Справа № 817/3670/13-а
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2016-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2016 року м. Київ К/800/1528/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого судді суддів:Іваненко Я.Л., Заїки М.М., Мойсюка М.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Міністерства доходів і зборів України, Рівненської митниці Міндоходів про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді заступника начальника Рівненської митниці, зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою Рівненської митниці Міндоходів на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом до Міністерства доходів і зборів України та Рівненської митниці Міндоходів.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що його звільнення є незаконним, оскільки фактичного скорочення його посади не відбулося. Також позивач вважає, що відповідачем в порушення вимог статті 42 Кодексу законів про працю України не було враховано його переважного права на залишення на роботі.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2013 року позивачу відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2013 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Державної митної служби України № 1094-к від 30 вересня 2013 року про звільнення ОСОБА_4 з роботи. Поновлено ОСОБА_4 на роботі на посаді заступника начальника Рівненської митниці - начальника служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил з 02 жовтня 2013 року. Стягнуно з Рівненської митниці Міндоходів на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 21270,6 грн. без врахування стягнення податків та інших обов'язкових платежів та моральну шкоду в розмірі 1 000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі Рівненська митниця Міндоходів, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції. В обґрунтування доводів касаційної скарги зазначає, що у період з 18 березня 2013 року по 26 квітня 2013 року у Рівненській митниці Міндоходів відбулись зміни в організації виробництва і праці, а саме реорганізація та скорочення штатної чисельності працівників, внаслідок чого штатна чисельність Рівненської митниці Міндоходів стала меншою від штатної чисельності Рівненської митниці на 48 одиниць. При цьому, у зв'язку із відсутністю вакансій у митниці не було можливості запропонувати ОСОБА_4 одночасно із повідомленням про наступне звільнення посаду у Рівненській митниці Міндоходів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 з 01 липня 2003 року проходив службу в митних органах України, де працював на різних посадах. З 04 січня 2012 року позивач обіймав посаду заступника начальника Рівненської митниці - начальника служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року № 229 «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів» утворено Рівненську митницю Міндоходів, як територіальний орган Міністерства доходів і зборів України, та реорганізовано Рівненську митницю Державної митної служби шляхом приєднання до Рівненської митниці Міндоходів.

Відповідно до наказів Міністерства доходів і зборів України від 26 квітня 2013 року № 80 «Про затвердження чисельності працівників територіальних органів Міндоходів» та № 81 «Про затвердження тимчасових типових структур територіальних органів Міндоходів» розроблено та затверджено тимчасову організаційну структуру та тимчасовий штатний розпис Рівненської митниці Міндоходів, які введені в дію наказом Рівненської митниці Міндоходів від 07 травня 2013 року № 1. При цьому, штатна чисельність працівників Рівненської митниці Міндоходів становила 218 осіб, що на 48 одиниць менше штатної чисельності Рівненської митниці, яка припинялася.

31 липня 2013 року Голова комісії з проведення реорганізації Рівненської митниці, у зв'язку із введенням в дію тимчасової організаційної структури та штатного розпису Рівненської митниці Міндоходів, попередив ОСОБА_4 про наступне вивільнення із займаної посади відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Про відмову позивача від ознайомлення із попередженням про наступне вивільнення із займаної посади відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України складено акт від 31 липня 2013 року.

Наказом Державної митної служби України № 1094-к від 30 вересня 2013 року відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку з реорганізацією Рівненської митниці ОСОБА_4 звільнено з посади заступника начальника Рівненської митниці - начальника служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил з 01 жовтня 2013 року.

Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність оскаржуваного наказу № 1094-к від 30 вересня 2013 року, оскільки на момент попередження ОСОБА_4 про звільнення та на момент закінчення строку попередження відповідач не мав можливості перевести позивача на іншу посаду через відсутність вакантних посад.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та приймаючи нову постанову про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що оскаржуваний наказ є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки в порушення вимог частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України відповідач при звільненні позивача не запропонував усіх можливих варіантів працевлаштування, у той час, коли основна кількість працівників реорганізованої митниці працевлаштувались у новоствореному органі, що свідчить про порушення процедури звільнення позивача та його трудових гарантій. З огляду на встановлений факт протиправності рішення та дій відповідача та порушення законних прав позивача, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції з таких підстав.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частин 2, 3 статті 36 Кодексу законів про працю України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини 1 статті 40).

Згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами 1, 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення пункту 1 частини першої статті 40, частин 1, 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України колегія суддів дійшла висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Як встановлено судом апеляційної інстанції і підтверджується матеріалами справи, відповідачем не запропоновано ОСОБА_4 жодних можливих варіантів його працевлаштування за умови, що на час попередження його про звільнення з займаної посади та звільнення, органи Міндоходів України, в тому числі і територіальні, мали розгалужену систему та затверджувались нові штатні розклади із посадами, жодна з яких позивачеві не пропонувалась, в той час як останній за своєю освітою, кваліфікаційним рівнем та особистими якостями мав розглядатись на рівні із іншими при проведенні заходів із реорганізації та наборі працівників у новостворені органи. В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо неможливості прийняти позивача на посаду аналогічну тій, яку він обіймав.

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що звільнення позивача на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України не можна визнати законним та обґрунтованим, оскільки воно було проведено з порушенням вимог трудового законодавства та процедури звільнення позивача.

Доводи касаційної скарги про незаконність судового рішення, порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права безпідставні, не ґрунтуються на законі та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Рівненської митниці Міндоходів залишити без задоволення, а постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2013 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: Я.Л. Іваненко М.М. Заїка М.І. Мойсюк