Справа № 760/3823/16-а
Суддя: Сорочко Є.О.
Дата ухвалення: 2016-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 760/3823/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Калініченко О.Б.;
Суддя-доповідач: Сорочко Є.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 липня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сорочко Є.О.

суддів: Земляної Г.В.

Межевича М.В.

за участю секретаря Запорожченко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Солом'янського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, за участю третьої особи без самостійних вимог - Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправною бездіяльності та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання протиправною бездіяльності, що полягала невжитті заходів з примусового виконання постанови Солом'янського районного суду м. Києва від 11.06.2014 р. №2-а-391/14 в частині виплати перерахованої позивачу пенсії за період 01.01.2008 р. - 30.11.2014 р. в сумі 108 260,41 грн., починаючи з 08.12.2015 року; визнання протиправною та скасування постанови від 28.12.2015 р. ВП№49455197 про повернення виконавчого листа позивачеві; зобов'язання вчинити виконавчі дії з примусового виконання постанови Солом'янського районного суду м. Києва від 11.06.2014 р. №2-а-391/14 в частині виплати перерахованої позивачу пенсії за період 01.01.2008 р. - 30.11.2014 р. в сумі 108 260,41 грн. у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказану постанову ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 11.06.2014 р. по адміністративній справі №2-а-391/14 задоволено позов ОСОБА_3 та зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок пенсії та виплатити перераховану суму позивачу.

Постанова набрала законної сили та 07.11.2014 р. позивачем отримано виконавчий лист, який пред'явлено до виконання.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, зазначене судове рішення виконане ГУПФ України у м. Києві лише в частині здійснення перерахунку пенсії за період 01.01.2008 р. - 30.11.2014 р. в сумі 108 260,41 грн., але зазначену суму не виплачено позивачу. У зв'язку з цим 24.11.2015 р. позивач повторно пред'явив виконавчий лист до виконання в частині виплати йому пенсії в сумі 108 260,41 грн.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 26.11.2015 р. відкрито виконавче провадження ВП№49455197.

Однак, в подальшому постановою державного виконавця від 28.12.2015 р. ВП№49455197 виконавчий лист повернуто позивачу без виконання.

Вказана постанова вмотивована тим, що за повідомленням ГУПФ України у м. Києві від 07.12.2015 р. позивачу здійснено перерахунок пенсії за період 01.01.2008 р. - 30.11.2014 р. в сумі 108 260,41 грн., але відповідно до ст. 8 Закону «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» виплата пенсій особам за цим Законом забезпечується за рахунок Державного бюджету України, а тому постанова не виконується в повному обсязі з незалежних від боржника причин. При винесенні вказаної постанови, державний виконавець керувався п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Досліджуючи правомірність дій державного виконавця щодо повернення виконавчого документа без виконання, колегія суддів зазначає наступне.

Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. №512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 р. за №489/20802, затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень.

Пунктом 3.15 цієї Інструкції передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному у статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, при поверненні виконавчого документа стягувачу необхідно враховувати, що підставою для повернення виконавчого документа згідно з пунктом 9 частини першої статті 47 Закону є встановлення безпосередньо у Законі заборони звертати стягнення на окреме майно чи кошти боржника. Якщо заборона випливає із норми закону, наприклад така заборона встановлена судом, який відповідно до закону має право заборонити звернення стягнення на майно боржника, необхідно керуватися пунктом 2 частини першої статті 47 Закону.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Проте, державним виконавцем не зазначено в оскаржуваній постанові, яким саме законом встановлено заборону щодо проведення виконавчих дій стосовно боржника.

Поряд із цим, статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження» наведений виключний перелік підстав для повернення виконавчого документа стягувачеві.

Підставою для повернення державним виконавцем виконавчого документа стягувачу стала відсутність відповідного фінансування з Державного бюджету України для забезпечення виконання рішень суду, а відтак, неможливості виконання судового рішення. Тобто підстава, яка не передбачена вичерпним переліком, зазначеним у ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до роз'яснення Верховного Суду України №1-5/400 від 14.07.2006 р., наданого на підставі листа Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини у справі Кечко проти України, реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена в залежність від бюджетних асигнувань.

Крім того, відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Частиною 1 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим же Законом

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 263 КАС України за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), державний виконавець може звернутися до адміністративного суду першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист, що видав виконавчий лист, із поданням, а особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження - із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Також, відповідно до п. 18 Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року №3 державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом (стаття 11 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

У разі якщо рішення суду, зазначені в частині першій цієї статті, не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, державний виконавець зобов'язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.

Натомість, державний виконавець, всупереч вимогам ст.7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», з огляду на відсутність у боржника коштів для виконання рішення суду у зв'язку із відсутністю бюджетного фінансування, не звернувся до суду із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення, оскільки, обставини, що виникли, перешкоджали виконанню судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган, державне підприємство, установа, організація.

Однак, відповідачем не надано суду доказів щодо вжиття всіх можливих і передбачених законом дій для виконання судового рішення, тому повернення виконавчого листа позивачеві є передчасним, а постанова від 28.12.2015 р. ВП№49455197 є протиправною та підлягає скасуванню.

За таких обставин є обґрунтованою вимога позивача також в частині зобов'язання відповідача вчинити виконавчі дії з виконання виконавчого листа Солом'янського районного суду м. Києва, виданого 07.11.2014 р. по справі №2-а-391/14.

Проте, вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача є необґрунтованою, оскільки відповідачем було вчинено дії, хоча і не всі, що встановлені законом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову, тому апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити частково, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2016 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити частково, оскільки постанова ухвалена з порушенням норм матеріального права.

Керуючись ст. 160, 196, 198, 202, 205, 207 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Постанову Солом'янського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 28.12.2015 р. ВП №49455197 про повернення виконавчого листа.

Зобов'язати відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві вчинити виконавчі дії з виконання виконавчого листа Солом'янського районного суду м. Києва, виданого 07.11.2014 р. по справі №2-а-391/14.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір, сплачений ОСОБА_3 за подання позовної заяви в частині суми 367,47 грн. та за подання апеляційної скарги на суму 606,33 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки передбачені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

головуючий суддя Сорочко Є.О.

судді Земляна Г.В.

Межевич М.В.

Повний текст постанови складено 14.07.2016 року

Головуючий суддя Сорочко Є.О.

Судді: Межевич М.В.

Земляна Г.В.