Справа № 127/7592/16-а
Суддя: Гриневич В. С.
Дата ухвалення: 2016-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Cправа № 127/7592/16-а
Провадження № 2-а/127/313/16
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 липня 2016 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді: Гриневича В.С.,

при секретарі: Малику О.В.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Любарець І.В.

розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу №127/7592/16-а за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці про визнання протиправною невиплати пенсії та стягнення її суми,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про визнання протиправною невиплати пенсії та стягнення її суми.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 16.07.2013р. по даний час перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у м. Вінниці і до 31 березня 2015 року отримував пенсію по інвалідності - 3 групи загального захворювання в розмірі 3212,10 грн., згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а з 01.01.2016р. пенсія була перерахована і встановлена у розмірі 3379,54 грн. Проте, з 01.04.2015р. виплати пенсії по інвалідності позивачу припинилися. Постановою Верховної Ради України від 19.04.2016р. позивача звільнено з посади судді апеляційного суду Вінницької області у відставку, у зв'язку з чим наказом голови апеляційного суду Вінницької області від 14.06.2016р. №37/2-07к позивача виведено зі штату суду. 15.06.2016р. позивачем подана заява до управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, яка на даний час розглядається, а в цей час, з цієї дати, позивачу відновлена виплата пенсії по інвалідності.

Позивач невиплату йому пенсії по інвалідності, в період з 01.04.2015р. по 14.06.2016р., вважає протиправною, у зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Зокрема, з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог та уточнення позовних вимог, позивач просив:

- визнати невиплату Управлінням Пенсійного фонду України у місті Вінниці ОСОБА_1 пенсії по інвалідності 3 групи в період з 01.04.2015р. по 31.12.2015р. протиправною;

- стягнути з Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці на користь ОСОБА_1 пенсію по інвалідності 3 групи загального захворювання в період з 01.04.2015р. по 31.12.2015р. в сумі 28908,90 грн.

- визнати невиплату Управлінням Пенсійного фонду України у місті Вінниці ОСОБА_1 пенсії по інвалідності 3 групи з 01.01.2016р. по 14.06.2016р. протиправною;

- стягнути з Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці на користь ОСОБА_1 пенсію по інвалідності 3 групи загального захворювання з розрахунку щомісячного розміру - 3379,54 грн., за період з 01.01.2016р. по 14.06.2016р.в сумі 18474,82 грн;

- стягнути з Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці на користь ОСОБА_1 за вищевказані періоди компенсацію втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням їх збільшення та уточнення, підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач у запереченнях на позовну заяву та представник відповідача в судовому засіданні з позовними вимогами не погодилися, просили в їх задоволенні відмовити з посиланням на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015р. та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24.12.2015р. встановлено особливий порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам та визначено, що тимчасово в період з 01.04.2015р. по 31.12.2015р., а також з 01.01.2016р. по 31.12.2016р. особам, на яких поширюється дія Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та умовах, передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (у період з 01.04.2015р. по 31.12.2015р.), а також особам які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (у період з 01.01.2016р. по 31.12.2016р.) призначенні пенсії/щомісячне довічне утримання не виплачується. Після звільнення з роботи виплата пенсій відповідно до цього Закону відновлюється.

В ході розгляду справи, ухвалою суду від 02.06.2016р. провадження у справі було зупинено до вирішення Конституційним судом України подання Верховного суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзацу четвертого, речення першого абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII у взаємозв'язку з положеннями підпункту 5 пункту 2, пункту 17 розділу I, пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII.

Ухвалою суду від 12.07.2016р. адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці про визнання протиправною невиплати пенсії та стягнення її суми, в частині позовних вимог щодо визнання протиправною невиплати пенсії та стягнення розміру пенсії за період з 1 квітня 2015 року по 11 жовтня 2015 року, залишено без розгляду.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, матеріали пенсійної справи позивача, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 16.07.2013р. по даний час позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у м. Вінниці і до 31 березня 2015 року отримував пенсію по інвалідності - 3 групи, загального захворювання, згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».(а.с. 72-73)

В період з 01.01.2015р. по 31.03.2015р. позивач отримував пенсію по інвалідності 3 групи загального захворювання в розмірі 3212,10 грн., а з 01.01.2016р. пенсія була перерахована і встановлена у розмірі 3379,54 грн. (а.с. 4, 79)

Однак, з 01.04.2015р. відповідачем виплати пенсії по інвалідності позивачу було припинено та відновлено лише з 15.06.2016р., після звільнення позивача з посади судді апеляційного суду Вінницької області.

При цьому, судом встановлено, що як на момент призначення пенсії по інвалідності (16.07.2016р.). так і на момент припинення її виплати (01.04.2015р.) позивач працював на посаді судді апеляційного суду Вінницької області.

Постановою Верховної Ради України №1120-VII від 19.04.2016р. «Про звільнення суддів» позивача звільнено з посади судді апеляційного суду Вінницької області, у зв'язку з поданням заяви про відставку (а.с. 69-70).

Наказом голови апеляційного суду Вінницької області від 14.06.2016р. №37/2-07к позивача виведено зі штату суду (а.с. 68).

Визначаючись щодо правомірності заявлених позовних вимог суд виходить з того, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства);

3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 30 Закону №1058-IV пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності внаслідок загального захворювання (в тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства) за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону. Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Частиною 1 статті 47 Закону №1058-IV, в редакції до 1 квітня 2015 року, було передбачено, що пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством. Пенсії виплачуються без урахування одержуваної заробітної плати (доходу) або пенсійних виплат з накопичувальної системи пенсійного страхування чи пенсійних виплат із системи недержавного пенсійного забезпечення.

Проте, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-VIII внесено зміни до ряду законів, які регулюють питання пенсійного забезпечення осіб.

Так, відповідно до абзацу 2 та 3 частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в редакції Закону №213-VIII, тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Абзацом 4 частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в редакції Закону №213-VIII, було передбачено, що після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Отже, беручи до уваги те, що позивач впродовж 2015 року працював суддею апеляційного суду Вінницької області, тобто на посаді яка давала право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про судоустрій і статус суддів", а також те, що пенсія по інвалідності 3 групи загального захворювання йому призначена відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», то з урахуванням вимог статті 47 вказаного Закону, в редакції Закону №213-VIII, відповідачем цілком правомірно не виплачувалася позивачу пенсія по інвалідності у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, а відтак позовні вимоги в частині щодо визнання протиправною невиплати пенсії та стягнення розміру пенсії за період з 12 жовтня 2015 року по 31 грудня 2015 року задоволенню не підлягають.

Посилання позивача, як на підставу позовних вимог щодо поновлення виплати пенсії, на ту обставину, що з 1 червня 2015 року посада, на якій він працював, не давала права на призначення пенсії в порядку на умовах передбачених Законом України «Про державну службу» та довічного грошового утримання на умовах передбачених Законом України щомісячного «Про судоустрій і статус суддів» судом до уваги не приймається, оскільки, як зазначено вище, поновлення виплати пенсії відповідно до Закону №1058-IV здійснюється лише після звільнення особи з роботи. (абз. 4 ч. 1 ст. 47 Закону №1058-IV).

В подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24.12.2015р. внесено зміни до статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зокрема, відповідно до абзацу 2 та 3 частини 1 статті 47 Закону №1058-IV, в редакції Закону №911-VIII, тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються

Згідно з абзацом 4 частини 1 статті 47 Закону №1058-IV, в редакції Закону №911-VIII, після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Отже, оскільки в період часу з 1 січня 2016 року по 14 червня 2016 року позивач працював суддею апеляційного суду Вінницької області, тобто на посаді та на умовах передбачених Законом України "Про судоустрій і статус суддів", то з урахуванням вимог статті 47 Закону №1058-IV, в редакції Закону №911-VIII, відповідачем цілком правомірно не виплачувалася позивачу пенсія по інвалідності з 1 січня 2016 року по 14 червня 2016 року, а відтак позовні вимоги, в цій частині, також задоволенню не підлягають.

Крім того, статтею 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», як в редакції Закону №213-VIII від 02.03.2015р., так і в редакції Закону №911-VIII від 24.12.2015р. передбачено, що після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Отже, вказаною нормою закону визначено лише один випадок - звільнення особи з роботи, за наявності якого виплата пенсії відповідно до Закону №1058-IV поновлюється.

Як зазначено вище та встановлено судом і не заперечувалося сторонами, позивача звільнено з посади (виведено зі штату суду) 14 червня 2016 року, а з 15 червня 2016 року Управлінням Пенсійного фонду України у місті Вінниці поновлено виплату позивачу пенсії по інвалідності 3 групи загального захворювання, що узгоджується з приписами статті 47 Закону №1058-IV.

Слід також зазначити, що норми статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в редакції Законів №213-VIIIвід 02.03.2015р. та №911-VIII від 24.12.2015р. такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), у встановленому законом порядку не визнавались та є чинними на даний час.

Разом з тим, посилання позивача на рішення Конституційного суду України від 8 червня 2016 року №4-рп/2016 суд вважає помилковим та безпідставним з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», в редакції до 1 квітня 2015 року, судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 роки, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу", або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

Частиною 5 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», в редакції до 1 квітня 2015 року, було передбачено, що пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею після виходу у відставку. Довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Проте, Законами №213-VIII та №911-VIII, вносилися зміни до статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Так, відповідно до частини 5 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», в редакції Закону №213-VIII, тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи на посадах, які дають право на призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до цієї статті або право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про прокуратуру", "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", щомісячне довічне грошове утримання, призначене відповідно до цієї статті, не виплачується.

В свою чергу, частиною 5 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», в редакції Закону №911-VIII, було передбачено, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

З аналізу вищенаведених норм слідує висновок, що статтею 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» врегульовано питання щодо призначення та виплати пенсій або щомісячного довічного грошового утримання суддів, які вийшли у відставку, а не діючих суддів.

При цьому, зміни внесенні до статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Законами №213-VIII та №911-VIII стосувалися обмежень щодо виплати щомісячного довічного грошового утримання та/або пенсій суддям, які вийшли у відставку та яким виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу", або за їх вибором щомісячне довічне грошове утримання.

Разом з тим, положення статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакціях Законів №213-VIII та №911-VIII не регулюють та відповідно не поширюються на правовідносини щодо виплати чи обмежень у виплаті пенсій, які призначені суддям відповідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», зокрема пенсії по інвалідності.

Рішенням Конституційного суду України від 8 червня 2016 року №4-рп/2016 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та положень пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- частини третьої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII;

- абзаців першого, другого, третього, четвертого та першого, другого речень абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакціях Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII;

- пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

З мотивувальної частини рішення Конституційного суду України. зокрема з пункту 5 мотивувальної частини, вбачається, що суб'єкт права на конституційне подання просив визнати положення абзаців першого, другого, четвертого частини п'ятої статті 141 Закону № 2453 щодо припинення виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці на період їх роботи на певних посадах такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

При цьому, обґрунтовуючи своє рішення Конституційний суд України у мотивувальній його частині зазначив, що:

- суддя, який після виходу у відставку використовує конституційне право на працю, встановлене статтею 43 Основного Закону України, не може бути позбавлений гарантій незалежності судді, зокрема належного матеріального забезпечення судді у відставці (щомісячного довічного грошового утримання).

- Верховна Рада України, вносячи зміни до частини п'ятої статті 141 Закону № 2453 щодо припинення виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, які працюють на певних посадах, порушила конституційні гарантії незалежності суддів. Адже такі законодавчі зміни суперечать меті встановлення конституційної гарантії матеріального забезпечення суддів як елемента їх незалежності, не відповідають принципу єдиного статусу всіх суддів України, оскільки запроваджують різницю між тими суддями у відставці, які працюють, і тими, які не працюють.

- таким чином, положення абзаців першого, другого, третього, четвертого частини п'ятої статті 141 Закону №2453 стосовно зменшення розміру/припинення виплати суддям у відставці щомісячного довічного грошового утримання на період їх роботи на певних посадах, виконанні іншої роботи не узгоджуються з конституційними гарантіями незалежності суддів, а тому суперечать частині першій статті 126 Основного Закону України.

Отже, рішення Конституційного суду України від 8 червня 2016 року №4-рп/2016 не стосується правовідносин, які є предметом дослідження у даній справі, оскільки положеннями статті 141 Закону №2453, в редакціях Законів №213-VIII та №911-VIII, які визнано неконституційними, не регулювалося питання обмежень щодо виплати працюючим суддям пенсій, які їм призначені відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Як уже зазначалося вище, порядок та підстави виплати пенсій по інвалідності внаслідок загального захворювання, а також обмеження щодо їх виплати, регламентовано статтею 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в редакції Законів №213-VIIIвід 02.03.2015р. та №911-VIII від 24.12.2015р., які такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), у встановленому законом порядку не визнавались.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В той же час, відповідно до частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними засобами доказування правомірності заявлених вимог, натомість рішення відповідача щодо невиплати позивачу пенсії по інвалідності 3 групи загального захворювання, в період з 1 квітня 2015 року по 14 червня 2016 року, відповідає нормам чинного законодавства, а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Згідно з частиною 1 статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Разом з тим, відповідно до частини 2 статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Таким чином, оскільки в задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, відсутні підставі для відшкодування понесених ним судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 6-12, 70-72, 86, 94, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Вінницький міський суд Вінницької області. У разі, якщо судом було проголошено лише вступну та резолютивну частини, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: