Справа № 825/1000/16
Суддя: Скалозуб Ю.О.
Дата ухвалення: 2016-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 липня 2016 року Чернігів Справа № 825/1000/16

Суддя Чернігівського окружного адміністративного суду Скалозуб Ю.О., за участі секретаря Терехової Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області

про зобов'язання вчинити певні дії

за участю

представників сторін:

від відповідача ОСОБА_2, довіреність від 29.03.2016, -

В С Т А Н О В И В:

27.05.2016 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1О.) звернулась до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області (далі - ТУ ДСА України в Чернігівській області) у якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просить суд стягнути з ТУ ДСА України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 недоплачену заробітну плату з врахуванням усіх її складових за період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року відповідно до абзацу другого частини першої статті 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів у редакції Закону України Про прокуратуру та за період з 29 березня по 31 грудня 2015 року відповідно до абзацу другого частини першої статті 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд у розмірі 69021,59 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ТУ ДСА України в Чернігівській області при нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати та її складових керувався не нормами спеціального Закону України Про судоустрій і статус суддів, а нормами підзаконного нормативно-правового акту, який має меншу юридичну силу ніж норми Закону, чим порушив права позивача встановлені міжнародним правом та національним законодавством України.

Позивач у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та зазначила, що ТУ ДСА України в Чернігівській області не наділено правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості збільшувати видатки з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача, у звязку з чим вважає, що ТУ ДСА України в Чернігівській області діяла в межах закону, а його дії є правомірними.

При цьому, зазначила, що премії, надбавки, матеріальні допомоги та інші виплати не є обовязковими платежами і не входять до складу основної заробітної плати, а тому задоволення позовних вимог в частині здійсненні донарахувань заробітної плати з урахуванням усіх надбавок, премій та інших виплат, які здійснюються залежно від розміру посадового окладу є неправомірним.

Представник відповідача наголосила, що про перерахування заробітної плату позивачу не може йти мови, оскільки у спірний період остання отримувала достойну заробітну плату.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 13.06.2012 працює на посаді секретаря судового засідання та має 12 ранг державного службовця, що підтверджується довідкою копією трудової книжки (а.с. 11-13).

Посадовий оклад ОСОБА_1 за займаною посадою в період з 01.10.2014 по 01.09.2015 складав 1218,00 грн., а з 01.09.2015 по 09.09.2015 складав 1378,00 грн., з 09.09.2015 посадовий оклад позивача виплачувався у сумі 2067,00 грн., у розмірі визначеному Постановою КМУ № 644, що підтверджується копією довідки ТУ ДСА України в Чернігівській області від 06.04.2016 № 03/36-821/16-вих. (а.с. 10).

Дослідивши фактичні обставини справи та надаючи оцінку спірним правовідносинам суд враховує, що згідно з Конвенцією Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, що ратифікована Україною 23.06.1992 (стаття 1), Кодексом законів про працю України (стаття 94), Законом України «Про оплату праці» (стаття 1) термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, та виплачені власником або уповноваженим ним орган (роботодавцем) працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин відплатність праці, який дістав відображення у статті 4 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року та ратифікованої Україною від 14.09.2006, згідно якої, з метою забезпечення ефективного здійснення права на справедливу винагороду Сторони зобов'язуються визнати право працівників на таку винагороду, яка забезпечує їм і їхнім сім'ям достатній життєвий рівень.

Здійснення цих прав досягається шляхом вільного укладання колективних договорів, запровадження встановленого законодавством механізму визначення заробітної плати або вжиття інших заходів, що відповідають національним умовам.

В Основному Законі України держава визначила, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта статті 43 Конституції).

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У свою чергу, частиною 2 статті 8 Закону України Про оплату праці встановлено, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Натомість частиною 1 статті 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів (в редакції від 07.07.2010) передбачено, що розмір заробітної плати, зокрема, працівників апаратів судів визначається законом.

Водночас відповідно до ст. 149 вказаного Закону правовий статус працівників апарату суду визначається Законом України Про державну службу.

У свою чергу, за змістом ч. 7 ст. 33 Закону України Про державну службу умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

На підставі наведених правових положень Кабінет Міністрів України затвердив Схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату вищих спеціалізованих судів, Схему посадових окладів працівників і спеціалістів апарату апеляційних судів, Схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих спеціалізованих судів Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, Схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів (додатки 44-47 до Постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 у редакції постанови Кабінету Міністрів України № 700 від 12.05.2007).

При цьому, відповідно до п.1 Постанови Кабінету Міністрів України № 482 від 20.05.2009 коли розмір посадового окладу працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету, нижчий ніж визначений законом розмір мінімальної заробітної плати, посадовий оклад установлюється на рівні відповідного розміру мінімальної заробітної плати, яка, в свою чергу згідно зі ст.8 Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік становила 1218,00 грн.

З огляду на викладене, особи, які в 2014 році займали посади державних службовців, мали право на посадовий оклад у розмірі 1218,00 грн.

14.10.2014 був прийнятий ОСОБА_3 України Про прокуратуру, пунктом 5 Прикінцевих положень якого внесено зміни до ч. 1 ст. 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів та доповнено її новим абзацом другим, відповідно до якого розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду; посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Зазначені зміни набрали чинності 26.10.2014.

Отже, з 26 жовтня 2014 року за працівниками апаратів судів було визнано право на посадові оклади у нових (підвищених) розмірах.

Абзацом же другим підпункту 1 і абзацом третім підпункту 2 пункту 13 розділу XIII Перехідні положення Закону України Про прокуратуру на Кабінет Міністрів України покладено обовязок у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України Про судоустрій і статус суддів.

Водночас у Державному бюджеті України були відсутні кошти на фінансування посадових окладів у таких розмірах, а правові акти, видані на виконання Державного бюджету (кошториси, щомісячні розписи видатків тощо), не передбачали фінансового механізму реалізації згаданого права.

Абзац другий частин першої статті 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів у редакції Закону України Про прокуратуру був прийнятий після прийняття Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік. За загальноприйнятим у праві прийомом із усунення колізій між однопредметними законодавчими актами закон, що прийнятий пізніше, має пріоритет над законом, прийнятим раніше. Відтак, перший із названих Законів має пріоритет над другим. А отже, з огляду на принцип законності (пріоритет закону на підзаконними актами) правові акти, що прийняті на виконання Закону про Державний бюджет України на 2014 рік і суперечать Закону України Про судоустрій і статус суддів, застосуванню не підлягають.

Таким чином, взявши на себе обовязок із виплати посадових окладів у підвищених розмірах, але при цьому не внісши необхідних змін до закону про Держаний бюджет, держава допустила недобросовісність.

Викладене дозволяє дійти до висновку, що з 26 жовтня 2014 року працівники апаратів судів мають право на посадові оклади у розмірах, визначених абзацом другим частини першої статті 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів у редакції Закону України Про прокуратуру.

Виходячи з правової позиції, наведеної в постанові Верховного Суду України від 22.05.2013 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 31701325), та висловленої Європейським судом з прав людини в рішенні від 08 листопада 2005 року у справі Кечко проти України, це право підлягає реалізації і захисту незважаючи на те, що Законом про Державний бюджет України на 2014 рік видатків на ці потреби не було передбачено.

З 1 січня 2015 року набрали чинності ОСОБА_3 України від 28.12.2014 р. № 79-VIII, яким внесено зміни до Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 р. № 2456-VI, і ОСОБА_3 України від 28.12.2014 № 80-VIII Про Державний бюджет України на 2015 рік, якими встановлено, що норми і положення частини першої статті 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Отже, Бюджетний кодекс України із змінами і ОСОБА_3 України Про Державний бюджет України на 2015 рік по-іншому врегульовували відносини в частині визначення розміру посадових окладів працівників апарату судів і, враховуючи, що ці закони були прийняті 28 грудня 2014 року, тобто пізніше, ніж ОСОБА_3 України Про прокуратуру, то вони мають пріоритет у застосуванні.

ОСОБА_3 делеговане Кабінету Міністрів України з 1 січня 2015 року повноваження щодо визначення розміру посадових окладів працівників апарату судів Уряд виконав лише у вересні 2015 року, прийнявши постанову від 02.09.2015 № 644 Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України (набрала чинності з 9 вересня 2015 року), якою внесено зміни в постанову Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 шляхом затвердження нової схеми посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів залежно від місячного посадового окладу (коефіцієнту від місячного посадового окладу) судді місцевого суду.

А вже з 29 березня 2015 року набрав чинності ОСОБА_3 України від 12.02.2015 № 192-VIII Про забезпечення права на справедливий суд, яким ОСОБА_3 України Про судоустрій і статус суддів викладено в новій редакції.

В абзаці другому частини першої статті 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів в редакції Закону України від 12.02.2015 № 192-VIII закріплено аналогічну норму про те, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Наведене положення не передбачає повноважень Кабінету Міністрів України щодо регулювання розміру посадових окладів працівників апаратів судів, а тому зважаючи, що постанова Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 644 є лише підзаконним нормативно-правовим актом та може регулювати лише питання застосування Закону України «Про судоустрій та статус суддів», то відповідно вона не може встановлювати жодні норми, які б суперечили цьому Закону, а тому нарахування заробітної плати працівників апарату суду з урахуванням 50-відсоткового зменшення виходячи з положень підзаконного нормативно-правового акта знаходиться поза межами правового поля та суперечить нормам Закону України «Про судоустрій та статус суддів», які мають вищу юридичну силу. Тим більше, що Основним законом України, норми якого мають найвищу юридичну силу, чітко передбачено, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, а не підзаконним нормативним актом (частина четверта статті 43 Конституції).

Зазначена позиція ґрунтується на висновках Європейського суду з прав людини викладених у рішенні у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06), який у п. 54 цього рішення зазначив, що посилання судами на Інструкцію не є доцільним, оскільки, відповідно до статті 23 Декрету (має силу Закону, п. 55 цього рішення), Інструкція може регулювати лише питання застосування Декрету і не може встановлювати жодні норми, які б суперечили цьому правовому акту.

У п. 56 рішення у справі «Щокін проти України» Суд зазначив, що навіть якщо припустити, що тлумачення цих норм національними органами влади було правильним, Суд не задоволений загальним станом національного законодавства, яке існувало на той час з питання, що розглядається у цій справі. Суд зазначає, що відповідні правові акти явно суперечили один одному. У результаті цього національні органи на свій власний розсуд застосували протилежні підходи щодо співвідношення цих правових актів. На думку Суду, відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Також, підпунктом 2 пункту 13 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про забезпечення права на справедливий суд Кабінет Міністрів України зобовязано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити в межах своїх повноважень перегляд та скасування нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

2 березня 2015 року, тобто після прийняття Закону України Про забезпечення права на справедливий суд, був прийнятий ОСОБА_3 України № 217-VIII Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2015 рік. Підпунктом 12 пункту 1 Закону № 217-VIII з абзацу третього пункту 9 Закону про Державний бюджет України на 2015 рік було виключено посилання на частину третю статті 69, статтю 129, частину першу статті 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів, зберігши при цьому загальне посилання на положення Закону України Про судоустрій і статус суддів.

Внісши такі зміни, законодавець фактично повторно прийняв абзац третій пункту 9 Закону про Державний бюджет України на 2015 рік, яким Кабінету Міністрів України делеговано право визначати розмір посадових окладів працівників апаратів судів.

ОСОБА_3 України від 02.03.2015 р. № 217-VIII Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2015 рік набрав чинності з 13 березня 2015 року, а ОСОБА_3 України від 12.02.2015 р. № 192-VIII Про забезпечення права на справедливий суд з 29 березня 2015 року, тому останній із названих законів почав справляти вплив на розмір посадових окладів працівників апаратів судів з урахуванням положення абзацу третього пункту 9 Прикінцевих положень Закону про Державний бюджет України на 2015 рік: розмір окладів визначався безпосередньо Законом України Про судоустрій і статус суддів в редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року заробітна плата позивача та її складові повинна нараховуватись відповідно до абзацу другого частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру» та за період з 29 березня по 31 грудня 2015 року тільки відповідно до абзацу другого частини першої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», оскільки нормативно-правовим актом, який має найвищу юридичну силу гарантовано конституційне право громадянина України на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, а тому, застосування ТУ ДСА у Чернігівської області підзаконного нормативного акта Кабінету Міністрів України, норми якого прямо суперечать нормам Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які мають вищу юридичну силу, при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 заробітної плати є незаконним та протиправним.

Зазначеної правової позиції дотримується Вищий адміністративний суд України, яка була викладена у Постанові Пленуму «Про Довідку щодо результатів вивчення та узагальнення практики застосування адмінсудами положень ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» у спорах щодо визначення розміру заробітної плати працівників апарату судів» від 05.02.2016 № 3, а також у постанові Вищого адміністративного суду від 03 березня 2016 року у справі № К/800/46942/15.

Суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, не нарахувавши та не виплативши позивачу заробітну плату та її складові за спірний період виходячи з розміру посадового окладу, встановленого спеціальною нормою абзацом другим частини першої статті 144 Закону про судоустрій і статус суддів у редакції Закону України «Про прокуратуру» та у статті 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідач позбавив ОСОБА_1 права на отримання винагороди, яка забезпечує їй і її сім'ї достатній життєвий рівень, яка надана позивачу чинним законодавством України, а тому, серед іншого, зазначене становить порушення права позивача на мирне володіння своїм майном передбачене статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Також, у справі Кечко проти України Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Крім цього, у цій же справі Європейський суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як причину невиконання своїх зобовязань.

Крім того, правова позиція, відповідно до якої скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, доплат, надбавок до них, дотримується Верховний Суд України у справах за позовами працівників апаратів судів, що відображено у його постановах від 22.06.2010 по справі № 21-399во10, від 07.12.2012 по справі № 21-977во10, від 03.12.2010 по справі № 21-44а10 та Вищий адміністративний суд України, що відображено в його ухвалах від 28.11.2013 по справі № К-10021/10, від 09.10.2013 по справі № К- 10879/10-с, від 30.05.2013 по справі № К-34251/10.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (ст. 3 Конституції України).

У своїх висновках Европейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «ОСОБА_2 проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Водночас стаття 1 Першого протоколу не гарантує права на надбання майна (рішення у справах «Ван дер Мюсель проти Бельгії» та «Копеський проти Словаччини»). Особа може заявляти про порушення ст.1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення національного суду стосуються її майна в розумінні цього положення. «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копеський проти Словаччини»).

Принцип захисту легітимних очікувань належить до принципів, що розвивалися судовою практикою Європейського суду з метою контролю за здійсненням влади так, щоб не допустити свавілля та зловживань, з метою захисту від можливих порушень з боку публічної адміністрації, в першу чергу, при реалізації державними органами та посадовими особами дискреційних повноважень.

Факт нарахування заробітної плати ОСОБА_4 у значно меншому розмірі ніж встановлено Законом підтверджуються довідкою від 16.06.2016 № 976 (а.с. 49), а також розрахунком позивача (а.с. 51-65).

Суд зауважує, що розрахунок заробітної плати ОСОБА_4 здійснений з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу позивача та відповідає приєднаним до матеріалам справи розрахунковим листам ОСОБА_4 (а.с. 72-75).

При цьому, розрахунок недоплаченої заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року по 31 грудня 2015 року здійснений позивачем відповідно до вимог абзацу другого частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру», абзацу другого частини першої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

Судом встановлено, що згідно розпорядження КМУ від 24.02.2003 року № 88-р посада секретаря судового засідання відносить до 6 категорії посад державних службовців.

Станом на 26.10.2014 посадовий оклад судді становив 12180,00 грн., відповідно оклад секретаря судового засідання складає 3654,00 (12180,00*30%*), з 01.09.2015 посадовий оклад судді становив 13780,00 відповідно оклад секретаря судового засідання складає 4134,00 (13780,00*30%*).

З таких підстав, враховуючи оклад позивача, надбавки та інші виплати, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу позивача, що підтверджені розрахунковими листами ОСОБА_4 приєднаними відповідачем, суд дійшов висновку, що недоплачена сума заробітної плати позивачу складає 69021,59 грн. (за жовтень 2014 року 1588,72 грн., за листопад 2014 року 7308,00 грн., за грудень 2014 року 7278,77 грн., за січень 2015 року 4355,57 грн., за лютий 2015 року 2892,75 грн., за березень 2015 року 3549,50 грн., за квітень 2015 року 1939,29 грн., за травень 2015 року 9340,46 грн., за червень 2015 року 236,32 грн., за липень 2015 року 10640,21 грн., за серпень 2015 року 2246,39 грн., за вересень 2015 року 4532,37 грн., за жовтень 2015 року 3534,57 грн., за листопад 2015 року 5010,60 грн., за грудень 2015 року 4568,07 грн.).

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

При цьому, ст. 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати до якої входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій), інші заохочувальні та компенсаційні виплати (до них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми).

При цьому, постановою КМУ «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 9 березня 2006 року № 268 врегулювано питання структури заробітної плати працівників апарату судів та не суперечить ст. 2 Закону України «Про оплату праці».

З таких підстав, суд критично оцінює доводи відповідача, що премії, надбавки, матеріальні допомоги та інші виплати не є обовязковими платежами, тому що не входять до складу основної заробітної плати. Суд зауважує, що основна заробітна плата це лише одна із складових заробітної плати позивача, а додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати це інша її складова частина, яка також була нарахована та виплачена у необґрунтовано меншому розмірі, оскільки їх розмір залежить від розміру нарахованої основної заробітної плати.

Суд вважає за необхідне зазначити, що з 26 жовтня 2014 року працівники апарату судів мають право на посадові оклади у розмірах, визначених Законом. Це право підлягає реалізації і захисту, незважаючи на те, що Законом про Державний бюджет України на 2014, 2015 рік видатків на ці потреби не було передбачено.

Також необхідно зазначити, що у своїх рішеннях Конституційний Суд України при тлумаченні статті 233 КЗпП України (Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, Рішення від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013, Рішення від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013, п. 2.2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, п. 2.1 мотивувальної частини Рішення від15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013, п. 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013, Рішення від 15 жовтня 2013 року№ 8-рп/2013, п. 2.2 мотивувальної частини Рішення від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013, п. 2.3 мотивувальної частини Рішення від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013, Рішення від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013) виходив з того, що право особи на отримання заробітної плати повинно бути гарантоване незалежно від строку звернення до суду, а тому, застосування частини третьої статті 99 КАС України у публічних спорах про стягнення заробітної плати (суддівської винагороди, грошового забезпечення тощо) у разі порушення законодавства про оплату праці і, відповідно, обмеження права на звернення до суду місячним строком призведе до дискримінації державних службовців за ознакою місця роботи, оскільки працівники інших установ та організацій, на яких не поширюється частина третя статті 99 КАС України, можуть захистити своє право безстроково.

Водночас відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частина перша статті 8 КАС України визначає, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Таким чином, під час визначення строку звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (суддівської винагороди, грошового забезпечення тощо) у разі порушення законодавства про оплату праці варто застосовувати частину другу статті 233 КЗпП України.

Аналогічну позицію займає і Науково-консультаційна рада при Вищому адміністративному суді України в Узагальнюючому висновку «Визначення строку звернення осіб, які перебувають на публічній службі, до адмінсуду у справах про стягнення належної їм зарплати у разі порушення законодавства про оплату праці».

Крім того, у своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати пункту 1 статті 6, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

За таких обставин, враховуючи принцип легітимних очікувань неодноразово викладений у практиці Європейського суду з прав людини, суд вважає за необхідне захистити порушені майнові права позивача, що закріплені у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, Конституції України, Кодексі законів про працю України, Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Законі України «Про оплату праці» та стягнути з ТУ ДСА України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 недоплачену заробітну плату з врахуванням усіх її складових за період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року відповідно до абзацу другого частини першої статті 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів у редакції Закону України Про прокуратуру та за період з 29 березня по 31 грудня 2015 року відповідно до абзацу другого частини першої статті 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд у розмірі 69021,59 грн.

Таким чином, встановивши на підставі досліджених доказів та їх правової оцінки, враховуючи статтю 19 Конституції України та частину 1 статті 11, статтей 71, 72 Кодексу адміністративного судочинства України, суд визнав, що відповідачем не надано суду жодного доказу та не було обґрунтовано зміст його дій, що виразились у позбавленні ОСОБА_4 її майна у вигляді заробітної плати визначеної за період з 26.10.2014 по 28.03.2015 ст.144 Закону України Про судоустрій і статус суддів (в редакції Закону України від 14.10.2014 №1697-УІІ Про прокуратуру) та за період з 29.03.2015 по 31.12.2015 ст. 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів (в редакції Закону України від 12.02.2015 №192-УІІІ Про забезпечення права на справедливий суд), з точки зору необхідності захисту інтересів суспільства і на умовах, які були передбачені законом або загальними принципами міжнародного права, а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю.

Керуючись статей 2, 9, 69-71, 94, 158-163, 167 КАС України, Чернігівський окружний адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з ТУ ДСА України в Чернігівській області (код 26295412, вул. Гонча, 37, м. Чернігів, 14000) на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_1, вул. Мстиславська 81/118, м. Чернігів, 14005) недоплачену заробітну плату з врахуванням усіх її складових за період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року відповідно до абзацу другого частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру» та за період з 29 березня по 31 грудня 2015 року відповідно до абзацу другого частини першої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» у розмірі 69021,59 грн. (шістдесят дев'ять тисяч двадцять одна гривня 59 коп.).

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Ю.О.Скалозуб