Справа № 805/2027/16-а
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2016-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

11 липня 2016 року Справа № 805/2027/16-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Кравченко Т.О., вирішуючи питання про наявність підстав для відкриття провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та визнання недійсною заяви, перевіривши дотримання вимог ст.ст.105-106 Кодексу адміністративного судочинства України, -

встановила:

07 липня 2016 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач), датований 29 червня 2016 року, до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_2 (далі відповідач), в якому позивач просив:

1. визнати протиправними дії приватного нотаріуса ОСОБА_2 по складанню 19 травня 2012 року заяви № 488 про припинення договору іпотеки від 15 грудня 2008 року;

2. визнати недійсною заяву № 488 від 19 травня 2012 року за договором іпотеки від 15 грудня 2008 року № 8215.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 107 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) суддя після одержання позовної заяви, крім іншого, зясовує, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з ч. 1-2 ст. 2 КАС завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

П. 1 ч. 1 ст. 3 КАС визначено, що справа адміністративної юрисдикції переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший субєкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

При цьому п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС визначено, що субєкт владних повноважень орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

П.п. 2, 3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» визначено, що для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). Для з'ясування характеру спору суди повинні враховувати, що протилежним за змістом є приватноправовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне.

Вирішуючи питання про віднесення спору до публічно-правового, суди повинні враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, за змістом п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлює Закон України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (Закон № 3425).

Ч. 1 ст. 1 Закону № 3425 встановлено, що нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обовязок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Ч. 2 ст. 1 Закону № 3425 передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Ст. 50 Закону № 3425 передбачена можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта.

Закон № 3425-XII поділяє обєкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 3425 нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Поняття «нотаріальний акт» є значно ширшим за поняття «нотаріальна дія» і являє собою будь-яку дію, що є складовою частиною нотаріальної діяльності і вчиняється нотаріусом у межах виконання власних повноважень (п. 1 Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні, постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 2 «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні»).

П.п. 2-3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК)).

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (ст. 17), Господарським процесуальним кодексом України (ст.ст. 1, 12) або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Питання визначення юрисдикції розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні з позицій судів зводиться до того, чи є нотаріус субєктом владних повноважень.

Вирішення цього питання можливе на підставах зясування правової природи нотаріальної діяльності та складу повноважень нотаріуса.

Система нотаріату не входить до системи органів виконавчої влади. Проте вважати діяльність нотаріуса як таку, у межах якої здійснюються владні управлінські функції, не можна. У діях нотаріуса немає ані адміністративного примусу, ані управлінських повноважень, хоча він і є посадовою особою (але не державним службовцем), а нотаріальну діяльність слід характеризувати як публічно-правову, оскільки вона здійснюється від імені держави. Між нотаріальною та адміністративною діяльністю існує суттєва різниця за юридичним характером, колом субєктів та структурою їх правовідносин, цілями, результатами та методами регулювання.

Крім того, якщо метою виконавчо-розпорядчої діяльності є реалізація функції державного управління, а результатом цієї діяльності є управлінське рішення, яким один субєкт приписує певну поведінку іншому субєкту, то метою діяльності нотаріату є захист і охорона існуючих субєктивних прав та інтересів, а результатом нотаріальної діяльності є нотаріальний акт як різновид правозастосовного юрисдикційного акта, що офіційно підтверджує вже обєктивно існуючі факти, права та обовязки, які субєкти права покладають на себе за своїм бажанням.

Також слід зазначити, що структура нотаріату утворена таким чином, що вони не повязані між собою в організаційному відношенні і при вчиненні нотаріальних дій. Що ж до владності у нотаріальних правовідносинах, то вона виявляється лише в офіційній силі нотаріальних актів. Правовідносини, що виникають між нотаріусами та іншими субєктами нотаріальної діяльності, є суто процесуальними за своєю сутністю і не можуть характеризуватися як владні відносини у розумінні КАС.

Незалежно від того, є нотаріус приватним чи працює у державній нотаріальній конторі (Закон № 3425 фактично прирівнює за правовим статусом державних і приватних нотаріусів), він не може вважатися субєктом владних повноважень.

Таким чином, з урахуванням положень ст. 17 КАС можна дійти висновку про неможливість розгляду в порядку адміністративного судочинства справ щодо оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні. А отже, виходячи з положень ст. 15 ЦПК, такі справи повинні розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Наведене зумовлює висновок, що спір, за вирішенням якого позивач звернувся до суду, не є публічно-правовим, а тому його не належить вирішувати за правилами адміністративного судочинства.

Гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи судом, встановленим законом.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини фраза «встановленого законом», крім іншого, поширюється на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність; у разі перевищення судом повноважень, які чітко викладені в процесуальному законі, такий суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у значенні п. 1 ст. 6 Конвенції (справа «Сокуренко і Стригун проти України»).

Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 109 КАС суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Зважаючи на викладене, суддя приходить до висновку про необхідність відмови у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та визнання недійсною заяви.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 КАС про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі суддя постановляє ухвалу.

Копія ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі невідкладно надсилається особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами; у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої п. 1 ч. 1 цієї статті, суд повинен розяснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи, що передбачено ч. ч. 4, 6 ст. 109 КАС.

Спір, за вирішенням якого ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду, належить до цивільної юрисдикції.

Крім того, на підставі даних Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що в провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області перебуває цивільна справа № 265/7059/15-ц (провадження № 2/265/394/16) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсною заяви про проведення повного розрахунку, визнання недійсною заяви про вилучення обтяження щодо обєкта нерухомого майна, визнання недійсним повідомлення про виключення запису з Державного реєстру іпотек, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_2

11 лютого 2016 року Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя прийнято заочне рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволений; визнана недійсною заява ОСОБА_1 від 19 травня 2012 року, посвідчена 19 травня 2012 року нотаріусом ОСОБА_2, реєстраційний № 488, про проведення ОСОБА_3 повного розрахунку з ОСОБА_1 згідно договору іпотеки від 15 грудня 2008 року, посвідченого нотаріусом ОСОБА_4, реєстраційний № 8215; визнана недійсною заява ОСОБА_1 від 19 травня 2012 року № 45221079 про вилучення обтяження обєкта нерухомого майна; визнано недійсним повідомлення ОСОБА_1 від 19 травня 2012 року № 45221083 про виключення запису з Державного реєстру іпотек (реєстраційний номер рішення 55707322).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 29 червня 2016 року задоволена заява ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду від 11 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсною заяви про проведення повного розрахунку, визнання недійсною заяви про вилучення обтяження з обєкта нерухомого майна, визнання недійсним повідомлення про виключення запису з Державного реєстру іпотек, третя особа: приватний нотаріус ОСОБА_2; заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 11 лютого 2016 року - скасовано, справа призначена до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10 серпня 2016 року (реєстраційний номер рішення 58566240).

Наведене свідчить, що на час звернення позивача до суду з цим позовом, його вимоги про визнання недійсною заяви від 19 травня 2012 року, посвідченої 19 травня 2012 року нотаріусом ОСОБА_2, реєстраційний № 488, вже розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. 107, ст. 109, ст. 160, ст. 165, ст. 185, ст. 186, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ухвалила:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі № 805/2027/16-а за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та визнання недійсною заяви.

2. Копію ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративний справі надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

3. Розяснити особі, яка звернулася з позовною заявою, що повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлена ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

4. Розяснити особі, яка звернулася з позовною заявою, що розгляд спору, за вирішенням якого вона звернулася, належить до цивільної юрисдикції.

5. Ухвала постановлена, складена і підписана у нарадчій кімнаті.

6. Ухвала може бути оскаржена особою, яка подала позовну заяву, в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

7. Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Кравченко Т.О.