Справа № 800/437/15
Суддя: Маринченко В.Л.
Дата ухвалення: 2016-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

12 липня 2016 року м. Київ
судді Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України Маринченка В.Л. у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ) про визнання протиправним і скасування рішення (висновку).
Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України постановою від 12 липня 2016 року постанову Вищого адміністративного суду України від 22 лютого 2016 року скасувала, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовила.
Не ставлячи під сумнів законність ухваленого Верховним Судом України судового рішення, вважаю за необхідне висловити свою окрему думку з мотивів, викладених у постанові, стосовно наявності факту порушення присяги, стосовно правомірності порушення питання про порушення присяги, стосовно застосування строків притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності за порушення присяги.
Для вирішення питання про дисциплінарну відповідальність суддів за порушення присяги необхідно провести аналіз законодавчих актів, що регулюють ці відносини, у взаємозв'язку з фактичними обставинами.
У статті 61 Конституції України (далі - Конституція) зазначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Відповідно до пункту 22 статті 92 Конституції виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.
Статтею 126 Конституції визначено гарантії незалежності та недоторканності суддів. Частиною п'ятою цієї статті визначено виключні підстави звільнення судді з посади. Пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції передбачено, що суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі порушення суддею присяги.
У контексті вирішуваного судами спору постає кілька питань:
1. Чи було станом на лютий 2014 року порушення суддею присяги дисциплінарним правопорушенням (проступком), за вчинення якого настає дисциплінарна відповідальність?
2. Чи є порушення суддею присяги дисциплінарним правопорушенням, до якого галузевого виду його слід віднести і до якої відповідальності повинні притягатися судді за це правопорушення?
3. Які строки притягнення судді до відповідальності за порушення ним присяги, якщо має місце встановлений факт цього правопорушення?
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 30 травня 2001 року № 7-рп/2001 у справі № 1-22/2001 за конституційним зверненням відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» щодо офіційного тлумачення положень пункту 22 частини першої статті 92 Конституції, частин першої, третьої статті 2, частини першої статті 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення у пункті третьому мотивувальної частини вказав, що «загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну».
Відповідно до частини першої статті 97 Закону України від 7 лютого 2002 року № 3018-ІІІ «Про судоустрій України», який втратив чинність у зв'язку з набранням чинності Законом України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI), дисциплінарне провадження - це процедура розгляду визначеним законом органом офіційного звернення, в якому містяться відомості про порушення суддею вимог щодо його статусу, посадових обов'язків чи присяги судді. Частиною першою статті 84 Закону № 2453-VI (в редакції на день вчинення проступку, надходження висновку Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції) також встановлювалось, що дисциплінарне провадження - це процедура розгляду органом, визначеним законом, звернення, в якому містяться відомості про порушення суддею вимог щодо його статусу, посадових обов'язків чи присяги судді.
З наведеного випливає єдиний висновок, що порушення суддями присяги у всі періоди існування у законодавстві України відповідальності за це є дисциплінарним проступком. За галузевою структурою права це правопорушення має наслідком дисциплінарну відповідальність.
ЄСПЛ дійшов висновку, що такий підхід, коли строк притягнення до дисциплінарної відповідальності у дисциплінарних справах, які стосуються суддів, є невизначеним, становить серйозну загрозу принципу юридичної визначеності, у зв'язку з чим визнав, що мало місце порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція).
Частинами четвертою та п'ятою статті 87 Закону № 2453-VI було передбачено, що дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше шести місяців із дня відкриття Вищою кваліфікаційною комісією суддів України (далі - ВККС) провадження в дисциплінарній справі, але не пізніше року з дня вчинення проступку, без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці. За наслідками дисциплінарного провадження ВККС може прийняти рішення про направлення рекомендації до ВРЮ для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади за наявності для цього підстав.
Згідно з частиною першою статті 32 Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (далі - Закон № 22/98-ВР) питання про звільнення судді з підстав, передбачених пунктами 4-6 частини п'ятої статті 126 Конституції (порушення суддею вимог щодо несумісності, порушення суддею присяги, набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього), ВРЮ розглядає після надання ВККС відповідного висновку або за власною ініціативою.
При цьому законодавством не було встановлено, що строк притягнення судді до дисциплінарної відповідальності є безмежним (не має часових рамок), тому висновок про таке є надуманим і фактично новою нормою права.
На мою думку, у разі якщо законодавець не встановив безпосередньо нормою спеціальний строк притягнення до дисциплінарної відповідальності з підстав порушення присяги судді, відповідним суб'єктам необхідно застосовувати загальний строк притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів.
Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII) частину другу статті 32 Закону № 22/98-ВР викладено в новій редакції, відповідно до якої провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження. Відповідно до пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 192-VIII наведене положення набрало чинності 27 лютого 2015 року.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.
Офіційне тлумачення цього конституційного положення наведено в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99. В указаному Рішенні, зокрема, зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Конституція, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.
Законом № 192-VIII викладено в новій редакції Закон № 2453-VI (набрав чинності 28 березня 2015 року), відповідно до пункту 6 частини першої статті 97 якого до переліку дисциплінарних стягнень включено таке стягнення, як висновок про направлення рекомендації до ВРЮ для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади з підстав порушення присяги. При цьому згідно з частиною четвертою статті 96 нової редакції Закону № 2453-VI дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
Тобто цим правовим нововведенням встановлено, що починаючи з 28 березня 2015 року строк притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності з підстав порушення присяги становить три роки.
Разом із тим з огляду на недопустимість зворотної дії закону в часі (стаття 58 Конституції) нове правове регулювання не може бути застосоване до правовідносин відповідальності, які виникли до набрання ним чинності, тобто до 28 березня 2015 року.
У зв'язку з цим вважаю, що з 27 лютого року по 28 березня 2015 року законодавством був прямо встановлений однорічний строк з моменту скоєння порушення та шестимісячний строк з моменту відкриття провадження у дисциплінарній справі для притягнення суддів до відповідальності за порушення присяги.
Принагідно хочу зауважити, що, на мою думку, застосування строків притягнення суддів до відповідальності за порушення присяги допустимо лише тоді, коли має місце сам факт такого порушення.
На мій погляд Вищий адміністративний суд України, дослідивши всі обставини справи, обґрунтовано зазначив у своїй постанові, що ВРЮ помилково прийшла до висновку про наявність факту порушення суддею ОСОБА_1. присяги судді.
Так, ВРЮ, як і Верховним Судом України, все обґрунтування неправомірних дій судді ОСОБА_1 базується на порушенні нею окремих норм положень статей 177, 178 КПК України при обранні міри запобіжного заходу гр. ОСОБА_4
Верховний Суд України в пункті 10 постанови Пленуму від 13.06.2007 р. №8 «Про незалежність судової влади» зазначив, що відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, у межах провадження справи, в якій вони ухвалені.
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законом.
Органи, які вирішують питання про дисциплінарну відповідальність та відповідальність за порушення присяги судді, не наділені законом повноваженнями оцінювати законність судового рішення.
Між тим, кримінальний суд вищої інстанції не переглядав рішення судді ОСОБА_1 і не визнавав порушення нею норм закону. Таким чином, на мій погляд, факт порушення нею присяги судді у встановленому законом порядку не доведено.
Вважаю також правильним висновок суду першої інстанції стосовно того, що дисциплінарне провадження у даному випадку не могло порушуватися за заявою заступника Генерального прокурора України, оскільки він не наділений такою правосуб'єктністю.
Думаю, що притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності за порушення присяги відповідно до Закону України від 8 квітня 2014 року № 1188-VIІ «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» та Закону України від 16 вересня 2014 року № 1682-VII «Про очищення влади» містить ризики вибіркового правосуддя, оскільки порушеннями пропонується визнавати тільки дії, вчинені в певний часовий період. Такі дії, вчинені до та після цього періоду, а також стосовно осіб, які не були учасниками масових акцій протесту не визнаються порушеннями присяги.
Запропонований підхід до оцінки дій суддів має політичну спрямованість і може свідчити про втягування суддів у політично мотивовані діяння, що є недопустимим.
Зважаю й на те, що зміст Закону № 1188-VIІ вказує на порушення законодавцем положень статті 5 Конституції України, стосовно заборони узурпації влади посадовими особами та органами влади. Думаю законодавець вийшов за межі своїх повноважень припинивши повноваження членів ВРЮ, делегатів на з'їзд суддів тощо, яких він не призначав і не обирав.
Входження України до європейської спільноти можливе лише за умов дотримання всіма державними інституціями норм і приписів цього співтовариства, визнання і виконання рішень ЄСПЛ, рекомендацій і висновків Венеціанської комісії та інших міжнародних інституцій.
Суддя
Верховного Суду України В.Л. Маринченко