Справа № 810/1247/16
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2016-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2016 року (12:08) м. Київ 810/1247/16

Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Дудіна С.О., суддів Кушнової А.О., Виноградової О.І., за участю секретаря судового засідання Касьянової А.В., представника позивача ОСОБА_1, представника відповідачів ОСОБА_2, розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ВІТАПОЛІС до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Київській області та Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області про визнання незаконними та скасування рішень та зобовязання вчинити певні дії.

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю ВІТАПОЛІС звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Київській області та Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області, у якому просить суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення (лист) Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області вих.№10501/10/10-13-11-02-10 від 10.09.2015;

- визнати незаконним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Київській області вих. №2964/10/10-36-11-01-10 від 10.11.2015 про результати розгляду скарги;

- визнати незаконним та скасувати рішення Державної фіскальної служби України вих. №2523/6/99-99-11-02-02-15 від 08.02.2016 про результати розгляду скарги;

- зобовязати Державну податкову інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області включити відомості з поданої Товариством з обмеженою відповідальністю ВІТАПОЛІС () податкової декларації з податку на додану вартість за податковий період календарний місяць серпень 2015 року, доповнення та додатків до декларації, до облікових даних щодо вказаного товариства у інформаційних базах даних Державної фіскальної служби.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що Державною податковою інспекцією у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області було безпідставно відмовлено у прийнятті податкової декларації з податку на додану вартість за серпень 2015, яка була подана ТОВ ВІТАПОЛІС у паперовій формі, з наданням їй статусу неподаткової звітності, оскільки, на думку позивача, останнім було дотримано порядок подання податкової звітності за відповідний період.

Позивач не погоджується з висновками податкових органів щодо обовязку платників податків подавати податкову звітність з податку на додану вартість, починаючи з січня 2015 року, виключно в електронній формі, оскільки, на думку останнього, подання до контролюючих органів податкової звітності з податку на додану вартість у паперовому вигляді, також, відповідає вимогам чинного законодавства, а у контролюючого органу відсутнє право не приймати у платників податків податкову звітність, оформлену згідно з вимогами податкового законодавства.

Крім того, позивач зазначив про безпідставність прийняття Державною фіскальною службою України рішення про результати розгляду скарги вих.№2523/6/99-99-11-02-02-15 від 08.02.2016 та Головним управлінням ДФС у Київській області рішення про результати розгляду скарги вих. №2964/10/10-36-11-01-10 від 10.11.2015, оскільки, на думку позивача, вказані органи державної влади не наділені повноваженнями щодо перегляду рішень територіальних органів ДФС.

Також позивач зазначив про те, що вказані рішення відповідних органів ДФС не містять мотивів та висновків, які б підтверджували правомірність відмови ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області щодо прийняття поданої позивачем податкової звітності.

Крім того, позивачем було зазначено про те, що Державною фіскальною службою України було порушено порядок продовження розгляду скарги позивача, оскільки, рішення №27868/6/99-99-11-02-02-15 від 28.12.2015 було прийнято ДФС України, а не керівником, що ну думку позивача, свідчить про задоволення скарги ТОВ ВІТАПОЛІС та про скасування рішення Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області вих.№10501/10/10-13-11-02-10 від 10.09.2015.

Відповідачі, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначили про те, що Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України» № 1621-VII від 01.01.2015 було введено систему електронного адміністрування податку на додану вартість, у звязку з чим внесено відповідні зміни до ст. 49 Податкового кодексу України, що в свою чергу, зумовило виникнення у платників податків обовязку щодо подання податкової звітності з податку на додану вартість виключно у електронній формі.

Відповідачами зазначено про те, що ТОВ ВІТАПОЛІС не було дотримано вимог законодавства щодо форми подання податкової звітності з податку на додану вартість, що, на думку контролюючих органів, свідчить про правомірність дій Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області щодо відмови у прийнятті відповідної податкової звітності позивача та про обґрунтованість прийняття оспорюваних рішень про перегляд рішення.

Крім того, відповідачами зазначено про те, що ТОВ ВІТАПОЛІС було укладено з ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області договір про визнання електронних документів № від 12.01.2015, відповідно до якого позивач має можливість подавати податкову звітність засобами телекомунікаційного звязку. На думку контролюючих органів вказане свідчить про те, що позивач зобовязаний подавати податкову звітність саме у електронній формі.

Присутній у судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Присутній судовому засіданні представник відповідачів заперечував проти задоволення позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю ВІТАПОЛІС є юридичною особою та зареєстровано в якості платника податків та зборів.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.09.2015 позивачем було подано до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області податкову декларацію з податку на додану вартість за серпень 2015 року з додатками до неї. Також, разом з податковою декларацією позивачем були подані доповнення до податкової декларації з податку на додану вартість за звітний період серпень 2015 року №104/15 від 10.09.2015.

Судом встановлено, що вказана податкова декларація 10.09.2015 була зареєстрована контролюючим органом за номером № НОМЕР_1.

В подальшому Державною податковою інспекцією у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області листом вих.№10501/10/10-13-11-02-10 від 10.09.2015 було відмовлено у прийнятті поданої позивачем податкової декларації з податку на додану вартість за серпень 2015 року від 10.09.2015. Зокрема, у вищевказаному листі відповідачем було повідомлено ТОВ ВІТАПОЛІС про те, що зазначеній податковій декларації надано статус неподаткової звітності, оскільки остання була подана з порушенням п. 49.4 ст. 49 Податкового кодексу України.

Також, у зазначеному листі податковим органом було запропоновано позивачу надати податкову декларацію з податку на додану вартість за відповідний період у спосіб, який передбачений чинним законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, не погоджуючись з відмовою відповідача про прийняття відповідної податкової звітності, звернувся до Головного управління ДФС у Київській області зі скаргою про перегляд і скасування рішення контролюючого органу вих. № 125/15 від 20.10.2015.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами розгляду вказаної скарги Головним управлінням ДФС у Київській області було прийнято рішення №2964/10/10-36-11-01-10 від 10.11.2015, яким рішення Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області про відмову у прийняття податкової звітності №10501/10/10-13-11-02-10 від 10.09.2015 залишено без змін, а скаргу позивача без задоволення.

Надалі, ТОВ ВІТАПОЛІС зверталось до Державної фіскальної служби України з скаргою № 176/15 від 21.12.2015, у якій просило вищестоящий контролюючий орган переглянути та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області №10501/10/10-13-11-02-10 від 10.09.2015 та рішення Головного управління ДФС у Київській області №2964/10/10-36-11-01-10 від 10.11.2015.

Державною фіскальною службою України рішенням №27868/6/99-99-11-02-02-15 від 28.12.2015 було продовжено строк розгляду скарги позивача до 15.02.2016 включно, а рішенням від 08.02.2016 №2523/6/99-99-11-0202-15 рішення Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області №10501/10/10-13-11-02-10 від 10.09.2015 та рішення Головного управління ДФС у Київській області №2964/10/10-36-11-01-10 від 10.11.2015 було залишено без змін, а скаргу позивача без задоволення.

Не погодившись з вказаними діями та рішеннями відповідачів, позивач звернувся з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає наступне.

Відповідно до п.п. 48.1-48.2 ст. 48 Податкового кодексу України податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання.

Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов'язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.

Обов'язкові реквізити - це інформація, яку повинна містити форма податкової декларації та за відсутності якої документ втрачає визначений цим Кодексом статус із настанням передбачених законом юридичних наслідків.

Згідно з п. 48.3 ст. 48 Податкового кодексу України податкова декларація повинна містити такі обов'язкові реквізити:

тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий);

звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація;

звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку);

повне найменування (прізвище, ім'я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами;

код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер;

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);

місцезнаходження (місце проживання) платника податків;

найменування контролюючого органу, до якого подається звітність;

дата подання звіту (або дата заповнення - залежно від форми);

ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток або інші відомості, визначені в абзаці сьомому цього пункту, посадових осіб платника податків;

підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).

Підпунктом 48.5.1 пункту 48.5 ст. 48 встановлено, що податкова декларація повинна бути підписана керівником платника податків або уповноваженою особою, а також особою, яка відповідає за ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації до контролюючого органу. У разі ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації безпосередньо керівником платника податку така податкова декларація підписується таким керівником.

Достатнім підтвердженням справжності документа податкової звітності є наявність оригіналу підпису уповноваженої особи на документі у паперовій формі або наявність в електронному документі електронного цифрового підпису платника податку.

Відповідно до п. 48.7 ст. 48 Податкового кодексу України податкова звітність, складена з порушенням норм цієї статті, не вважається податковою декларацією, крім випадків, встановлених пунктом 46.4 статті 46 цього Кодексу.

Порядок подання податкової звітності до контролюючого органу визначається ст. 49 Податкового кодексу України.

Так, зокрема, п. 49.1 ст. 49 Податкового кодексу України встановлено, що податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Відповідно до п. 49.3 ст. 49 Податкового кодексу України податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Пунктом 49.4 ст. 49 Податкового кодексу України встановлено, що платники податків, що належать до великих та середніх підприємств, подають податкові декларації до контролюючого органу в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі до контролюючого органу всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначили про те, що подана позивачем податкова декларація з податку на додану вартість за серпень 2015 року подана всупереч встановленого порядку, адже остання подана в паперовій, а не в електронній формі.

Разом з тим, колегія суддів вбачає за необіхдне звернути увагу на наступне.

Так, зокрема, п. 49.8 ст. 49 Податкового кодексу України встановлено, що прийняття податкової декларації є обов'язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов'язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Згідно з п. 49.9 ст. 49 Податкового кодексу України за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом. За умови дотримання вимог, встановлених статтями 48 і 49 цього Кодексу податкова декларація, надана платником, також вважається прийнятою:за наявності на всіх аркушах, з яких складається податкова декларація та, за бажанням платника податків, на її копії, відмітки (штампу) контролюючого органу, яким отримана податкова декларація, із зазначенням дати її отримання, або квитанції про отримання податкової декларації у разі її подання засобами електронного зв'язку, або поштового повідомлення з відміткою про вручення контролюючому органу, у разі надсилання податкової декларації поштою; у разі, якщо контролюючий орган із дотриманням вимог пункту 49.11 цієї статті не надає платнику податків повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації або у випадках, визначених цим пунктом, не надсилає його платнику податків у встановлений цією статтею строк.

Відповідно до п. 49.10 ст. 49 Податкового кодексу України встановлено, що відмова посадової особи контролюючого органу прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не визначених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від'ємного значення об'єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов'язань тощо) забороняється.

Згідно з п. 49.11 ст. 49 Податкового кодексу України у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу, такий контролюючий орган зобов'язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови:у разі отримання такої податкової декларації, надісланої поштою або засобами електронного зв'язку, - протягом п'яти робочих днів з дня її отримання; у разі отримання такої податкової декларації особисто від платника податку або його представника - протягом трьох робочих днів з дня її отримання.

Отже, проаналізувавши вищевказані положення законодавства, суд дійшов висновку про те, що податковий орган не має права не прийняти фактично отриману податкову декларацію, у разі її складання з дотриманням вимог статті 48 Податкового кодексу України, оскільки прийняття податкової звітності є обовязком контролюючого органу. При цьому, підставою для відмови у прийнятті податкової декларації, згідно з пунктом 49.11 статті 49 Податкового кодексу України, є виключно допущення платником податків порушень вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу при її заповненні, тобто відсутність в ній обовязкових реквізитів.

Судом встановлено, що подана позивачем податкова декларація з податку на додану вартість за серпень 2015 року в повній мірі відповідає вимогам статті 48 Податкового кодексу України, у звязку з чим мала бути прийнята контролюючим органом як податкова звітність.

Податкова декларація з податку на додану вартість за серпень 2015 року за своєю формою відповідає вимогам, встановленим Наказом Міністерства фінансів України від 23.09.2014 №966 (який був чинний на момент виникнення спірних відносин).

Суд зазначає, що пункт 49.4 статті 49 Податкового кодексу України не встановлює наслідків подання платником податків декларації з податку на додану вартість в паперовій, а не електронній формі, зокрема, що у прийнятті такої декларації має бути відмовлено, у звязку з чим, враховуючи закріплене в п. 49.10 ст. 49 ПК України положення про заборону контролюючим органам відмовляти у прийнятті податкової декларації з будь-яких причин, не визначених цією статтею, податкова інспекція за місцем обліку платника податків зобовязана прийняти таку декларацію.

При цьому, відсутність закріплених в Податковому кодексі України наслідків подання платниками податків податкових декларацій в паперовій, а не електронній, формі, має трактуватися виключно на їх користь.

Так, згідно з підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України податкове законодавство України ґрунтується, зокрема, на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Також, відповідно до п. 56.21 ст. 56 ПК України у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Крім того, стадія прийняття податкової декларації органом державної податкової служби є, по суті, формальним рівнем податкового контролю, під час якого працівник податкового органу здійснює візуальну перевірку декларації та її аналіз за формальними ознаками. При цьому підставою для невизнання податкової декларації податковою звітністю є такі дефекти її заповнення, які впливають на порядок адміністрування податку.

Так, зокрема, такої позиції дотримується Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 22.06.2015 (справа №2а/0370/675/11) та в постанові від 12.01.2015 (справа № 2а/ 0470/2350/11).

Пунктом 49.15 ст. 49 Податкового кодексу України встановлено, що податкова декларація, надіслана платником податків або його представником поштою або засобами електронного зв'язку, вважається неподаною за умови її заповнення з порушенням норм пунктів 48.3 і 48.4 статті 48 цього Кодексу та надсилання контролюючим органом платнику податків письмової відмови у прийнятті його податкової декларації.

Як вбачається зі змісту листа вих..№10501/10/10-13-11-02-10 від 10.09.2015, яким позивачу було відмовлено у прийнятті податкової декларації з податку на додану вартість за серпень 2015 року, останній не містить посилань на наявність будь-яких недоліків щодо заповнення вказаної податкової звітності, що в свою чергу, свідчить про дотримання ТОВ ВІТАПОЛІС вимог п.п. 48.3 та 48.4 ст.48 Податкового кодексу України.

Отже, враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що подання податкової звітності з податку на додану вартість у паперовій формі не може бути підставою для відмови у прийняті такої податкової звітності.

При цьому, суд звертає увагу на те, що положеннями Податкового кодексу України контролюючим органам взагалі не надано право привласнювати податковим деклараціям, поданим платниками податків, статус неподаткової звітності чи будь-який інший статус.

У той же час, відповідно до положень статті 21 Податкового кодексу України посадові особи контролюючих органів зобов'язані, серед іншого дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій; забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, привласнивши поданій позивачем податковій декларації з податку на додану вартість за серпень 2015 року статус неподаткової звітності, ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області перевищила надані їх повноваження.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначили про те, що обовязок позивача подавати податкову звітність з податку на додатку вартість у електронній формі також встановлений договором про визнання електронних документів (реєстраційний №) від 12.01.2015, який був укладений між ТОВ ВІТАПОЛІС та контролюючим органом. Проте, колегія суддів не приймає вказану позицію, у звязку з наступним.

12.01.2015 між ТОВ ВІТАПОЛІС та ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області було укладено договір про визнання електронних документів №1 від 12.01.2015.

Предметом даного договору, згідно з п. 1, є визнання податкових документів (податкової звітності, реєстрів отриманих та виданих податкових накладних з податку на додану вартість та інших звітних податкових документів), поданих Платником податків в електронному вигляді із застосуванням електронного цифрового підпису до органу ДПС засобами телекомунікаційного звязку або на електронних носіях, як оригіналу.

Згідно з п. 2 договору договір надає платнику податків можливість, а не зобовязує його подавати до органів ДПС податкові документи у електронному вигляді, якщо інше не передбачено законом.

Отже, даний договір регулює виключно відносини, що виникають між сторонами у разі подання позивачем податкових документів в електронній формі, а тому його дія не може бути поширена на випадки подання позивачем на власний розсуд податкової звітності у паперовій формі.

При цьому, посилання відповідачів на п. 1.1 цього договору, як на підставу виникнення у позивача обовязку подавати документи в електронній формі, суд вважає хибним, адже вказаний пункт визначає виключно обовязковість певного формату (стандарту) надсилання документів в електронному вигляді.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку щодо помилковості висновків контролюючих органів про те, що подання платниками податків податкової декларації з податку на додану вартість в паперовій формі є підставою для відмови в її прийнятті.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 01.06.2016 у справі №810/5417/15.

При цьому, суд приймає до уваги надані позивачем пояснення щодо того, що електронна форма подання звітності не дозволяє платникові податків в повній мірі скористатися своїм правом, закріпленим пунктом 46.4 статті 46 Податкового кодексу України, на подання у довільній формі доповнення до податкової декларації, яке було оформлено ним листом № 104/15 від 10.09.2015.

Таким чином, враховуючи подання позивачем податкової декларації з податку на додану вартість за серпень 2015 року за встановленою формою, приймаючи до уваги те, що ця податкова звітність містить всі обов'язкові реквізити, відмова Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області у прийнятті податкової звітності є необґрунтованою.

Відповідно до п. 49.12 ст. 49 Податкового кодексу України у разі отримання відмови контролюючого органу у прийнятті податкової декларації платник податків має право: подати податкову декларацію та сплатити штраф у разі порушення строку її подання; оскаржити рішення контролюючого органу у порядку, передбаченому статтею 56 цього Кодексу.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просить суд визнати незаконними та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області вих.№10501/10/10-13-11-02-10 від 10.09.2015, яким було відмовлено позивачу у прийнятті податкової декларації з податку на додану вартість за серпень 2015 року.

Згідно з п. 49.13 ст. 49 Податкового кодексу України у разі, якщо в установленому законодавством порядку буде встановлено факт неправомірної відмови органом державної податкової служби (посадовою особою) у прийнятті податкової декларації, остання вважається прийнятою у день її фактичного отримання органом державної податкової служби.

Задоволення судом позовних вимог щодо визнання протиправною відмови прийняти податкову декларацію означає, що відповідне рішення не створило жодних правових наслідків, а податкова декларація є поданою вчасно на підставі п.49.13 ст.49 ПК України. Тому в такому разі обов'язок платника податків щодо своєчасного подання податкової декларації є виконаним належним чином, а його порушені права цілком відновленими.

Резолютивна частина постанови адміністративного суду про задоволення позовних вимог у справі, предметом оскарження в якій є протиправність відмови податкового органу у прийнятті податкової декларації має містити висновок про визнання протиправною відмову податкового органу прийняти податкову декларацію, а податкової декларації такою, що подана платником податків у день її фактичного отримання органом державної податкової служби (із зазначенням дати).

Вимоги про зобов'язання податкового органу прийняти податкову декларацію, визнання протиправними рішення, дії, бездіяльності податкового органу, визнання поданої декларації податковою звітністю, визнання податкової декларації поданою варто розглядати як вимогу про визнання протиправною відмови у прийнятті податкової декларації, поданої платником податків на певну дату.

Відповідні висновки суду можуть бути викладені в мотивувальній частині рішення з посиланням на абзац десятий частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, яка надає право суду прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав позивача. У резолютивній частині відображається власне протиправність відмови у прийнятті податкової декларації, поданої платником податків на певну дату. Суди повинні розглянути питання щодо протиправності відмови у прийнятті податкової декларації, незважаючи на те, в якій словесній формі сформульовані позовні вимоги позивача, якщо зі змісту таких вимог вбачається, що вони спрямовані на відновлення прав платника податків, порушених внаслідок такої відмови.

Так, зокрема, така правова позиція викладена в інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 15.06.2012 року № 1503/12/13-12.

За таких обставин, суд вважає, що в даному випадку належним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправною відмови Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області у прийнятті податкової декларації з податку на додану вартість за серпень 2015 року та визнання вказаної податкової декларації такою, яка подана у день її фактичного отримання ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області, тобто 10.09.2015.

Щодо вимог позивача про визнання незаконними та скасування рішення Головного управління ДФС у Київській області про результати розгляду скарги вих. №2964/10/10-36-11-01-10 від 10.11.2015 та рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги вих.№2523/6/99-99-11-02-02-15 від 08.02.2016, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Податкового кодексу України, рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Відповідно до п. 56.9 ст. 56 Податкового кодексу України керівник (його заступник або інша уповноважена посадова особа) відповідного контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи), така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи) про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.

Аналіз вищезазначеної норми свідчить про те, що рішення контролюючого органу можуть бути оскаржені в адміністративному порядку шляхом подання скарги платника податків. При цьому, контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги.

Тобто, стаття 56 Податкового кодексу України встановлює порядок та строки оскарження рішень, прийнятих контролюючим органом.

Посилаючись на порушення Державною фіскальною службою України вимог чинного законодавства під час розгляду адресованої їй скарги, позивач стверджує, що цей орган взагалі позбавлений повноважень на розгляд таких скарг.

Так, як було зазначено вище, відповідно до п. 56.3 ст. 56 ПК України скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

При цьому, згідно з п. 55.2 ст. 55 ПК України контролюючими органами вищого рівня є:

центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, - для контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць;

контролюючі органи в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональні територіальні органи - для державних податкових інспекцій, які їм підпорядковуються.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 р. № 236 (далі Положення № 236), Державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Згідно з п. 1 Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 р. N375 (далі Положення №375), Мінфін є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що, серед іншого, забезпечує формування та реалізацію єдиної державної податкової, митної політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, державної політики у сфері видобутку, виробництва, використання та зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння, їх обігу та обліку.

Одним з основних завдань Мінфіну України, згідно з п. 3 Положення №375, є забезпечення формування та реалізації єдиної державної податкової і митної політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, державної фінансової політики у сфері співробітництва з іноземними державами, банками і міжнародними фінансовими організаціями, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, державної політики у сфері видобутку, виробництва, використання та зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння, їх обігу та обліку.

За твердженням позивача, Державна фіскальна служба України є органом, який лише реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, проте не забезпечує її формування (таким органом є Мінфін України), а тому позбавлений права на розгляд скарг, поданий платниками податків в порядку статті 56 Податкового кодексу України.

Проте, суд не може погодитися з таким тлумаченням позивачем норм чинного законодавства та зазначає, що згідно з вищевказаним Положенням №375 Мінфін України не реалізує державну податкову і миту політику, а забезпечує її реалізацію (та забезпечує її формування), що не є тотожними поняттями.

У той же час, відповідно до п. 3 Положення №236 одним з основних завдань ДФС є, зокрема, внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної податкової політики та державної політики у сфері державної митної справи.

Отже, внесення Державною фіскальною службою України таких пропозицій Міністру фінансів означає, що завданням ДФС також є забезпечення формування державної податкової політики, що свідчить про наявність у цього органу визначених Податковим кодексом України повноважень на розгляд скарг, поданих платниками податків в порядку статті 56 ПК України.

Таким чином, відповідні висновки позивача засновані на невірному тлумаченні правових норм, адже саме Державна фіскальна служба України є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, а тому уповноважений на розгляд в порядку статті 56 ПК України скарг на рішення контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць.

З аналогічних підстав суд не погоджується з твердженнями позивача щодо відсутності у ГУ ДФС у Київській області повноважень на розгляд скарги на рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області.

Крім того, як вбачається з позовної заяви, позивачем було зазначено про те, що Державною фіскальною службою України було порушено порядок продовження розгляду скарги позивача, оскільки, рішення №27868/6/99-99-11-02-02-15 від 28.12.2015 було прийнято ДФС України, а не керівником.

Проте, суд не погоджується з вказаною позицією, оскільки відповідне рішення було підписано першим заступником Голови Державної фіскальної служби Україна, ОСОБА_3, тобто уповноваженою особою.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом цієї норми предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 8 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Отже, рішення суб'єкта владних повноважень є таким, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, таке рішення прийнято владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції, а по-друге, оспорюване рішення є юридично значимими, тобто таким, що має безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку.

Позивач не зазначає, яким чином рішення ДФС України та ГУ ДФС у Київській області, прийняті за результатами розгляду скарг, порушують його права, враховуючи можливість оскарження рішення контролюючого органу, що було предметом розгляду скарг, у судовому порядку.

Отже, рішення про результати розгляду скарг не є юридично значеними для позивача, оскільки не мають безпосереднього впливу на суб'єктивні права та обов'язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов'язку, отже самі по собі не породжують для позивача настання будь-яких юридичних наслідків та не впливають на його права та обов'язки, що виключає передумови для здійснення захисту права або законного інтересу позивача шляхом скасування таких рішень, а тому відповідні позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 20.05.2015 (номер судового рішення в ЄДРСР 44320586). Отже, враховуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності правових підстав для скасування рішення Державної фіскальної служби у Київській області про результати розгляду скарги вих. №2523/6/99-99-11-02-02-15 від 08.02.2016 та рішення Головного управління ДФС у Київській області про результати розгляду скарги вих.№2964/10/10-36-11-01-10 від 10.11.2015.

У звязку з цим, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в цій частині.

Крім того, позивач просить суд зобовязати Державну податкову інспекції у Києво-Сятошинському районі Головного управління ДФС у Київській області включити відомості щодо поданої позивачем декларації з податку на додану вартість за серпень 2015 року до облікових даних щодо ТОВ ВІТАПОЛІС.

На думку суду, вказана вимога є передчасною, оскільки внесення до відповідних облікових даних інформації щодо субєкта господарювання, є наслідком подання ним відповідної податкової декларації та її прийняття контролюючим органом.

Отже, враховуючи, що у прийнятті податкової звітності ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області було відмовлено, така звітності є неприйнятою, а тому відображені в ній показники не були предметом розгляду контролюючого органу. Звідси, обовязок податкової інспекції по відображенню в електронній інформаційній системі показників податкової звітності виникає у контролюючого органу лише після прийняття податкової декларації, тобто набрання законної сили рішенням у цій справі, через що відповідна позовна вимога є передчасною, направлена на превентивний захист порушеного права позивача, що не відповідає положенням статті 2 КАС України, за якими наявність порушеного права має передувати зверненню до суду.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи задоволення двох позовних вимог немайнового характеру, суд дійшов висновку про те, що сплачений позивачем судовий збір у сумі 2 436 грн. 00 коп. підлягає стягненню з Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області.

У судовому засіданні 07.07.2016 були оголошені вступна та резолютивна частини постанови. Повний текст постанови складений та підписаний 08.07.2016.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1.Адміністративний позов задовольнити частково.

2.Визнати протиправною відмову Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області у прийнятті податкової декларації з податку на додану вартість за серпень 2015 року Товариства з обмеженою відповідальністю ВІТАПОЛІС, викладену у листі вих.№10501/10/10-13-11-02-10 від 10.09.2015.

3.Визнати податкову декларацію з податку на додану вартість за серпень 2015 року Товариства з обмеженою відповідальністю ВІТАПОЛІС такою, що подана в день її фактичного отримання органом Державної фіскальної служби 10.09.2015.

4. В іншій частині в позові відмовити.

5.Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ВІТАПОЛІС (08152, Київська область, Києво-Святошинський район, місто Боярка, вулиця Територія технікуму, будинок 16, ідентифікаційний код 34439389) судовий збір у сумі 2 756 (дві тисячі сімсот пятдесят шість) грн. 00 коп. за рахунок субєкта владних повноважень Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області (08132, Київська область, місто Вишневе, вулиця Ломоносова, будинок 34, ідентифікаційний код 39471029).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом 10 днів з дня проголошення. У разі проголошення вступної та резолютивної частини постанови або розгляду справи у порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий - суддя Дудін С.О.

Судді: Кушнова А.О.

ОСОБА_4