Справа № 802/4106/15-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 липня 2016 р. Справа № 802/4106/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Дмитришеної Р.М.,

за участю:

секретаря судового засідання: Могиль Т.О.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

третьої особи: ОСОБА_3

представника третьої особи: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: комунального підприємства "Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації", третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3

про: скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернувся ОСОБА_5 до реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, комунального підприємства "Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації" про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою від 04.01.2016 року було відкрито провадження в адміністративній справі.

В ході судового розгляду судом з власної ініціативи залучено третю особу на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3.

Ухвалою від 01 червня 2016 року задоволено клопотання позивача. Позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог до Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області про зобов`язання вчинити дії - залишено без розгляду.

Позовні вимоги позивача мотивовані тим, що відповідачем порушено ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року та п. 12 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №703, в редакціях, чинних на момент прийняття оскаржуваного рішення. Так, відповідачем, всупереч зазначених норм, 13.12.2011 року проведена державна реєстрація права власності на 3/5 частки квартири за №37 в будинку №126а по вул. Келецькій, м.Вінниця під час дії ухвали Ленінського районного суду від 01.03.2011 року про забезпечення позову у вигляді арешту на майно.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обґрунтування викладені у позовній заяві.

Представник відповідача проти позову заперечував, зазначив, що оскаржуване рішення не порушує прав позивача та прийняте в межах чинного законодавства.

Третя особа та її представник в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали адміністративної справи, встановив наступне.

ОСОБА_1 на праві власності належала квартира №37 в будинку за №126а по вулиці Келецькій в м.Вінниці.

З метою поділу спільного майна подружжя, рішенням Ленінського районного суду м.Вінниці від 29.03.2011 року у справі №2-25/11, яке залишене в силі ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 02.08.2011 року, було визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/5 частки квартири АДРЕСА_1 А, м.Вінниці. В свою чергу за ОСОБА_3 визнано право власності на 3/5 частки вказаної квартири. Вказане рішення суду набуло законної сили.

Разом з тим, ухвалою Ленінського районного суду м.Вінниці від 01.03.2011 року у справі №2-1297/11 було накладено арешт на квартиру за №37 в будинку №126 по вул. Келецькій, м.Вінниці з метою забезпечення позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Як зазначено позивачем, 17.06.2015 року останній отримав копію ухвали про відкриття провадження в адміністративній справі №127/12311/15-ц, з якої останній дізнався про рішення про державну реєстрацію прав (реєстраційний номер 35499139), яким здійснено державну реєстрацію права власності на 3/5 частки квартири за №37 в будинку за №126 а, по вулиці Келецькій, м.Вінниця за ОСОБА_3

Враховуючи те, що державну реєстрацію права власності здійснено під час дії ухвали Ленінського районного суду від 01 березня 2011 року у справі №2-1297/11, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 а, позивач звернувся до суду з позовною вимогою про скасування рішення державного реєстратора комунального підприємства "Вінницьке бюро технічної інвентаризації" ОСОБА_7 від 13.12.2011 року.

Суд, визначаючись щодо заявленого позову з підстав того, що на час прийняття рішення про державну реєстрацію прав, реєстраційний номер 35499139 діяла ухвала Ленінського районного суду м.Вінниці від 01.03.2011 року у справі №2-1297/11, якою накладено арешт на квартиру, що знаходиться у спільній сумісній власності ОСОБА_3В та ОСОБА_1, зазначає наступне.

У відповідності до постанови пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 року №9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову " забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Так, пунктом 1 ч. 1 ст. 152 Цивільного процесуального кодексу України позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Згідно матеріалів адміністративної справи, ухвала Ленінського районного суду від 01.03.2011 року у справі №2-1297/11 про забезпечення позову прийнята для забезпечення позову ОСОБА_6 з метою недопущення відчуження спірного майна.

Пунктом 9 статті 153 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. У разі забезпечення вимог заявника заставою ухвала про забезпечення позову звертається до виконання негайно після внесення предмета застави в повному розмірі. Як передбачено статтею 154 ЦПК України, питання про скасування заходів забезпечення позову вирішується в судовому засіданні з повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Неявка цих осіб не перешкоджає розгляду питання про скасування заходів забезпечення позову. Якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Так, позивачем не надано доказів того, що по даній справі прийняте рішення про стягнення коштів. Поряд з цим не надано доказів, що борг по справі №2-1297/11 перебуває на виконанні.

Крім того, ст.22 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон №606-XIV ) передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до Закону №606-XIV арешт майна передбачає заборону на його відчуження. Арешт майна це накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.

Однак, розпорядження майном, в розумінні цивільного права, реалізується через припинення або обмеження належного суб'єктові права власності. Відчуження майна передбачає припинення права власності на об`єкт права приватної власності.

Ухвала про забезпечення позову від 01.03.2011 року приймалась з метою забезпечення позову про стягнення боргу шляхом накладення арешту на спірну квартиру.

Як вбачається з тексту зазначеної ухвали, позивачем заявлені позовні вимоги до відповідачів про стягнення з них солідарно грошових коштів в загальній сумі 1123120,52 гривень. Докази здійснення виконавчих дій у матеріалах справи відсутні. Крім того, як вказав позивач про такі йому не відомо.

Проведення державної реєстрації та прийняття рішення від 13.12.2011 року державним реєстратором Комунального підприємства "Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації" не стало наслідком відчуження чи проведення іншого розпорядження цим майном. Зазначене рішення лише підтвердило факт набуття речового права на нерухоме майно згідно судового рішення.

Згідно Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ст.9 Закону, державний реєстратор:1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію, та сторін (сторони) правочину, згідно з яким відбувається державна реєстрація виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; відповідність даних про наявність (або відсутність) інформації та/або відповідних документів, що свідчать про накладення (зняття) заборони (арешту) або інших обтяжень, що перешкоджають державній реєстрації прав, у тому числі відсутність встановлених законом заборон на відчуження нерухомого майна; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; 2) приймає рішення про державну реєстрацію прав, відмову в такій реєстрації, її зупинення, про державну реєстрацію обтяжень, про скасування запису, погашення запису та внесення змін до записів у Державному реєстрі прав;3) відкриває і закриває розділи Державного реєстру прав, вносить до них відповідні записи; 4) веде реєстраційні справи щодо об'єктів нерухомого майна; 5) присвоює реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації; 6) видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 7) надає витяги з Державного реєстру прав або відмовляє у їх наданні у випадках, передбачених цим Законом; 8) у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень; 9) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 19 вказано закону визначені чіткі підстави для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, зокрема рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, що набули законної сили.

Стаття 124 КонституціїУкраїни передбачає, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Враховуючи викладені норми, суд приходить до переконання, що у державного реєстратора Комунального підприємства "Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації" ОСОБА_7 не було підстав для відмови у проведенні такої реєстрації. Здіснення державної реєстрації прав за ОСОБА_3 права власності на 3/5 частки квартири за №37 в будинку за №126а по вулиці Келецькій в місті Вінниця 13.12.2011 року відбулось з метою виконання рішення суду, що набуло законної сили.

Відповідно до ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Протокол) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Оскільки рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ. Невиконання рішення національного суду Європейський суд з прав людини розцінює як втручання в право потерпілої особи на мирне володіння своїм майном, як визначено в ст.1 Протоколу (рішення у справах Бурдов проти Росії, Ясіюнієне проти ОСОБА_7, Войтенко проти України, Джасійне проти ОСОБА_7).

Як зазначається у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Войтенко проти України неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном.

Суд критично відноситься до посилань позивача на п.12 постанови Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №703 "Про затвердження порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень", оскільки відповідно до п.2 вказаної постанови вона набирала чинності лише з 1 січня 2012 року.

Крім того, пунктом 10 Додатку 1 до пункту 2.1 наказу Міністерства Юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року "Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно" (далі - Тимчасове положення) передбачено, що рішення судів про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна є правовстановлюючим документом, на підставі якого проводиться реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна.

Відповідно до п.3.2 Тимчасового положення передбачено підстави для відмови у проведенні державної реєстрації, зокрема: заявлене право не є таким, що підлягає державній реєстрації відповідно до Положення; із заявою про державну реєстрацію прав звернулась особа (особи), яка не може бути заявником відповідно до Положення; об'єкт, права щодо якого підлягають державній реєстрації, розташований у межах території, на якій свою діяльність здійснює інше БТІ відповідно до договору з Адміністратором Реєстру прав; подані документи не відповідають вимогам, установленим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, або не дають змоги установити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства; заявлене право вже зареєстроване; не проведено технічну інвентаризацію об'єкта, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або вона проведена не тим БТІ, що здійснює свою діяльність на території, у межах якої розташований такий об'єкт; право власності та інші речові права на нерухоме майно виникли на підставі правочинів за наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відомостей про накладення заборони та/або арешту нерухомого майна, що підтверджується відповідним витягом; право власності на нерухоме майно, що перебуває у податковій заставі, виникло з порушенням встановленого порядку відчуження; відчуження або інше визначення юридичної долі об'єкта, права щодо якого підлягають державній реєстрації, у випадках, встановлених нормативно-правовими актами, відбулося без отримання витягу з Реєстру прав або строк його дії закінчився; у тридцятиденний строк з моменту надіслання рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав заявником (заявниками) не усунено обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав.

Статтею 14 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Тобто, із зазначеного випливає, що відповідач не мав законних підстав для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на 3/5 частки квартири, яка була визнана за ОСОБА_3 на підставі рішення Ленінського районного суду м.Вінниці від 29.03.11 по справі №2-25/11.

Крім того, судом досліджено матеріали інвентаризаційної справи на квартиру, що знаходиться за адресою: вул.Келецька, 126 а, кв.37, м.Вінниця, де міститься постанова старшого слідчого СУ УМВС України у Вінницькій області про накладення арешту на майно від 19.05.2011 року та постанова державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03 лютого 2010 року , якими накладено арешт на майно ОСОБА_1, а саме на квартиру АДРЕСА_3 до його розподілу між подружжям. З цього приводу суд зазначає наступне.

Як зазначено в адміністративному позові та встановлено в ході судового розгляду, ОСОБА_1 звернувся до суду з підстав, що державна реєстрація права власності на 3/5 частки квартири за №37 в будинку №126 а, по вул.Келецькій, м.Вінниця проведена всупереч ухвалі Ленінського районного суду м.Вінниці від 01.03.2011 року у справі №2-1297/11, якою накладено арешт на спірну квартиру з метою забезпечення позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Разом з тим, суд зазначає, що адміністративний справа розглядається судом щодо предмету і підстав викладених у позовній заяві. Статтею 51 КАС України передбачає право позивача до початку судового розгляду справи по суті змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви. Оскільки позивачем до початку судового розгляду по суті таких дій не вчинялось, справа розглядається в межах заявленого адміністративного позову та з підстав, що у ньому зазначаються.

Щодо захисту порушеного права позивача, суд зазначає.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України у конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обгрунтованим.

При зверненні до суду позивачу необхідно обрати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визначається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Статтею 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв'язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Із наведених положень убачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням. Такої ж самої по суті правової позиції дійшов Верховний суд України у постанові від 10 квітня 2012 року у справі за позовом акціонерного товариства "Санофі-Авентіс Франція".

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу захисту до правовідносин, що склалися між сторонами, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Державна реєстрація проведена на підставі рішенням Ленінського районного суду м.Вінниці від 29.03.2011 року у справі №2-25/11, яке не скасоване та набрало законної сили. В свою чергу за ОСОБА_3 визнано право власності на 3/5 частки вказаної квартири. Тобто при здійсненні реєстрації права власності за наявності ухвали від 01 березня 2011 року про забезпечення позову інтереси та права позивача не порушені. Позивачем в судовому засіданні визнання права власності на 3/5 частки квартири за ОСОБА_3 судовим рішенням не спростовувалось. Той факт, що позивач не погоджується з таким судовим рішенням щодо розподілу часток у спільній сумісній власності не є підсавою для скасування державної реєстрації права власності, що визнане судом.

Крім того, позивач не звертався до державного реєстратора для реєстрації своєї частки квартири, яка визнана за ним на підставі того ж судового рішення.

Поряд з цим, позивач не навів обґрунтувань того, як саме задоволення позову зможе поновити його порушене право. Позивачем у судовому засіданні було зазначено, що у зв`язку з проведенням державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 частки квартири порушено його право як солідарного боржника перед ОСОБА_6 Однак, суд критично оцінює такі твердження останнього, оскільки проведена державна реєстрація - це лише визнання державою права власності, яка відбулась на підставі рішення суду, що набрало законної сили.

За наведених вище обставин суд зазначає, що саме по собі оскарження рішення відповідача у цьому спорі не є ефективним захистом прав позивача, якщо правовідносини перейшли в іншу правову якість, а відтак не призведуть до усунення порушень від посягань на майно.

Враховуючи характер правовідносин, що виникли між сторонами спору, суд дійшов висновку, що цей спір стосується не стільки правомірності рішення відповідача щодо прийняття рішення, скільки права власності на квартиру.

Таким чином, дійсною метою заявленого позову є доведеність права через оскарження рішення відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 71 КАС України), а суд відповідно до ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до положень ст КАС України, судові витрати понесені позивачем з відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні адміністративного позову - відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна