Справа № 2а-7407/08/0570
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2010-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

доповідач 1 інстанції - ОСОБА_1
суддя-доповідач - ОСОБА_2
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2010 року справа №2а-7407/08/0570

приміщення суду за адресою: 83017, м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

Колегія суддів Донецького апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючий: Сіваченко І.В.

судді: при секретарі судового засідання: за участю представників сторін: від позивача від відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 С.П. ОСОБА_5 не з'явився не з'явився
розглянувши апеляційну скаргуКрасноармійська об'єднана державна податкова інспекція Донецької області
на постановуДонецького окружного адміністративного суду
від 11 листопада 2009 р.
по адміністративній справі№2а-7407/08/0570 (суддя Наумова І.М. )
за позовомФізична особа-підприємець ОСОБА_6
до треті особи Красноармійська об'єднана державна податкова інспекція Донецької області
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №/0 від 25.02.2008р

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач фізична особа підприємець ОСОБА_6 звернувся до суду з цим позовом до Красноармійської обєднаної державної податкової інспекції Донецької області «про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення № від 25.02.2008 року».

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 11 листопада 2009 року у справі № 2а-7407/08/0570 позов було задоволено у повному обсязі.

Не погодившись з таким судовим рішенням, Красноармійська обєднана державна податкова інспекція Донецької області подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представники відповідача у судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, проти чого заперечував позивач.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу не обґрунтованою, а судове а судове рішення таким, що підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

При розгляді справи в апеляційній інстанції встановлено наступне.

Позивач зареєстрований суб'єктом підприємницької діяльності 02.02.2006 року.

ДПІ проведена планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 02.02.2006 року по 31.12.2007 року, за результатами якої складений акт від 15.02.2008 року № 69/17-.

На підставі акту перевірки 25.02.2008 року ДПІ прийняте податкове повідомлення-рішення № /0, яким визначена сума податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у сумі 21885,99 грн.

Підставою для нарахування позивачу податку з доходів фізичних осіб за зазначеній сумі згідно акту перевірки стало наступне. ДПІ зазначає, що позивач здійснював діяльність транспортних агентств за договорами перевезення. В його рахунках - фактурах зазначалася сума транспортних послуг та експедиторських послуг, тому на рахунок надходила вся сума виручки від перевезення вантажу, включаючи вартість транспортних та експедиторських послуг. Після одержання повної суми позивач - повірений проводив розрахунки з перевізником за надані транспортні послуги. У звітах суб'єкту малого підприємництва позивач відображав тільки суму винагороди експедитора, яка визначається різницею між фрахту, узгодженою з вантажовласником і ціною фрахту, узгодженою з перевізником. В результаті того, що позивач не відображав у звітах повну суму виручки від реалізації, що надійшла на його рахунки, був занижений обсяг виручки від реалізації. Обсяг виручки позивач у 2 кварталі 2006 року перевищив 500 тис. грн.. Позивач повинен був з наступного кварталу перейти на загальну систему оподаткування та подавати декларації про отримані доходи, що не було зроблено.

Таким чином, позивачем, на думку ДПІ, були припущені порушення ст. 13, 14 розділу 4 Декрету Кабінету Міністрів «Про прибутковий податок з громадян» та п.п. а п. 19.1. ст. 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» внаслідок чого занижений чистий дохід за 2006 рік на суму 38190,33 грн., за 2007 рік - 112808,31 грн., відповідно занижений податок з доходів фізичних осіб за 2006 рік у сумі 4964,74 грн. та за 2007 рік - 16921,25 грн., загальна сума 21885,99 грн.

Згідно ст. 1000 Цивільного кодексу України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Ст. 1002 Цивільного кодексу України передбачено, що повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо в договорі доручення не визначено розміру плати повіреному або порядок її виплати, вона виплачується після виконання доручення відповідно до звичайних цін на такі послуги.

Аналіз наведених норм доводить, що за договором доручення повірений діє за рахунок та від імені довірителя. За послуги, здійснені ним для довірителя повірений має право на отримання плати. Плата повіреного або його виручкою вважаються, грошові кошти, отримані ним на розрахунковий рахунок або (та) в касу за надання ним послуг для довірителя.

З матеріалів справи вбачається наступне.

У періоді, що перевірявся, основним видом господарської діяльності позивача була діяльність транспортних агентств. За період 2006 - 2007 років позивач перебував на спрощеній системі оподаткування та кожного кварталу надавав звіти суб'єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку, що підтверджується актом перевірки.

У цей період позивачем укладались договори двох видів.

Перші договори з перевізниками - договори доручення про надання транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом у міжнародному та міжміському сполученнях, згідно яких позивач приймав на себе обов'язки щодо пошуку та добору власників вантажів з метою забезпечення вантажами транспортних засобів перевізника.

Другі договори - договори доручення про надання транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні буди укладені позивачем з власниками вантажів, з метою забезпечення вантажу. За цими договорами позивач - експедитор діючи за дорученням та за рахунок замовників, надавав їм послуги щодо організації перевезень найманим транспортом. При цьому позивач був також довіреною особою власника вказаного транспорту.

За обома видами договорів позивач приймає обов'язки щодо організації перевезень вантажів автомобільним транспортом.

Вказаними договорами передбачено, що позивач отримує винагороду за надання послуг ціна договору включає винагороду експедитора, яка визначалась різницею між ціною фрахту, угодженою з вантажовласником та ціною фрахту, узгодженою з перевізником.

Виконання усіх договорів з боку позивача підтверджується наступними первинними документами.

За першими договорами позивач отримував рахунки, акти виконаних робіт та податкові накладні.

За другими договорами позивачем замовникам були надані рахунки, податкові накладні та акти надання послуг, де він окремими рядками зазначав - транспортні послуги за тер. України (НДС 0%), транспортні послуги по тер. України (НДС 20%) та експедиційні послуги (НДС 20%). Крім цього, позивачем замовникам були надані податкові накладні, окремо на транспортні послуги та окремо на експедиційні послуги.

Під час судового розгляду встановлено, що позивач за договорами 1 отримував від замовників грошові кошти на оплату транспортних послуг та винагороди. Грошові кошти, надані йому замовниками на оплату транспортних послуг, позивач сплачував довірителям за договорами 2.

Крім цього, ДПІ у акті перевірки від 15.02.2008 року № 69/17- (арк. акту 7) також вказано, що після одержання повної суми повірений проводив розрахунки з перевізником за надані транспортні послуги.

За таких обставин, власністю позивача у даних операціях була лише частина коштів, яка була перерахована йому замовниками у якості винагороди за надані ним послуги.

Відповідно до п. 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування», обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Аналіз наведеної норми доводить, що виручкою від реалізації послуг вважається сума, яка фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності за надання власних послуг.

У даному випадку позивач безпосередньо не надавав транспортні послуги та не отримував винагороду за надання цих послуг. Таким чином, виручкою позивача може вважатися лише частина грошових коштів, яка була оплачена йому замовниками у якості винагороди за надані послуги щодо організації перевезень найманим транспортом. Решта сплачених замовниками коштів, перераховувалась позивачем перевізникам за транспортні послуги, не була власністю позивача.

Таким чином, позивач правомірно відображав у щоквартальних звітах суб'єктів малого підприємництва тільки суму винагороди, відповідно сума виручки від реалізації не перевищувала граничний розмір, встановлений Указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування» та позивач не повинен був у 2006 році переходити на загальну систему оподаткування.

З огляду на зазначене, висновки ДПІ щодо перевищення позивачем обсягу виручки та донарахування податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 21885,99 грн. є безпідставними.

Статтею 8 Конституції України, передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно зі ст. 67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Отже, визначення позивачу податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у сумі 21885,99 грн. спірним рішенням не може вважатися обґрунтованим та законним.

За таких підстав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що спірне податкове повідомлення-рішення № /0 від 25.02.2008 року підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Тобто, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду не вбачається.

В повному обсязі ухвала виготовлена 14.05.2010 року.

Керуючись ч. 1-3 ст. 160, ст.ст. 167, 195-196, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Красноармійської обєднаної державної податкової інспекції Донецької області залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 11 листопада 2009 року у справі № 2а-7407/08/0570 за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_6 до Красноармійської обєднаної державної податкової інспекції Донецької області «про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення № від 25.02.2008 року» залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з дня складення її в повному обсязі.

Головуючий: І.В.Сіваченко

Судді: С.П.Дяченко

ОСОБА_3