Справа № 826/15907/13-а
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2016-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 липня 2016 року № 826/15907/13-а

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши адміністративну справу в письмовому провадженні

за позовом Заступника прокурора м. Києва

до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської

міської ради (Київської міської державної адміністрації),

третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Заліна»

про визнання дій протиправними та скасування рішення

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора м. Києва (надалі - Позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (надалі - Відповідач), третя особа ТОВ «Заліна», в якому просив:

- визнати дії Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо видачі Товариству з обмеженою відповідальністю «Заліна» містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки №16076/0/18-1/009-12 від 03.12.2012 р. протиправними;

- скасувати містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки від 03.12.2012 №16076/0/18-1/009-12, видані Товариству з обмеженою відповідальністю «Заліна» Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА).

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 листопада 2013 року позов задоволено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове рішення про відмову в позові.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 листопада 2015 року Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 листопада 2013 року та Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що Відповідачем містобудівні умови та обмеження видані в порушення приписів закону, що призводить до порушення інтересів держави у сфері містобудування, оскільки зазначені містобудівні умови і обмеження є фактично передумовою проведення будівельних робіт на території, яка для вказаних цілей не відводилася.

В судовому засіданні представник Позивача просив позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач проти заявленого позову позиції не виклав, в судові засідання не з'являвся, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду даного спору.

Третя особа, щодо задоволення позивних вимог заперечила, з підстав викладеним у письмовому запереченні.

Враховуючи, що в судове засідання не прибув представник Відповідача, судом було прийнято рішення про розгляд справи в письмовому провадженні на підставі частини шостої статті 128 КАС України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Відповідно до наявних матеріалів справи Прокуратурою міста Києва у травні 2013 року проведено перевірку в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) за період з 2011-2013 р.

В ході перевірки встановлено, що рішенням Київської міської ради від 23.04.2009 р. №360/1416 Товариству з обмеженою відповідальністю «Заліна» передано земельну ділянку для експлуатації та обслуговування збірно-розбірного торговельного павільйону на вул. Княжий затон, 19 у Дарницькому районі м. Києва.

На виконання вказаного рішення між Київрадою та ТОВ «Заліна» 15.03.2012р. укладено договір оренди земельної ділянки площею 198 кв. м строком на 10 років.

На підставі заяви директора ТОВ «Заліна» ОСОБА_1 Головним управлінням містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) (на час надходження даної позовної заяви до суду - Департамент містобудування та архітектури) третій особі 03.12.2012р. видано містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки №16076/0/18-1/009-12.

Заступник прокурора м. Києва вважає неправомірними вказані умови та обмеження, оскільки такі передбачають здійснення будівельних робіт із розміщення тимчасової споруди, в той час коли ця земельна ділянка, за своїм призначенням, не передбачена для цього, у зв'язку з чим звернувся до суду за даним позовом.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Як вбачається із змісту ухвали Вищого адміністративного суду України від 17 листопада 2015 року, суди першої та апеляційної інстанцій всупереч вимогам ч. 4 ст. 11 КАС України не вжили передбачених законом заходів, необхідних для з'ясування всіх обставин у справі, а саме: не дали оцінку позовним вимогам в аспекті пропуску строку звернення до суду та його причинам.

Досліджуючи надані сторонами докази, Судом встановлено, що Позивач про винесення оскаржуваного рішення стало відомо в результаті проведення перевірки у травні 2013року, тоді як даний позов до Окружного адміністративного суду м. Києва подано 07.10.2013р., тобто в рамках шестимісячного строку звернення до суду із адміністративним позовом, встановленим ч. 2 ст. 99 КАС України.

Як вбачається із місту даної норми, для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб'єкту владних повноважень право на пред'явлення передбачених законом вимог. Для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень щодо справ, зазначених у пункті 5 частини першої статті 1832 цього Кодексу, встановлюється 15-денний строк, який обчислюється з дня виявлення суб'єктом владних повноважень підстав для звернення до адміністративного суду. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень.

Спеціальною нормою для встановлення строків на звернення до суду, являлась ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», що встановлює спеціальний п'ятнадцятиденний строк звернення прокурора до суду.

Відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» для звернення прокурора з позовом до суду встановлюється 15-денний строк, що обчислюється з дня одержання повідомлення про відхилення подання або в разі неповідомлення прокурора про результати розгляду подання з дня закінчення визначеного прокурором строку для його розгляду.

Разом з тим, Судом встановлено, що подання позивачем, у даному випадку не вносилось, а відтак обчислювати строк на звернення до суду з урахуванням вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» не являється можливим, а відтак, строк на звернення до суду з даним позовом, встановлюється саме нормами Кодексу адміністративного судочинства України.

Частиною 2 статті 99 КАС України встановлено, що строк на звернення до суду обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб'єкту владних повноважень право на пред'явлення передбачених законом вимог. Слід зауважити, що оскаржуване рішення, за своїм змістом, стосується лише третьої особи, а тому не підлягало публікації чи широкому розголосу, а тому про існування оскаржуваного позивачеві стало відомо лише в травні 2013року за результатами проведеної перевірки, відтак строк на звернення до суду слід обчислювати саме з цього моменту.

Аналогічна позиція також викладена в Ухвалі Вищого адміністративного суду України від 24.10.2013 р. у справі № 816/521/13-а, та в Постанові пленуму Вищого адміністративного суду України «щодо вивчення та узагальнення практики застосування положень Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України "Про прокуратуру" щодо участі прокурора та органів прокуратури в адміністративному судочинстві» від 18.09.2015 р. № 14.

Крім того скасовуючи рішення попередніх інстанцій, Вищим адміністративним судом України, вказано, що судами не перевірено право прокурора на звернення з таким позовом, а також залишено по за увагою правову природу документу в розрізі ст. 2 КАС України.

Вирішуючи питання, щодо наявності у Заступника прокурора м. Києва звертатись із даним позовом, Суд зазначає наступне, пунктом 2 статті 121 Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Такими законами, серед інших, є КАС України та Закон України "Про прокуратуру".

За змістом статті 361 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року у справі №1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності, та господарювання тощо.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Утримання в належному стані території - використання її за призначенням відповідно до генерального плану населеного пункту здійснюється з метою забезпечення благоустрою населених пунктів і спрямовується на створення умов, сприятливих для життєдіяльності як окремої людини, так і суспільства і держави в цілому.

Однією з форм представництва є звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави, або про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб.

Частина друга статті 60 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що з метою представництва інтересів громадянина або держави в адміністративному суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з адміністративним позовом (поданням), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження в якій відкрито за адміністративним позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами для представництва інтересів громадянина або держави.

Прокурор, який звертається до адміністративного суду в інтересах держави, в позовній заяві (поданні) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до адміністративного суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

З огляду на викладене, Суд приходить до висновку, що прокурор може звертатися до суду в інтересах держави, які, в свою чергу, можуть бути пов'язані з необхідністю захисту прав державних органів, а також підприємств, установ, організацій незалежно від їх підпорядкування та форм власності, а в даному випадку, це питання правомірності виділення земельних ділянок для здійснення будівельних робіт, розміщення тимчасових спору чи малих архітектурних форм на землях, що належать громаді міста.

Враховуючи наведені обставини, суду належить встановити наявність підстав для скасування містобудівних умов №16076/0/18-1/009-12 від 03.12.2012 р.

Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено правові та організаційні основи містобудівної діяльності» (надалі - Закон).

Відповідно до ст. 26 Закону забудова територій здійснюється шляхом розміщення об'єктів будівництва. Суб'єкти містобудування зобов'язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об'єктів.

Статтею 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011р. №3038-VI (надалі - Закон №3038-VI) встановлено, що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки - це документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об'єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Так, статтею 26 Закону №3038-VI визначено порядок проектування та будівництва об'єктів, згідно з якими отримання замовником або проектувальником вихідних даних є передумовою здійснення будівельних робіт.

При цьому, містобудівні умови та обмеження є однією із основних складових вихідних даних. Такі умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі (ст. 29 Закону №3038-VI).

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07.07.2011 р. № 109 затверджено Порядок надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст (надалі - Порядок №109).

У відповідності до п. 1.2 Порядку №109, містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об'єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Вказаним наказом також затверджено перелік об'єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються.

До таких, зокрема, належить розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, малі архітектурні форми, пристрої вуличної реклами з легких конструкцій, огорожа територій та ділянок (п. 13 Переліку №109).

Як вбачається із змісту заявленого позову, підставою для звернення із даним позовом, слугували висновки Позивача про те, що ТОВ «Заліна» було надано земельну ділянку під розміщення саме тимчасової споруди.

Суд не вправі погодитись з такими доводами Позивача, оскільки такі є лише припущеннями, натомість із змісту рішення Київської міської ради від 23 квітня 2009 року № 360/1416 вбачається, що ТОВ «Заліна» передано земельну ділянку для експлуатації та обслуговування збірно-розбірного торговельного павільйону. Посилання на те, що зазначений павільйон є тимчасовою спорудою чи малою архітектурною формою у вказаному рішенні - відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Таким чином, вказана норма права передбачає, що тимчасовою може бути лише одноповерхова споруда площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру.

Разом з тим, із змісту містобудівних умов та обмеження забудови земельної ділянки від 02 грудня 2012 року № 16076/0/18-1/009-12 вбачається, що такі видано для будівництва павільйону площею 259,25 кв.м., що складається з одного поверну та антресолі.

Враховуючи наведені фактичні обставини справи, зазначені містобудівні умови видані для будівництва об'єкту, що не належить до тимчасових споруд, визначених ч. 2 ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а відтак Суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням викладеного, суд приходить висновків про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 69, 70 71, 158-163,167 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук