Справа № 807/2394/15
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2016-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 червня 2016 рокум. Ужгород№ 807/2394/15

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Луцович М.М., суддів Шешеня О.М., Рейті С.І.,

при секретарі судового засідання Симканич Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за уточненою позовною заявою ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції у Закарпатській області, Міністерства внутрішніх справ України та Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на роботі, зобовязання вчинити дії та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління МВС України в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Міністерства внутрішніх справ України, яким просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ №245 о/с від 06.11.2015 року про звільнення позивача за п. 64 "г" (через скорочення штатів);

- зобов'язати начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області продовжити йому службу в поліції шляхом переводу з органів внутрішніх справ України в Головне управління Національної поліції в Закарпатській області на рівнозначну посаду; стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу з 07.11.2015 року до фактичного поновлення на роботі.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду, яка занесена до журналу судових засідань від 03 березня 2016 року судом було залучено в якості відповідача 4 Ужгородський РВ УМВС України в Закарпатській області (а.с.87-88).

11.03.2016 року позивачем було надіслано до суду заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої він остаточно просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника УМВС України в Закарпатській області від 6.11.2015 № 245 о/с в частині підстав його звільнення за пунктом 64 «г» "Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ" ;

- зобов'язати відповідача 1 внести зміни в наказ № 245 о/с від 6.11.2015 року шляхом зміни підстави для звільнення з підпункту «г» пункту 64 "Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ " на підпункт «з» пункту 64 "Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ ";

- стягнути -з відповідача 4 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 07.11.2015 до фактичного поновлення на роботі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працював на посаді старшого оперуповноваженого карного розшуку спеціальної міліції Ужгородського районного відділу УМВС України в Закарпатській області, вислуга років становить 17 років 2 місяці і 21 день. 05.11.2015 року, позивачем подано та зареєстровано в УМВС України в Закарпатській області рапорт про бажання продовжити службу в Головному управлінні Національної поліції в Закарпатській області. Наказом начальника УМВС України у Закарпатській області від 06.11.2015 року за №245 о/с позивача звільнено згідно п.10 та п.11 розділу XI ЗУ "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовими і начальницьким складом органів внутрішніх справ за п.64 "г" (через скорочення штатів). Підставою для його звільнення слугувало заперечення начальника внутрішньої безпеки ДВБ МВС України ОСОБА_2. Крім того позивач вказує на те, що він продовжував ходити на роботу та виконувати свої посадові обовязки, однак 8.11.2015 року весь особовий склад Ужгородського РВ УМВС керівником райвідділу було зібрано в актовому залі та всім запропоновано централізовано, згідно наявних списків письмово оформити заяви про те, що вони виявили бажання продовжити службу в Національній поліції України. Однак позивача в даних списках не виявилось і на запитання начальнику сектору кадрового забезпечення, чому його немає в списку, останній повідомив, що позивача в списки для погодження, керівництво Ужгородського РВ УМВС подавало в УМВС, однак начальник ВВБ ОСОБА_2 його виключив з такого. В той же день позивач звернувся в Управління кадрового забезпечення УМВС України, де йому пояснили, що його внесено в проект наказу на звільнення у зв'язку з скороченням штатів з 6.11.2015, однак сам наказ ще не підписано і як тільки його підпише начальник УМВС, позивачу нададуть з нього витяг. Позивач вважає даний наказ протиправним та таким, що прийнятий з порушенням норм законодавства відтак просить такий скасувати.

Позивач в судове засідання не зявився проте надав суду заяву якою просив суд позов задовольнити та провести розгляд справи за його відсутності.

Інші сторони до суду також не зявилися, від відповідачів 1,2 та 3 надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідач 4 в судове засідання не забезпечив явку належним чином уповноваженого представника, хоча про час та місце судового засідання повідомлявся вчасно та належним чином.

Сторони в судове засідання не зявилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, а відтак у відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України фіксація судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в УМВС України в Закарпатській області з 15.08.1998 року (а.с.12-13).

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів внутрішніх справ" було ліквідовано, як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України, в тому числі УМВС України в Закарпатській області.

У відповідності до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 року №1388 "Про організаційно-штатні питання" було визначено такими, що втратили чинність штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з переліком змін у штатах МВС (а.с. 54).

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 08.09.2015 року позивача було повідомлено про те, що його посада підлягає скороченню з 07.11.2016 року (а.с.60).

03.11.2015 року позивачем було подано та зареєстровано в УМВС України в Закарпатській області рапорт про бажання продовжити службу в Головному управлінні Національної поліції в Закарпатській області (а.с.15).

Як вбачається з протоколу засідання кадрової комісії Управління МВС України в Закарпатській області №11 від 03.11.2015 року «про доцільність подальшого проходження служби в Національній поліції України особами начальницького складу УМВС України в Закарпатській області відносно яких станом на 01 листопада 2015 року залишаються відкритими кримінальні провадження» вирішили звільнити з органів внутрішніх справ (через скорочення штатів)відповідно до п.64 «г» Положення про проходження служби майора міліції ОСОБА_1, старшого оперуповноваженого карного розшуку спеціальної міліції Ужгородського РВ УМВС. Та відповідно до рекомендацій: у зв'язку із запереченням ВВБ в Закарпатській області ДВБ МВС України щодо подальшого проходження служби в Національній поліції України працівникам відносно яких залишаються відкритими кримінальні провадження, за умови винесення виправдального вироку Ужгородським міськрайонним судом по закриттю кримінального провадження, запропоновувати ОСОБА_1 звернутися до конкурсної поліцейської комісії з питань прийому на службу до Національної поліції України (а.с.18-19).

Як вбачається з довідки обєктивки від 06.11.2015 року затвердженої начальником Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області полковником міліції ОСОБА_3, позивачу було запропоновано рівнозначну посаду в Ужгородському районному відділенні поліції Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області.

Крім того, з довідки обєктивки вбачається, що кримінальне провадження порушене 20.03.2007 року за №9703107 відносно ОСОБА_1 на даний час знаходиться на розгляді в Ужгородському міськрайонному суді та по даній кримінальній справі існує судове рішення у вигляді виправдувального вироку ( №1-111/08 від 12.06.2008 року) який залишено в силі ухвалою апеляційного суду в Закарпатській області (№11-380/08 від 09.09.2008 року).

Однак, 06.11.2015 року наказом УМВС України в Закарпатській області №245 о/с майора міліції ОСОБА_1 (М-098419), старшого оперуповноваженого карного розшуку спеціальної міліції Ужгородського районного відділу УМВС України в Закарпатській області, звільнено згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, було звільнено у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) (а.с.11).

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

В Законі України "Про Національну поліцію" визначено, що цей Закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Закон України "Про Національну поліцію" було опубліковано 06.08.2015 року в газеті "Голос України".

Так, відповідно до пункту 1 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім, пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування, тобто з 07.11.2015 року.

Як вбачається з наказу від 06.11.2015 року № 245 о/с позивача було звільнено із займаної посади згідно із пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України Про Національну поліцію та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Зокрема, п. 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Так, згідно п. 10 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Виходячи з вище викладеного, суд приходить до висновку, що оскільки п. 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" набув чинності 07.08.2015 року, то у відповідності до вимог ст. 58 Конституції України перебіг трьох місячного строку визначеного п. 10 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" розпочинається з 07.08.2015 року. Разом з тим, позивача було звільнено з органів внутрішніх справ з 06.11.2015 року, згідно наказу за №245 о/с від 06.11.2015 року, тобто передчасно (а.с. 11).

Також суд констатує, що чинне законодавство України, безпосередньо пов'язує виникнення права у відповідача 1 щодо звільнення працівників з органів внутрішніх справ, з моментом попередження таких про наступне вивільнення.

Пунктом 64 г Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про Національну поліцію працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Таким чином, вищезазначені норми Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про Національну поліцію та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, на які йдеться посилання у оскаржуваному наказі за №245 о/с від 06.11.2015 року, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийнятті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Разом з тим, п. 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" визначає те, що працівники вважаються попередженими саме про можливе наступне вивільнення, при цьому суд констатує, що даною нормою не передбачено обов'язкового вивільнення всіх працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інших працівників Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ після спливу трьох місячного терміну.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, відповідач 1 зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч. 2 цієї ж статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На переконання суду, відповідачем 1 не доведено правомірність оскаржуваного наказу начальника УМВС України у Закарпатській області в частині звільнення позивача відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, з 6 листопада 2015 року у запас за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів), у відповідності до вимог, встановлених ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідач 1, як субєкт владних повноважень, не надав до суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності свого рішення.

За наведених вище обставин колегія суддів приходить до переконання, що заперечення ВВБ в Закарпатській області ДВБ МВС України щодо подальшого проходження служби в Національній поліції України є безпідставним та таким, що не може слугувати підставою для звільнення позивача оскільки, як вбачається з довідки обєктивки від 06.11.2015 року на день розгляду рапорту позивача про продовження проходження служби в підрозділах національної поліції України в Закарпатській області по кримінальній справі яка розглядалася відносно позивача існувало судове рішення у вигляді виправдувального вироку (№1-111/08 від 12.06.2008 року) який залишено в силі ухвалою апеляційного суду в Закарпатській області (№11-380/08 від 09.09.2008 року).

Конституцією України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (стаття 62).

Принцип презумпції невинуватості зафіксований також положеннями ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України: "Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду".

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про національну поліцію», передбачені вимоги до кандидатів на службу в поліції відповідно до яких на службу в поліції можуть бути прийняті громадяни України віком від 18 років, які мають повну загальну середню освіту, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, які володіють українською мовою.

Незалежно від професійних та особистих якостей, рівня фізичної підготовки та стану здоров'я на службу в поліцію не можуть бути прийняті особи у випадках, визначених частиною другою статті 61 цього Закону, а також особи які: 1) відмовляються від взяття на себе зобов'язань дотримуватися обмежень та/або від складання Присяги поліцейського, визначених законом; 2) особи, які звільнені або мали бути звільнені з посад на підставі Закону України "Про очищення влади".

Відповідно до ст.50 зазначеного Закону громадяни України, які виявили бажання вступити на службу в поліції, з метою визначення стану їхнього здоров'я зобов'язані пройти медичні обстеження, а також перевірку рівня фізичної підготовки, психофізіологічне обстеження, обстеження на предмет виявлення алкогольної, наркотичної та токсичної залежності в порядку, визначеному Міністерством внутрішніх справ України. Громадяни України, які виявили бажання вступити на службу в поліції, за їхньою згодою проходять тестування на поліграфі. Відповідно до порядку, встановленого законом, щодо осіб, які претендують на службу в поліції, проводиться спеціальна перевірка, порядок проведення якої визначається законом та іншими нормативно-правовими актами.

Як вбачається з матеріалів справи, вислуга років позивача на день звільнення у календарному обчисленні становить 17 років 2 місяці 21 день.

В матеріалах справи є службова характеристика від 31.07.2015р. за підписом начальника Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області, в якій серед іншого зазначено, що позивач за час роботи в органах внутрішніх справ та на займаній посаді зарекомендував себе з позитивної сторони. До виконання службових та функціональних обов'язків ставиться сумлінно, з відповідальністю за доручену ділянку роботи. Критично оцінює досягнуті результати службової діяльності, непримиримий до недоліків. Професійно грамотно вирішує службові питання. Вимогливий до себе. Нормативні акти та накази МВС України, які регламентують діяльність органів внутрішніх справ знає і правильно використовує у своїй повсякденній діяльності. ОСОБА_1 постійно приділяє увагу вдосконаленню стилю і методів роботи та діяльності відділу. В роботі вміє виділити головне і сконцентрувати свої зусилля на його вирішенні. По характеру спокійний та врівноважений, у спілкуванні з громадянами та колегами по роботі ввічливий і тактовний, взаємовідносини з громадянами району будує на принципі взаємодопомоги. Користується авторитетом та повагою серед керівництва та особового складу відділу. Табельну зброю знає і володіє нею впевнено. Державну та службову таємниці зберігати вміє. Крім того зазначено, що станом на 06.11.2016 року діючих дисциплінарних стягнень не має (а.с. 20).

Отже, позивач має достатній досвід у роботі, знання, відповідну кваліфікацію, бажання працювати в поліції та відповідає вимогам поліцейського, що передбачені діючим законодавством України.

Згідно із правовим висновком, зазначеним у постанові Верховного Суду України від 10.03.2015 р. по справі № 21-52а15, виходячи з нормативного тлумачення п.1 ч.1 ст.40, ч.ч.1, 3 ст. 49-2 КЗпП, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Разом з тим, приписами пп. 9, 10, 11 «;Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

З аналізу вказаних норм слідує, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений п.9 «;Прикінцевих та перехідних положень» Закону України "Про Національну поліцію".

Відповідно до ч. 2 ст. 81 Цивільного кодексу України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Частиною третьою вказаної статті передбачено, що порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Порядок утворення, реорганізації та ліквідації міністерств та інших центральних органів виконавчої влади врегульовано ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» № 3166-VI від 17.03.2011 р.

Утворення, реорганізація та ліквідація міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади здійснюються з урахуванням завдань Кабінету Міністрів України, а також з урахуванням необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання повноважень (ч. 3 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»).

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністерство, інший центральний орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох центральних органів виконавчої влади (ч. 4 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»). Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, щодо яких набрав чинності акт Президента України про їх припинення, продовжують здійснювати повноваження та функції у визначених сферах компетенції до завершення здійснення заходів з утворення міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, до якого переходять повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що припиняється, та можливості забезпечення здійснення ним цих функцій і повноважень, про що видається відповідний акт Кабінету Міністрів України (ч.7 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»).

Частинами 8, 9 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» передбачено, що актом Кабінету Міністрів України про ліквідацію міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади визначається орган виконавчої влади, якому передаються повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що ліквідується. Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією чи ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1074 від 20.10.2011 р. відповідно до ч. 9 ст.5 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" затверджено Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - Порядок № 1074), який визначає механізм здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.

За приписами пп. 4-6 Порядку № 1074 орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади.

Орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Права та обов'язки органів виконавчої влади переходять у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Виходячи з системного аналізу вищенаведених норм Цивільного кодексу України, Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» та Порядку № 1074, порядок утворення та припинення юридичних осіб публічного права є відмінним від порядку утворення та припинення юридичних осіб приватного права. Відтак, у разі ліквідації органу виконавчої влади, держава відповідним актом Кабінету Міністрів України передає його завдання та функції новоствореному центральному органу виконавчої влади, забезпечуючи у такий спосіб безперервне виконання функцій держави. Отже, територіальні органи міністерств не можуть діяти інакше, ніж це передбачено актами Президента України чи Кабінету Міністрів України, виданими для забезпечення виконання відповідними міністерствами своїх функцій.

З урахуванням наведеного, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Закон України «Про Національну поліцію» передбачає, у разі виявлення працівником бажання проходити службу в поліції та за умови відповідності його кандидатури вимогам до поліцейських, впродовж трьох місяців із дня опублікування цього Закону, обов'язок керівника запропонувати посаду у будь-якому органі (закладі, установі) поліції, що можуть бути рівнозначною, вищою або нижчою щодо посади, яку ця особа обіймала під час проходження служби в міліції.

Отже, начальник органу прямо зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, яку звільняють за скороченням штату, як це передбачено п. 64 «г» Положення 114.

Крім того, в цьому контексті варто звернути увагу на лист Вищого адміністративного суду України №753/11/13-10 від 26.05.2010 р. "Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби", відповідно до якого звільнення з підстав, визначених підпунктами 1, 2 і 6 статті 40 Кодексу законів про працю України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Розглядаючи справи про звільнення публічного службовця з посади у зв'язку з ліквідацією публічної установи, суди повинні, по-перше, перевірити наявність чи відсутність факту ліквідації юридичної особи публічного права згідно з Конституцією України та чинним законодавством, по-друге, встановити, чи вжито адміністрацією публічного органу всіх зусиль для переміщення або переведення публічного службовця, чи іншого його працевлаштування, як це прямо передбачено частиною другою статті 40 КЗпП України.

Суд зазначає, що станом на день звільнення позивача та розгляду даної справи УМВС України в Закарпатській області та Ужгородський РВ УМВС України в Закарпатській області перебувають у стані припинення та на даний час не ліквідовані, що не заперечується і МВС України.

Таким чином, суд приходить до переконання, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Згідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України в постановах від 17 жовтня 2011 року № 2а-237а11, від 28 жовтня 2014 року №21-484а14.

На переконання суду, відповідачами, як суб'єктами владних повноважень не було надано до суду достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, щодо правомірності прийняття оскаржуваного наказу від 06.11.2015 року за № 246 о/с.

Відповідно вимог ч.ч. 2 та 3 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано адміністративний позов, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, на думку суду, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Суд враховує, що відповідно до п. 19 Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів" працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Відповідно до пункту 24 Положення №114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивач в порядку п. 24 Положення №114 підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, а саме на посаді старшого оперуповноваженого карного розшуку спеціальної міліції Ужгородського районного відділу УМВС України в Закарпатській області, або на рівнозначній посаді з 06 листопада 2015 року.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягають негайному виконанню.

Захист порушеного права позивача, саме у цей спосіб, в свою чергу виключає можливість задоволення позовної вимоги №2 уточненого адміністративного позову, щодо зобовязання відповідача 1 внести зміни в наказ № 245 о/с від 6.11.2015 року шляхом зміни підстави для звільнення з підпункту «г» пункту 64 "Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ" на підпункт «з» пункту 64 "Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ", відтак у цій частині суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити.

У відповідності до абз. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи те, що станом на сьогоднішній день відповідач 1 перебуває в процесі припинення з 06.11.2015 року, однак, відсутній запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи, з метою захисту порушених прав та інтересів позивача суд вважає за необхідне поновити останнього на займаній на час звільнення посаді старшого оперуповноваженого карного розшуку спеціальної міліції Ужгородського районного відділу УМВС України в Закарпатській області або на рівнозначній посаді з 06.11.2015 року.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача 4 на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 06.11.2015 року по день ухвалення судовим рішенням (постанови) у цій справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника. У відповідності до ч. 3 п. 2 даного Порядку, збереження заробітної плати «у всіх інших випадках», до яких відноситься й випадок вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до оскаржуваного наказу, позивача було звільнено із органів внутрішніх справ з 06.11.2015 року.

В матеріалах справи міститься довідка видана відповідачем 4 за №03 від 18.01.2016 року згідно якої середньомісячний заробіток позивача складає 3718,00 грн.

Для розрахунку заробітної плати суд виходив з наступного:

3718грн.*21 р.д.:16 д. у листопаді 2015 року =2832,77 грн.

3718грн.*21 р.д.:17д.у червні 2016 року =3009,80 грн.

3718грн.*6 (грудень 2015 р. по травень2016 р.)=22308 грн.

2832,77+3009,80+22308=28150,57 грн.

Відтак стягненню грошового забезпечення на користь позивача, яка підлягає стягненню за період вимушеного прогулу позивача з 06.11.2015 року по 24.06.2016 року (включно) складає 28150,57 грн.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

На підставі вище викладеного суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 2, 3, 9, 11, 19, 104-106, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника УМВС України в Закарпатській області від 06 листопада 2015 № 245 о/с в частині прийнятого рішення про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за п. 64 г Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (через скорочення штатів).

Поновити майора міліції ОСОБА_1, на посаді старшого оперуповноваженого карного розшуку спеціальної міліції Ужгородського районного відділу УМВС України в Закарпатській області, або на рівнозначній посаді з 06 листопада 2015 року.

Стягнути з Ужгородського районного відділу УМВС України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 07 листопада 2015 року по 23 червня 2016 року у розмірі 28150.57 (двадцять вісім тисяч сто пятдесят грн. 57 коп.) грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення майора міліції ОСОБА_1, на посаді старшого оперуповноваженого карного розшуку спеціальної міліції Ужгородського районного відділу УМВС України в Закарпатській області, або на рівнозначній посаді з 06 листопада 2015 року, та в частині стягнення з Ужгородського районного відділу УМВС України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 3718.00 (три тисячі сімсот вісімнадцять грн. 00 коп.) грн.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий-суддяОСОБА_4

Судді С.І. Рейті

ОСОБА_5