 2014 рік.

24 липня 2014 року позивач звернувся до Міністерства внутрішніх справ України з проханням вжиття необхідних заходів для проведення повного розрахунку та підготовки документів для оформлення пенсії.

02 жовтня 2014 року позивача повідомлено, що розрахунок за період з 24 квітня 2014 року по 25 червня 2014 року та інші належні виплати будуть проведені після врегулювання Департаментом кадрового забезпечення Міністерства внутрішніх справ України питання стосовно приведення організаційно-штатних змін у відповідність до правових норм.

20 березня 2015 року позивач повторно звернувся до відповідача із рапортом про надання доручення відповідним службам вжити необхідних заходів для проведення повного розрахунку та подальшого оформлення пенсії, однак станом на день звернення позивача до суду першої інстанції, відповідачем не вчинено дій щодо виплати належного позивачу грошового забезпечення, виплати пенсії, та не видана трудова книжка.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499, встановлено обов'язок відповідача виплатити позивачу грошове забезпечення, який відповідач не виконав, тому Міністерство внутрішніх справ України зобов'язане виплатити позивачу грошове забезпечення за час перебування його на посаді заступника начальника Департаменту транспортної міліції-начальника відділу кримінальної міліції за період з 24 квітня 2014 року по 25 червня 2014 року. В порушення статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відповідач при звільненні позивача з посади 25 червня 2014 року не видав позивачу трудову книжку, або за відсутності її оригіналу дублікат трудової книжки, тому позовні вимоги в частині зобов'язання Міністерства внутрішніх справ України видати ОСОБА_4 трудову книжку підлягають задоволенню. Оскільки, пенсія за вислугою років призначається з наступного дня після звільнення зі служби шляхом подання позивачем заяви до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві через уповноважений орган Міністерства внутрішніх справ України, а в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача із відповідною заявою, то позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. До того ж, не підлягають задоволенню вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не обґрунтовано, в чому полягає, завдана відповідачем моральну шкода, не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у його житті, та майнових втрат. Крім того, позивачем не обґрунтовано розмір відшкодування шкоди в сумі 5000,00 грн.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про зобов'язання Міністерства внутрішніх справ України видати позивачу трудову книжку, визнаючи неправомірною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо не виплати ОСОБА_4 грошового забезпечення під час перебування його на посаді заступника начальника Департаменту транспортної міліції - начальника відділу кримінальної міліції за період з 24 квітня 2014 року по 25 червня 2014 року, щодо не видачі трудової книжки позивача в день його звільнення, та несвоєчасної підготовки документів на пенсійне забезпечення, та залишаючи в решті постанову суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив з такого.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ визначено Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 (далі - Інструкція).

Пунктом 1.4 Інструкції визначено, що грошове забезпечення виплачується особам рядового, молодшого, середнього, старшого та вищого начальницького складу, які призначені на штатні посади в апараті Міністерства внутрішніх справ України, головних управліннях, управліннях Міністерства внутрішніх справ в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, на залізницях, їм підпорядкованих органах, вищих навчальних закладах, науково-дослідних установах, Державній службі охорони при Міністерстві внутрішніх справ, на підприємствах, в установах, організаціях і підрозділах системи Міністерства внутрішніх справ та які навчаються в навчальних закладах системи Міністерства внутрішніх справ або зараховані в розпорядження відповідного органу внутрішніх справ.

Згідно з пунктом 1.5 Інструкції підставою для виплати грошового забезпечення є наказ начальника органу внутрішніх справ про призначення на штатну посаду, яка входить у його номенклатуру, наказ ректора вищого навчального закладу про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат тощо.

Відповідно до пункту 1.6 Інструкції грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи Міністерства внутрішніх справ на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Пунктом 1.15. Інструкції передбачено, що виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснюється щомісяця з 20 до 25 числа за поточний місяць.

У разі звільнення зі служби виплата посадового окладу за займаною посадою припиняється з дня, наступного за днем виключення особи рядового чи начальницького складу зі списків особового складу органу, підрозділу, закладу чи установи органів внутрішніх справ (пункт 2.2.5. Інструкції).

Судами встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовано відповідачем, що з довідки про доходи ОСОБА_4 від 21 травня 2015 року № 514 вбачається, що при звільненні його з посади заступника начальника Департаменту транспортної міліції - начальника кримінальної міліції грошове забезпечення, яке за квітень 2014 року складає 14578,00 грн, а за травень 2014 року - 3300,00 грн, позивачу виплачено не було.

З огляду на викладене суд першої інстанції, з яким, в цій частині, погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що заборгованість відповідача з виплати позивачу грошового забезпечення, яку відповідачем не спростовано, є не погашеною, тому Міністерство внутрішніх справ України зобов'язане виплатити позивачу грошове забезпечення під час перебування ОСОБА_4 на посаді заступника начальника Департаменту транспортної міліції-начальника відділу кримінальної міліції за період з 24 квітня 2014 року по 25 червня 2014 року, що є належним способом захисту порушеного права.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції, обґрунтовано скасував постанову суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання неправомірною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України щодо не виплати грошового забезпечення під час перебування на посаді заступника начальника Департаменту транспортної міліції начальника відділу кримінальної міліції за період з 24 квітня 2014 року по 25 червня 2014 року та задовольнив, зазначені позовні вимоги.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачем надано завірену копію послужного списку С-464692 ОСОБА_4, яка містить відмітку та особистий підпис позивача про отримання трудової книжки 26 травня 2015 року.

За змістом статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

З огляду на те, що трудова книжка видана позивачу під особистий підпис 26 травня 2015 року, суд апеляційної інстанції правомірно скасував постанову суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про зобов'язання відповідача видати позивачу трудову книжку.

Разом з тим, встановивши, що відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України № 1161 о/с ОСОБА_4 звільнено 25 червня 2014 року, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що видача позивачу трудової книжки 26 травня 2015 рокує, тобто майже через рік після звільнення позивача, є несвоєчасною, а бездіяльність відповідача щодо її несвоєчасної видачі - неправомірною.

Відповідно до пункту "в" частини 1 статті 50 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" пенсії відповідно до цього Закону призначаються: особам, які мають право на пенсію за цим Законом відповідно до пункту "б" статті 12 цього Закону, - з наступного дня після звільнення зі служби.

Згідно з пунктом 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року №3-1 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 лютого 2007 року №135/13402 заяви про призначення пенсії за вислугою років подаються особами до Головних управлінь Пенсійного Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі через уповноважені структурні підрозділи Міністерства внутрішніх справ України.

Суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що оскільки пенсія за вислугою років призначається з наступного дня після звільнення, а позивач на день звільнення мав належну вислугу років для її отримання, то бездіяльність відповідача в частині неподання та не оформлення усіх необхідних документів для призначення позивачу пенсії виходячи з грошового забезпечення за посадою, яку він займав до звільнення з органів внутрішніх справ, є неправомірною, а позовні вимоги про визнання такої бездіяльності неправомірною підлягають задоволенню.

До того ж, висновки суду першої інстанції, що позивачем до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві через уповноважений орган Міністерства внутрішніх справ України не подавалась заява про призначення пенсії за вислугою років, спростовуються висновками суду апеляційної інстанції, які підтверджені матеріалами справи, а саме: заявами позивача від 24 липня 2014 року та від 20 березня 2015 року про вжиття необхідних заходів для проведення повного розрахунку та підготовки документів для оформлення пенсії, а тому бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного оформлення документів для оформлення позивачу пенсії за вислугу років є неправомірною.

Доводи відповідача, що при звільненні за скороченням штату наявність вислуги років для нарахування пенсії не покладає на нього обов'язку по підготовці документів для оформлення пенсійного забезпечення, спростовані судом апеляційної інстанції, як такі, що суперечать чинному законодавству.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

За змістом статті 71 КАС України позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову. Обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, із змісту позовної заяви ОСОБА_4 незрозуміло, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 5000,00 грн, оскільки докази, які б підтверджували факти заподіяння позивачу моральної шкоди у вигляді душевних переживань і страждань, яких він зазнав у зв'язку з діями відповідача, відсутні.

За таких обставин, коли позивачем не доведено обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди, свідчення та відповідні докази про ступінь його моральних чи фізичних страждань або шкоди, завданої його здоров'ю, відсутні, то суд першої інстанції, з яким в цій частині погодився суд апеляційної інстанції, правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про скасування постанови суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 щодо зобов'язання Міністерства внутрішніх справ України видати позивачу трудову книжку, та обгрунтовано визнав неправомірною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо її не видачі в день звільнення позивача, щодо не виплати позивачу грошового забезпечення під час перебування його на посаді заступника начальника Департаменту транспортної міліції - начальника відділу кримінальної міліції за період з 24 квітня 2014 року по 25 червня 2014 року, та щодо несвоєчасної підготовки документів на пенсійне забезпечення, в решті правомірно залишив постанову суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Зважаючи на те, що ухвалене у справі судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає наведеним критеріям, його необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України відхилити, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді: Черпак Ю.К.

Головчук С.В.

Ємельянова В.І.