Справа № 824/373/16-а
Суддя: Дембіцький Павло Дмитрович
Дата ухвалення: 2016-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

824/373/16-а

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2016 р. м. Чернівці Справа № 824/373/16-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Дембіцький П.Д., розглянувши у порядку письмового провадження матеріали адміністративного позову Чернівецького обласного відділення соціального захисту інвалідів до Публічного акціонерного товариства «Енергопостачальна компанія «Чернівціобленерго» про стягнення адміністративно-господарських санкцій,-

В С Т А Н О В И В:

Чернівецьке обласне відділення соціального захисту інвалідів звернулось до суду з адміністративним позовом до Публічного акціонерного товариства «Енергопостачальна компанія «Чернівціобленерго» про стягнення адміністративно-господарських санкцій.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі поданої відповідачем звітності форми 10-ГП «про зайнятість та працевлаштування інвалідів» середньооблікова чисельність штатних працюючих в 2015 році на підприємстві інвалідів становила 50 чоловік, в той час коли встановлений норматив склав 63 чоловік(и). Таким чином, відповідач зобов'язаний був самостійно сплатити до 15.04.16 р. на рахунок облвідділення Фонду адміністративно-господарські санкції у розмірі 751366,92 грн.

18.04.2016 року позивач направив відповідачу претензію з вимогою сплатити заборгованість у розмірі 751366,92 грн. та отримав відповідь 25.04.2016 року про те, що відповідач відхиляє її в повному обсязі стверджуючи що товариство протягом 2015 року вжило всіх заходів стосовно створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, звернувшись до Чернівецького міського центру зайнятості, прозвітувавши про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів.

Однак, позивач не погоджується з такою відмовою, посилаючись на те, що статті 19 та 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" та норми Постанови КМУ №70 «Про реалізацію статей 19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» мають пряму дію, чітко визначають обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та сплати ним адміністративно-господарських санкцій в разі їх не працевлаштування, і не ставлять цей обов'язок у залежність від будь-яких обставин з яких підприємство не могло їх виконати.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Відповідач позов не визнав, надав заперечення на позов, в якому зазначив, що обов’язок відповідача щодо самостійного працевлаштування інвалідів здійснюється шляхом вжиття заходів, передбачених ч.3 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та кореспондує праву інвалідів на працевлаштування. Позиція позивача щодо безумовного працевлаштування інвалідів без їхнього волевиявлення шляхом звернення до служби зайнятості чи до відповідача суперечить приписам статті 43 Конституції України щодо свободи та добровільності праці.

У судовому засіданні представники відповідача позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник позивача та представник відповідача у судовому засіданні 21.06.2016 року подали клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Згідно ч. 4 ст. 122 КАС України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає за можливе та доцільне розглянути дану адміністративну справу без участі сторін по справі на підставі наявних в ній матеріалів в порядку письмового провадження.

Заслухавши представників сторін, перевіривши матеріали адміністративної справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши докази, надані сторонами, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, судом встановлено наступне.

18.04.2015 року Чернівецьке обласне відділення соціального захисту інвалідів у зв’язку із не виконанням нормативу працевлаштування інвалідів, на адресу відповідача направило претензію на суму 751366,98 грн. за № 03-77/187, відповідно до якої відповідач зобов’язаний самостійно сплатити на рахунок позивача адміністративно-господарські санкції в сумі 751366,98 грн. та пеню за кожен прострочений день платежу. (а.с. 9).

25.04.2016 року відповідачем на адресу Чернівецького обласного відділення соціального захисту інвалідів за № 9/1495 направлено лист, у якому відповідача зазначив, що відхиляє претензію у повному обсязі за безпідставністю. (а.с. 8).

У зв’язку з несплатою відповідачем адміністративно-господарських санкцій та пені, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Судом з метою з’ясування обставин справи, було зобов’язано сторони надати письмові докази на підтвердження, або спростування позовних вимог. Оскільки позивачем на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги не було надано достатньо доказів для встановлення обставин справи, суд відповідно до вимог ч. ч. 4,5 ст. 11 КАС України зобов’язував позивача, відповідача надати суду письмові докази, які б вказували на підстави прийняття спірного рішення та інші документи, які мали значення для розгляду справи.

Частиною 1 ст. 69 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Дослідженням письмових доказів, судом встановлено, що протягом січня-грудня 2015 року відповідач подавав до Чернівецького міського центру зайнятості звіти про попит на робочу силу (вакансії) форми №3-ПН, в тому числі для працевлаштування осіб з інвалідністю. (а.с.27,28,29,30,31,32,33,34,35,36,37,38,39).

Дослідженням листа Чернівецького міського центру зайнятості від 27.04.2016 року № 25-13/1119 встановлено, що впродовж 2015 року відповідачем до центру зайнятості подано 16 звітів форми 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" щодо вільних робочих місць, з яких у 13 звітах зазначено про необхідність направляти інвалідів. Чернівецьким міським центром зайнятості на протязі лютого, квітня, травня, червня, липня 2015 року було направлено 6 осіб із інвалідністю на задекларовані підприємством (відповідачем) посади контролерів електронагляду та охоронників. Із вказаної кількості 1 особа працевлаштована, а 5 осіб відмовились від запропонованої роботи. (а.с.16-18, 53-61).

Із змісту листа відповідача видно, що на офіційному сайті “oblenergo.cv.ua” розміщувалась інформація про наявність вакантних посад у ПАТ «ЕК» Чернівціобленерго» за 2015 рік для працевлаштування осіб з інвалідністю. (а.с. 40-42).

18.04.2015 року позивач на адресу відповідача направив Претензію № 03-77/187 у зв’язку з не виконанням нормативу працевлаштування інвалідів, відповідно до якої відповідач зобов’язаний самостійно сплатити на рахунок позивача адміністративно-господарські санкції в сумі 751366,98 грн. (а.с. 9).

Відповідачем, на вказану претензію надано відповідь від 25.04.2016 року № 9/1495, в якій зазначив, що вважає безпідставними посилання позивача щодо порушення норм чинного законодавства про соціальний захист інвалідів в Україні.

У зв’язку з несплатою відповідачем адміністративно-господарських санкцій та пені, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 24 Конституції України зазначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Частиною 1 статті 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.1991 року № 875-XII (далі - Закон № 875-XII) передбачено, що з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Згідно частини 3 статті 18 цього Закону вбачається, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 19 Закону № 875-XII визначено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Судом встановлено, а також не заперечувалося сторонами в судовому засіданні та підтверджується письмовими доказами, що відповідач подав Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2015 рік форми № 10-ПІ. (а.с. 8).

Пунктом 4 частини 3 статті 50 Закону України “Про зайнятість населення” 05.07.2012 року № 5067-VI передбачено, що роботодавці зобов'язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії) та заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.

Як вбачається із матеріалів справи, а також підтверджується письмовими доказами, інформацією наданою Чернівецьким міським центром зайнятості, про те, що відповідач протягом 2015 року подав 13 звітів форми №3-ПН про наявність вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю.

З матеріалів справи видно, що ПАТ "ЕК "Чернівціобленерго" у 2015 році, обов'язки, покладені на нього ч. 3 ст. 18 Закону № 875-XII виконало, зокрема виділені та створенні робочі місця для працевлаштування інвалідів, надано державній службі зайнятості інформацію необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і відзвітовано до Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

З цього приводу, суд зазначає, що позивач не надав до суду письмових доказів, зокрема матеріалів перевірки про те, що відповідачем-роботодавцем не дотримано законодавства пов’язаного з невиконання нормативу робочих місць по працевлаштуванню інвалідів, а не працевлаштування інвалідів сталося з вини ПАТ "ЕК "Чернівціобленерго".

Крім того, суд звертає увагу, що позивач, його посадові особи перевірку вказаних обставин не провели, порушень не виявили щодо недотримання відповідачем-роботодавцем законодавства пов'язаного із невиконанням нормативну робочих місць для працевлаштування інвалідів, як передбачено ПКМ України від 31 січня 2007 року № 70.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 18-1 Закону № 875-XII державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань, а відповідно до п. “е” ч. 1 ст. 5 Закону № 875-XII держава забезпечує надання додаткових гарантій щодо працевлаштування працездатним громадянам у працездатному віці, які потребують соціального захисту і не здатні на рівних конкурувати на ринку праці, у тому числі інвалідам, які не досягли пенсійного віку.

По своїй правовій природі адміністративно-господарська санкція є видом господарської санкції, яка застосовуються як захід впливу на порушника у сфері господарювання.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Судом встановлено, що ПАТ "ЕК "Чернівціобленерго" виконало свої спеціальні обов'язки, які на нього покладені частиною 3 статті 18 Закону № 875-XII, однак зазначене не призвело до працевлаштування необхідної кількості інвалідів, відповідно до нормативу. Відповідач-роботодавець у своїй діяльності добросовісно здійснював необхідні заходи щодо працевлаштування інвалідів.

При цьому суд зазначає, що адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України, Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Суд вважає, що правова позиція позивача, відповідно до якої всі підприємства зобов'язані або виконувати встановлений Законом № 875-XII норматив працевлаштування інвалідів, або перераховувати до Державного бюджету України відповідну суму адміністративно-господарських санкцій, які використовуються на фінансування заходів з соціальної, трудової, фізкультуро-спортивної реабілітації інвалідів, надання цільових позик на створення робочих місць, передбачених для працевлаштування інвалідів, ґрунтується на невірному тлумаченні ст. 20 Закону № 875-XII, яку необхідно тлумачити системно із врахуванням положень ст.ст. 17, 18, 18-1 зазначеного Закону та положень Господарського кодексу України. При цьому, об'єктивна сторона складу правопорушення виражається у невжитті заходів щодо створення та виділення у нормативній кількості робочих місць для інвалідів, або у подальшій відмові роботодавця прийняти інваліда на створене робоче місце без наявності передбачених законом підстав (невідповідності умов та характеру праці стану здоров'я інваліда, невідповідності інваліда кваліфікаційним вимогам). У випадку, якщо роботодавець виділив та створив робочі місця у кількості, розрахованій відповідно до нормативу та подав до органів державної служби зайнятості звіт про наявність робочих місць для інвалідів, він вважається таким, що виконав свій обов'язок належним чином.

За таких обставин, суд вважає, що відповідачем вжито усіх залежних від нього заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування та за відсутність у населеному пункті, за місцем знаходження ПАТ "ЕК "Чернівціобленерго", інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України у справа № 21-476а13 від 28.01.2014 року, яка відповідно до вимог статті 244-2 КАС України є обов’язковою для всіх суб’єктів владних повноважень та судів України.

З урахуванням аналізу матеріалів справи, письмових доказів, суд приходить до висновку що, стягнення з ПАТ «ЕК «Чернівціобленерго» адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу щодо працевлаштування інвалідів є необґрунтованим, а тому позов в частині стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в сумі 785138,15 грн., не підлягає задоволенню.

Згідно ч. 2 ст. 20 Закону № 875-XII порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені.

Враховуючи те, що саме стягнення з ПАТ "Чернівціобленерго" адміністративно-господарських санкцій є безпідставним та законодавчо не вмотивованим, слідує, що і стягнення пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій є безпідставним.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 11 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У статті 86 КАС України зазначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому , всебічному, повному та об’єктивному досліджені.

Статтею 159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України вбачається, що однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 71 КАС України, видно, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач не довів правовірність заявлених позовних вимог та не надав суду доказів того, що відповідач недотримався законодавства щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у зв’язку чим повинен сплатити адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць призначених для працевлаштування інвалідів та пені.

У процесі розгляду справи не виявлено інших фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 129 Конституції України, ст. ст. 11, 70, 71, 86, 94, 122, 158, 159,162, 160-167 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

У відповідності до ст.ст. 185-186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, проголошення вступної та резолютивної частини рішення, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дні отримання копії постанови.

Згідно статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмовити у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя П.Д. Дембіцький