Справа № 804/1641/16
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2016-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2016 р. Справа № 804/1641/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
представника позивача ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про зобовязання вчинити певні дії, -
22.03.2016 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_4 з позовом до Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, в якому просить суд:
- визнати бездіяльність Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області по не поверненню виконавчого документа до суду, який його видав;
- зобовязати Центрально-Міський відділ державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області повернути виконавчий документ від 10.07.2014 року №216/7853/13-ц, поданий ОСОБА_5 до суду, який його видав та закрити виконавче провадження.
В обґрунтування свого позову ОСОБА_4 зазначила, що відповідачем було відкрито виконавче провадження постановами про відкриття виконавчого провадження і накладення арешту на все майно боржника ОСОБА_6 від 23.10.2014 року ВП №45196388 та ВП №45197743, винесених на підставі виконавчого листа від 10.07.2014 року за №216/7853/13-ц. Втім, його дії з самого відкриття виконавчого провадження позивач вважає протиправними, оскільки на її думку вони порушують законодавство та встановлений порядок виконання рішень суду.
Представник позивача під час судового засідання пояснив обставини справи таким чином, як про це зазначено вище та підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача у судове засідання не зявився, хоча про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Втім, надав суду письмові заперечення, за якими зазначив, що під час проведення виконавчих дій щодо примусового виконання виконавчого документа, виданого судом, державний виконавець діяв у межах своєї компетенції та відповідно до вимог чинного українського законодавства, та жодної бездіяльності проявлено не було. Крім того, відповідач наголосив на тому, що у спірному виконавчому провадженні сторонами є боржник ОСОБА_6 та стягувач ОСОБА_5, а позивач ОСОБА_4 жодним чином не повязана із цим виконавчим провадження та не надала довіреності на підтвердження своїх повноважень щодо представництва боржника ОСОБА_6
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, суд встановив наступні обставини.
На виконанні у державного виконавця Центрально-Міському відділі державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції ОСОБА_7 перебуває зведене виконавче провадження за №46393371 від 31.10.2014 року, до складу якого входять два виконавчих документа про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 боргу на загальну суму 244 183,69 грн., а саме: виконавчий лист №216/7853/13-ц від 10.07.2014 року, виданий Центрально-Міським судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 заборгованості у розмірі 223 948,53 грн.; виконавчий лист №216/7853/13-ц від 10.07.2014 року, виданий Центрально-Міським судом м. Кривого Рогу про стягнення судового збору з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 у розмірі 2239,49 грн.; виконавчий лист № 216/3677/15-ц від 15.03.2016 року, виданий Центрально-Міським судом м. Кривого Рогу про стягнення судового збору з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 у розмірі 17 995,67 грн.
Одразу ж суд вважає за необхідне зазначити, що не приймає до уваги твердження позивача щодо того, що судові рішення, за якими видані виконавчі листи, не набрали законної сили, адже в матеріалах справи містяться ці виконавчі листи з відмітками про набрання рішеннями суду, на виконання яких вони складені, законної сили, а саме: 12.08.2014 року та 04.05.2016 року відповідно.
Так, Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.
Статтею 124 Конституції України встановлено, що рішення ухвалюється судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території. Отже у рішеннях суду втілюється волевиявлення самої держави, а тому обовязковість рішень суду є однією з основних засад судочинства, згідно з положенням ст. 129 Конституції України.
Відповідно до вимог ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).
Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до ч.2 ст.25 Закону державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення суду у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення - у строк до пятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених Законом.
При цьому, згідно ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є боржник і стягувач.
Так, боржником у цьому виконавчому провадженні є ОСОБА_6, а стягувачем - ОСОБА_5.
За поясненнями відповідача, ОСОБА_4 не є стороною виконавчого провадження та до скарги не надано довіреності, яка б підтверджувала її повноваження щодо представництва інтересів боржника ОСОБА_6 При цьому, в матеріалах справи містяться копії документів з виконавчого провадження, за якими вбачається, що довіреність на представлення інтересів у виконавчому провадженні була надана лише стягувачем. Це підтверджується копією довіреності від 14.09.2015 року, за якою ОСОБА_5 уповноважує на представлення її інтересів ОСОБА_8.
Суд приймає до уваги зазначені твердження відповідача. Адже згідно ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» сторони можуть реалізовувати свої права і обовязки у виконавчому провадженні самостійно або через представників. Повноваження представника мають бути підтвердженні довіреністю, виданою і оформленою відповідно до вимог закону.
Проте, ОСОБА_4 не надала суду такої довіреності, яка підтверджує її повноваження щодо представництва інтересів боржника ОСОБА_6 у судовому засіданні, хоча на представлення своїх інтересів у суді остання уповноважила ОСОБА_3 за довіреністю від 23.05.2016 року. Цей факт не спростовують і її твердження у позові про те, що вона з боржником ОСОБА_6 перебуває в офіційному шлюбі, на підтвердження чого надала суду копію свідоцтва про шлюб між ними за датою видачі 13.09.2014 року. Адже навіть у такому разі, з урахуванням положень ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», боржник має реалізовувати свої права і обовязки у виконавчому провадженні самостійно або через представників.
Також, як зазначив відповідач та це підтверджується матеріалами справи, виконавчі листи, за якими відкрито спірне виконавче провадження, надійшли на виконання до Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції 17.10.2014 року та 16.05.2016 року відповідно за письмовою заявою стягувача ОСОБА_5 про прийняття виконавчих документів для виконання за місцем знаходження майна боржника, а саме: ремонтна майстерня, яка знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, Центрально-Міський район, смт. Авангард, вул. Тополина, 30/1, без перевірки майнового стану за місцем мешкання боржника за адресою: м.Кривий Ріг, Криворізький район, с. Мар'янівка, вул. Щорса, 3. У заяві стягувач просив одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження накласти арешт на все майно боржника.
Відповідно до приписів ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» документи виконавчого провадження надсилаються адресатам рекомендованою кореспонденцією, такі процесуальні документи, як - копія постанови про відкриття виконавчого провадження, копія постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження, копія постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.
Отже, твердження позивача щодо не отримання листів та не направлення держвиконавцем постанов про відкриття виконавчого провадження не знайшли свого підтвердження та є безпідставними, необґрунтованими.
Щодо проведення виконавчих дій по примусовому виконанню зведеного виконавчого провадження, то судом було встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне.
12.02.2015 року відповідачем здійснено вихід за місцем знаходження майна боржника за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Тополина, 30/1. В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем повідомлено ОСОБА_6 не тільки в усній формі про існування відкритого зведеного виконавчого провадження відносно нього, а і роз'яснено усно та письмово ОСОБА_6 права та обовязки сторін та учасників виконавчого провадження за ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження».
Це підтверджується врученням боржнику ОСОБА_6 процесуальних документів, наявних в матеріалах справи, які завірені його особистим підписом, а саме: постанова про відкриття виконавчих проваджень, зареєстрованих за №45196388, №45197743; лист-повідомлення від 11.02.2015 року про відкрите зведене виконавче провадження, зареєстроване в ЄДРВП № 46393371 з розясненням ст. 382 Кримінального кодексу України, ст.ст. 11, 12 Закону України «Про виконавче провадження», та необхідність явки до відділу ДВС для вирішення питання про сплату боргу на користь стягувача.
В ході проведення примусових заходів по даному виконавчому провадженню державним виконавцем було виявлено рухоме та нерухоме майно належне боржнику ОСОБА_6, а саме: встановлена наявність у боржника відкритих розрахункових рахунків.
Відповідно до ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» в першу чергу стягнення звертається на кошти боржника. На підставі ст.ст. 11, 52 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем 06.11.2014 року винесено постанову про накладення арешту на кошти боржника, копія якої направлена до відповідних фінансових установ для виконання та сторонам виконавчого провадження до відома.
05.05.2015 року державним виконавцем на підставі ст.ст. 11, 52 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про накладення арешту на кошти боржника, копія якої направлено до відповідних фінансових установ для виконання та сторонам виконавчого провадження до відома. Постанова про арешт коштів направлялась боржнику окремо простою кореспонденцією.
З рахунків ОСОБА_6 були списані грошові кошти у розмірі - 3104,00 грн., які розподілено відповідно до вимог ст.ст. 43, 44 Закону України «Про виконавче провадження». Однак, коштів виявилось недостатньо для задоволення всіх грошових вимог стягувача.
З рахунків боржника були списані грошові кошти 41,20 грн., які розподілено відповідно до вимог ст.ст. 43,44 Закону України «Про виконавче провадження». Втім, коштів знову виявилось недостатньо для задоволення вимог стягувача.
Загалом за період перебування на примусовому виконанні виконавчих документів у відділі ДВС державним виконавцем з рахунків боржника були списанні грошові кошти на загальну суму - 32 398,61 грн., які були розподілено відповідно до вимог ст.ст. 43.44 Закону України «Про виконавче провадження». Однак, коштів виявилось недостатньо для задоволення вимог стягувача.
Крім того, відповідачем була встановлена наявність у боржника і нерухомого майна, а саме: 1/2 частина ремонтної майстерні, яка знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Тополина, 30/1.
18.03.2015 року держвиконавцем на підставі заяви стягувача було проведено опис та арешт майна боржника, а саме: 1/2 частини ремонтної майстерні, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Тополина, 30/1. У звязку з тим, що боржник ОСОБА_6 при проведені опису майна не був присутній, 19.03.2015 державним виконавцем направлено копію акту опису й арешту майна боржника на його адресу. Копії акту опису та арешту майна боржника від 18.03.2015 року, супровідного листа щодо направлення цього акту, містяться в матеріалах справи.
Згідно ч. 5 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» черговість звернення стягнення остаточно визначає державний виконавець.
Тому, за поясненнями державного виконавця, з урахуванням тривалого ухилення від виконання судового рішення, а також згідно наданого клопотання стягувача ОСОБА_5 від 23.02.2015 року, ним було прийнято рішення про звернення стягнення на зазначену вище ремонтну майстерню.
Втім, божник оскаржував такі дії державного виконавця у судовому порядку та подав адміністративний позов про визнання дій протиправними та скасування акта опису і арешту майна від 18.03.2015 року.
21.07.2015 року Центрально-Міським судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було винесено постанову у справі № 216/2289/15-ц, якою дії державного виконавця Мігільової Т.М. визнано правомірними та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 Крім того, судом надано відповідну правову оцінку його діям згідно з вимогами чинного законодавства. Ця постанова набрала законної сили станом на 03.08.2015 року, що підтверджується відповідною відміткою на ній. Копія рішення міститься в матеріалах справи.
У відповідності до вимог ч.1 ст.72 КАС України суд приймає до уваги обставини, встановлені цим рішенням суду, що набрало законної сили.
Отже, під час проведення виконавчих дій державний виконавець діяв у межах своєї компетенції та відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».
Так, за п.7 ч.2 ст.52 Закону, стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобовязаний вжити всіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.
Згідно ст.32 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника є заходом примусового виконання рішень. Оголошення розшуку, арешт на кошти боржника та арешт майна боржника є абсолютно правомірним заходом для забезпечення вимог стягувача.
Відповідно до ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт коштів, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Жодних підтверджень про сплату боргу за період знаходження виконавчого провадження №46393371 від 31.10.2014 року на виконанні в Центрально-Міському ВДВС Криворізького МУЮ від боржника не надходило.
Таким чином, з положень Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що оголошення розшуку та накладення арешту на майно боржника є цілком законним та здійснюється для забезпечення реального виконання рішення суду.
Водночас судом було встановлено, що доводи позивача щодо спільного майна з ОСОБА_6, яке було держвиконавцем описано та арештовано (ремонтна майстерня, яка знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Тополина, 30/1), а також вжиті примусові заходи щодо звернення стягнення на дане майно є помилковими з огляду на таке.
13.12.2012 року колегією судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області було винесено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 задоволені частково та визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5, виділено за кожним із подружжя майно, а саме: 1/2 частина ремонтної майстерні, що знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Тополина, 30/1. Це рішення суду набрало законної сили станом на 16.01.2013 року, про що свідчить відмітка на копії рішення, що міститься в матеріалах справи.
Тобто, вищезазначене майно було поділено між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та з нього виділено 1/2 частка в рівній частині на кожного із подружжя. При цьому інтереси ОСОБА_4 цим рішенням суду жодним чином не були порушені станом на момент винесення рішення.
Твердження позивача про необхідність зміни способу і порядку виконання рішення є хибними та також не знайшли свого підтвердження.
За ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання. Щодо інших рішень відстрочка або розстрочка виконання, встановлення чи зміна способу і порядку виконання не допускаються.
Отже, враховуючи, що рішення суду про стягнення боргу у сумі 226 188,02 грн. з ОСОБА_6 є зрозумілим та перебуває на виконанні у виконавчій службі, у державного виконавця були відсутні підстави для звернення до суду із заявою про встановлення або зміну способу і порядку його виконання.
За поясненнями відповідача 04.04.2016 року на адресу відділу ДВС надійшла заява боржника про повернення виконавчого документу. До зазначеної заяви боржником було додано копію ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.02.2016 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, в якій судом вказано, що відкрито апеляційне провадження у справі і розпочато підготовчі дії для призначення справи до розгляду в апеляційному суді.
07.04.2016 року на прийомі у державного виконавця представник стягувачки ознайомилась з матеріалами виконавчого провадження та заявила про свою незгоду з вимогами заяви боржника від 04.04.2016 року, про що надала відповідачу своє клопотання від 08.04.2016 року. В обґрунтування свого клопотання зазначила, що дії державного виконавця щодо повернення виконавчого документа є неможливими та неправомірними, оскільки відповідно до ч.1 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» чітко вказано, що підставою є відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення за яким видано виконавчий документ, та прийняття апеляційної скарги до розгляду, а в наданій боржником ухвалі судом вказано, що відкрито апеляційне провадження у справі і лише розпочато підготовчі дії для призначення справи до розгляду в апеляційному суді, тобто підстави для повернення відсутні.
Вивчивши текст ухвали апеляційного суду, вимоги заяви боржника та клопотання представника стягувача, державним виконавцем було прийняте рішення на підставі ч.9 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» про звернення до суду за розясненням змісту документу, а саме: ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.02.2016 року, винесеною суддею Бондар Я.М. по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, в резолютивній частині якої ухвалено рішення розпочати підготовчі дії для призначення справи до розгляду в апеляційному суді.
19.04.2016 року на адресу відповідача надійшло клопотання стягувача разом з ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.04.2016 року, за якою колегією суддів апеляційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Центрально-Міського суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 липня 2014 року було відхилено та дане рішення залишено без змін.
17.05.2016 на адресу відділу ДВС надійшло повідомлення Апеляційного суду Дніпропетровської області, за яким ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.04.2016 року вказану справу розглянуто по суті, зокрема апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, заочне рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.07.2014 року залишено без змін.
Суд приймає до уваги встановлені обставини справи та позицію відповідача щодо відсутності у нього підстав для повернення виконавчого документа на підставі ч.1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження».
Тому, суд приходить до висновку, що державний виконавець активно діяв у межах своєї компетенції та відповідно до вимог чинного законодавства, а ознак бездіяльності, як про це зазначає позивач, під час судового розгляду справи встановлено не було.
З огляду на це позовні вимоги щодо визнання бездіяльності по неповерненню та необхідність повернення виконавчого документа на підставі ч.1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» є необґрунтованими.
У зв'язку з цим суд прийшов до висновку щодо необхідності відмови у задоволенні цього адміністративного позову у повному обсязі.
Що стосується вирішення питання про розподіл судових витрат, то суд зазначає таке.
Відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» та ст.87, ст.94 КАС України, враховуючи рішення суду про відмову у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати йому не відшкодовуються.
Керуючись ст.ст.158-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Постанова суду першої інстанції набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст. 186 КАС України, до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд.

Повний текст постанови складений 22 червня 2016 року.

Суддя (підпис) Постанова не набрала законної сили 22 червня 2016 року. Суддя З оригіналом згідно. Суддя ОСОБА_1 ОСОБА_1 ОСОБА_1