Справа № П/811/3488/15
Суддя: Туркіна Л.П.
Дата ухвалення: 2016-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

07 липня 2016 рокусправа № П/811/3488/15
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Туркіної Л.П.

суддів: Дурасової Ю.В. Коршуна А.О.

за участю секретаря судового засідання: Комар Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпропетровську апеляційні скарги Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції та Головного управління державної казначейської служби України у Одеській області

на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2016 року у справі № П/811/3488/15

за позовом ОСОБА_1

до Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Головного управління державної казначейської служби України у Одеській області

за участю третіх осіб - Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Одеської філії Державного підприємства міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси», публічного акціонерного товариства «Північтранс»

про визнання бездіяльності протиправною та відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції щодо не перерахування коштів за зберігання автомобіля «NISSAN LAUREL», 1983 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та зняття його з обліку при передачі на реалізацію при виконання виконавчого провадження 41520527 про стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» заборгованості у розмірі 383077,06 грн., згідно виконавчого листа Суворівського районного суду міста Одеси від 17.12.2013 року;

- стягнути з Державного бюджету України на користь позивача кошти в сумі 11274,57 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої неправомірними діями Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції;

- стягнути з Державного бюджету України на користь позивача кошти в сумі 10000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що відповідно до протоколу проведення електронних торгів № 73500 від 16.04.2015 року він був визначений переможцем торгів по реалізації автомобіля «NISSAN LAUREL», 1983 року випуску, державний номер НОМЕР_1, в звязку з чим 22.04.2015 року були перераховані кошти в розмірі 19737,20 грн. на рахунок Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції та 508,80 грн. додаткової винагороди організатору торгів.

09.06.2015 року ОСОБА_1 отримав поштою акт проведення аукціону з реалізації арештованого рухомого майна 15.05.2015 року. Позивач, прибувши до м. Одеси, звернувся до зберігача за місцезнаходженням автомобіля з вимогою видати останній, однак отримав відмову та рахунок на оплату коштів за збереження транспортного засобу.

З метою отримання від зберігача транспортного засобу, який перейшов у його власність, позивач здійснив оплату за зберігання.

В той же час, на думку позивача, названі кошти мали бути перераховані зберігачу Другим Суворовським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.

Кошти, сплачені позивачем за зберігання автомобіля, суму яких безпідставно зберіг відповідач, а також витрати на проїзд та переписку, повязану з отриманням транспортного засобу, ОСОБА_1 вважає збитками, заподіяними бездіяльністю відділу державної виконавчої служби та просить стягнути з Державного бюджету України шкоду у загальній сумі 11274,57 грн.

Позивач також зазначає, що внаслідок зазначених обставин йому заподіяно моральну шкоду у сумі 10000,00 грн., яку також просить стягнути з Державного бюджету України.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції щодо не перерахування коштів за зберігання автомобіля «NISSAN LAUREL», 1983 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та зняття його з обліку при передачі на реалізацію при виконання виконавчого провадження 41520527 про стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» заборгованості у розмірі 383077,06 грн., згідно виконавчого листа Суворівського районного суду міста Одеси від 17.12.2013 року. Стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача кошти в сумі 11274,57 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої неправомірними діями Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог обґрунтовано посиланнями на норми Тимчасового порядку з реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 16.04.2014 року №656/5, та Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 року №74/5, відповідно до яких питання схоронності майна повинно бути врегульовано відповідною угодою між зберігачем, регіональним органом державної виконавчої служби та Організатором торгів. У цьому разі оплата послуг зберігача здійснюється Організатором у межах коштів, отриманих як винагорода Організатору. У разі якщо зберігачем є Організатор, угода укладається між регіональним органом державної виконавчої служби та Організатором.

Тобто, кошти за зберігання автомобіля «NISSAN LAUREL», 1983 року випуску, державний номер НОМЕР_1, мали бути перераховані публічному акціонерному товариству «ПІВНІЧТРАНС» та Одеській філії Державного підприємства «Інформ-Ресурси» міністерства внутрішніх справ з коштів, які були перераховані ОСОБА_1 22.04.2015 року на рахунок Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.

Посилаючись на те, що відповідач безпідставно не вчинив визначені Тимчасовим порядком дії щодо зняття автомобіля з обліку та оплати за зберігання майна, та за рахунок позивача зберіг відповідні кошти, суд, керуючись нормами статей 22, 1166 Цивільного кодексу України, дійшов висновку про задоволення вимог щодо стягнення майнової шкоди.

Щодо решти позовних вимог суд зазначив, що позовна вимога про відшкодування позивачу моральної шкоди задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не доведено обставин, передбачених статтями 23, 1167 Цивільного кодексу України.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Другий Суворовський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції та Головне управління державної казначейської служби України у Одеській області подали апеляційні скарги, в яких просять рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційних скарг відповідачі посилаються на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність рішення суду обставинам справи

Так, Другий Суворовський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції вказує, що суд посилається на норми Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року №512/5, щодо прав та обовязків державного виконавця та порядку розподілу стягнутих сум. Проте, вказані норми не зобовязують державного виконавця сплачувати (перераховувати) кошти зберігачу за зберігання транспортного засобу.

Також, суд першої інстанції посилається на пункти 4.15.1, 5.8.1, 5.8.2, 5.8.3 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 року №74/5, щодо порядку передачі арештованого майна на зберігання.

Зазначені норми не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки правовідносини з реалізації майна у даній справі виникли у 2015 році, а відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 Інструкція від 15.12.1999 року №74/5 втратила чинність.

Відповідач вказує, що діяв у відповідності до норм Тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 16.04.2014 року № 656/5, згідно з яким оплата послуг зберігачам (окрім боржника та членів його сімї ) здійснюється Організаторами у межах коштів, отриманих як винагорода Організатору.

Згідно з пунктом 1 Розділу 1 Порядку організатор державне підприємство, яке належить до сфери управління Міністерства юстиції України та уповноважене відповідно до законодавства на забезпечення здійснення заходів із створення та супроводження програмного забезпечення Системи, технологічного забезпечення, збереження та захисту даних, що містяться у Системі, здійснення організації та проведення електронних торгів, забезпечення збереження майна, виконання інших функцій, передбачених цим Порядком.

Зазначені пункти Порядку спростовують твердження суду першої інстанції про обовязок відділу ДВС перерахувати кошти за зберігання автомобіля.

Відповідач також вважає, що управлінські відносини між ним та позивачем відсутні. Цивільного правопорушення органом виконавчої служби допущено не було.

Вказує, що відносини щодо надання послуг із зберігання майна врегульовано главою 66 Цивільного кодексу України. Статтями 16, 387 Цивільного кодексу України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також передбачено право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

З огляду на зазначене, ОСОБА_1 мав право в установленому порядку захистити права на належне йому майно, якщо, на його думку, вони були порушені відмовою у поверненні майна зберігачем.

Головне управління державної казначейської служби України у Одеській області в апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм статті 1166 Цивільного кодексу України та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2013 року №845.

Письмових заперечень на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Особи, що є учасниками справи (процесу), до суду не прибули. Про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 придбано автомобіль «NISSAN LAUREL», 1983 року випуску, державний номер НОМЕР_1 на офіційному сайті Міністерства юстиції України в системі електронних торгів арештованим майном.

Протоколом проведення електронних торгів від 16.04.2015 року №73500 позивач визнаний переможцем торгів по реалізації автомобіля «NISSAN LAUREL», 1983 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Після визнання його переможцем торгів, ОСОБА_1 22.04.2015 року перерахував на рахунок Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції кошти в розмірі 19737,20 грн. та 508,80 грн. перераховано позивачем, як додаткова винагорода організатору торгів.

Позивачем зазначено, що 09.06.2015 року поштою він отримав акт проведення аукціону з реалізації арештованого рухомого майна від 15.05.2015 року.

16.06.2015 року позивач прибув до міста Одеси, що підтверджується копією посадочного документу ДП «ГІОЦ Укрзалізниці», та звернувся за місцезнаходженням автомобіля з вимогою видати належний йому автомобіль. Однак, у видачі автомобіля ОСОБА_1 було відмовлено та проінформовано про необхідність оплати за зберігання автомобіля.

Відповідно до пояснень позивача, 06.10.2015 року, з метою захисту права власності на автомобіль, він вніс кошти за зберігання автомобіля «NISSAN LAUREL», 1983 року випуску, державний номер НОМЕР_1: на рахунок Одеської філії Державного підприємства міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» в розмірі 1560,00 грн. за зберігання автомобіля в період з 28.08.2014 року по 27.09.2014 року та 31,20 грн. комісії публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» за перерахування коштів, а також на рахунок публічного акціонерного товариства «Північтранс» в розмірі 8976,00 грн. за зберігання автомобіля у період з 28.09.2014 року по 06.10.2015 року та комісію 89,76 грн. комерційному банку «ПриватБанк» за перерахування коштів.

Позивач вважає, що плату за зберігання повинен був своєчасно внести Другий Суворовський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.

Сплачену ним суму вважає збитками, заподіяними йому названою особою, як і витрати, повязані з проїздом та перепискою.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

З зазначеним висновком не можна погодитися з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з пунктами 1, 7 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший субєкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; субєкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Статтею 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у звязку з здійсненням субєктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у звязку з публічним формуванням субєкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між субєктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням субєкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, повязаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спори фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за виключенням спорів, повязаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю.

Таким чином, під справою адміністративної юрисдикції слід розуміти спір, що виник із публічно-правових відносин, заснованих на адміністративній чи іншій підпорядкованості однієї сторони іншій.

Однією із сторін спору повинен бути субєкт владних повноважень, який виконує владні управлінські функції щодо іншої сторони.

Однак, як свідчать матеріали справи, у зазначених вище правовідносинах, що виникли між позивачем та відповідачем, відсутні ознаки підпорядкованості чи управління.

Правовідносини, що виникають між особами внаслідок збереження майна (грошових коштів) без достатньої правової підстави за рахунок інших осіб, та правовідносини з відшкодування шкоди врегульовано нормами статей 1166-1215 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин можуть бути держава Україна, ОСОБА_3 Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші субєкти публічного права.

Виходячи з викладеного та норм частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спір між сторонами підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з частиною 1 статті 203 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Виходячи з зазначеного, постанова Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2016 року підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 203, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції та Головного управління державної казначейської служби України у Одеській області - задовольнити частково.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2016 р. у справі № П/811/3488/15 - скасувати. Провадження у справі закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків, передбачених цим Кодексом, а в разі складення судового рішення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення судового рішення в повному обсязі.

Головуючий: Л.П. Туркіна

Суддя: Ю.В. Дурасова

Суддя: А.О. Коршун