Справа № 806/1125/16
Суддя: Сичова Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2016-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року м.Житомир справа № 806/1125/16

категорія 3.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сичової О.П.,

секретар судового засідання Матвєєва В.К. ,

за участю: представника позивача та представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Житомирській області про визнання протиправним і скасування рішення №36 від 10.06.2016,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення УДМС в Житомирській області від 10.06.2016 року про скасування наданого ОСОБА_1 24.10.2007 року дозволу на імміграцію в Україну.

Під час розгляду справи в судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, посилаючись при цьому на те, що відповідачем у спірному рішенні жодним чином не обґрунтовано, яким саме законом керувався суб'єкт владних повноважень приходячи до переконання про необхідність скасування позивачу дозволу на імміграцію, порушено порядок прийняття рішення.

Представник відповідача проти позову заперечив з тих підстав, що позивача засуджено до позбавлення волі, а тому були підстави для скасування дозволу на імміграцію.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Житомирський окружний адміністративний суд встановив наступне.

Громадянин Азербайджану ОСОБА_1 з 1999 року проживає на законних підставах в Україні. В 2005 році одружився з громадянкою України ОСОБА_3. Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 дочка ОСОБА_4. З 24.10.2007 року позивач має дозвіл на імміграцію.

Як зазначає представник позивача та не заперечувалось представником відповідача, в Україні постійно проживає родина позивача - зокрема його дружина та донька.

Вироком Корольовського районного суду м.Житомира від 17 листопада 2015 року по справі № 296/7656/15-к позивачу призначено покарання 5 років позбавлення волі, що залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 02.02.2016 року.На день слухання справи позивач на підставі вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду вважається таким ,що відбув призначене покарання.

На даний час відкрито касаційне провадження по цій справі по перегляду прийнятого рішення.

19.06.2016 року позивач отримав від УДМС України в Житомирській області по пошті рішення про скасування дозволу на імміграцію на підставі п.2 ст.12 Закону України "Про іміграцію" з роз"ясненням необхідності покинути територію України протягом місяця.

Оцінивши за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Житомирського окружний адміністративний суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

При цьому, умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено ЗакономУкраїни «Про імміграцію» від 07.06.2001 року № 2491-III(далі закон про імміграцію) , а процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію - Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (далі - Порядок №1983).

Так, згідно зі статтею 1 Закону про імміграцію дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до статті 6 вказаного Закону спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: 1) приймають заяви разом з визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; 3) приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) видають та вилучають у випадках, передбачених цим Законом, посвідки на постійне проживання; 5) ведуть облік осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

За змістом частин 5 та 10 статті 9 Закону про імміграцію для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я. У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається. Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Пунктом 9 Порядку № 1983 встановлено, що Служба безпеки України та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба у межах своєї компетенції вживають у місячний термін за зверненням ДМС, територіальних органів та підрозділів заходів до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону про імміграцію.

Згідно пункту 11 вказаного Порядку разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються, зокрема: копія документа, що посвідчує особу (підтверджує громадянство (підданство) чи статус особи без громадянства); три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім'ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо). При цьому, документи, відомості за якими можуть змінюватися, можуть бути подані протягом шести місяців від дня їх видачі.

Відповідно до пункту 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів); здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 14 Порядку № 1983 передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з'ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону №2491-III, надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Національного центрального бюро Інтерполу та Держкомкордону; регіональні органи СБУ, Національне центральне бюро Інтерполу та Держкомкордон проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається, й про результати перевірки інформується орган, який зробив запит; термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

За змістом пункту 16 Порядку № 1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

При цьому, суд враховує, що частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено обов'язок органів державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В п.2 ст.12 Закону про іміграцію зазначено що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили. Тобто на відповідача законодавець не поклав обов"язку в даному випадку скасування дозволу на імміграцію, а надав лише в установленому законом порядку право та можливість прийняття такого рішення.

Спірне рішення УДМС України в Житомирській області, прийняте без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Так, п. 23 Порядку визначає, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. Однак, всупереч цьому, рішення було прийнято за відсутності позивача.

Окрім того, при прийнятті рішення, суд враховує, що у громадянина ОСОБА_1 за час проживання в Україні ІНФОРМАЦІЯ_1 донька , яка є громадянином України за народженням.

Відповідно, вимушений виїзд позивача з території України може позбавити доньку батьківської турботи, що є порушенням інтересів неповнолітньої дитини. А в силу приписів ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Законом України «Про охорону дитинства» забезпечено охорону дитинства в Україні як стратегічний, загальнонаціональний пріоритет, з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, визначено відповідно до ст.ст. 8, 11, 14 якого, кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками .

Таким чином, відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване спірне рішення , що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача.

Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону України "Про імміграцію" є обов'язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому законодавством. Крім того, згідно зі ст. 14 цього Закону, особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд також вважає за необхідне застосувати положення ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно судової практики: "для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання" (постанова по справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. United Kingdom) від 24.02.1995 р., Series A, № 307, р. 55, § 86).

Отже, втручання органу державної влади в сімейне життя позивача є неправомірним, не враховувалось наявність дитини, законне право дитини на проживання разом з батьками.

При розгляді справи встановлено, що при прийнятті оскаржуваного рішення про скасування дозволу на імміграцію відповідач діяв необґрунтовано, тобто без врахування всіх обставин, які мають значення при прийнятті рішення та без врахування того ,що на момент прийняття оспорюваного рішення позивач вже відбув покарання та оспорив в касаційному порядку рішення на підставі якого його було притягнуто до кримінальної відповідальності.Не врахував того ,що законодавець закріпив в даному випадку право ,а не обов"язок міграційної служби приймати рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У ч. 2 ст. 71 КАС України зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 КАС України відповідачем як суб'єктом владних повноважень не доведено правомірності оскаржуваного рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення УДМС в Житомирській області від 10.06.2016 року про скасування наданого ОСОБА_1 24.10.2007 року дозволу на імміграцію в Україну.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.П. Сичова

Повний текст постанови виготовлено: 19 липня 2016 р.