Справа № 2а/0470/472/12
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2016-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2016 року м. Київ К/9991/38391/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

секретар судового засідання Шевчук П.О.,

за участю:

представника позивача - Переяславської М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів»

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2012 року

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2012 року

у справі № 2а/0470/472/12

за позовом Публічного акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів»

до Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державної податкової служби

про скасування податкової консультації, -

В С Т А Н О В И Л А :

Публічне акціонерне товариство «Нікопольський завод феросплавів» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державної податкової служби (далі - відповідач) про скасування податкової консультації від 09 листопада 2011 року № 40420/10/15-336.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2012 року у задоволені позову було відмовлено.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2012 року постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2012 року було залишено без змін.

В касаційній скарзі ПАТ «Нікопольський завод феросплавів», посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2012 року і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У запереченні на касаційну скаргу Нікопольська ОДПІ Дніпропетровської області ДПС, посилаючись на те, що постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2012 року є законними та обґрунтованими, а положення касаційної скарги жодним чином це не спростовують, просить відмовити в задоволенні касаційної скарги та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутнього у судовому засіданні представника позивача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

З метою правильного застосування норм податкового законодавства та керуючись статтею 52 Податкового кодексу України ПАТ «Нікопольський завод феросплавів» звернулось до Нікопольської ОДПІ Дніпропетровської області ДПС із запитом від 19 жовтня 2011 року вих. № 11589-6601/4017, у якому просило надати податкову консультацію у письмовій формі з наступних питань: чи правильно ПАТ «Нікопольський завод феросплавів» вважає, що базою оподаткування екологічним податком за розміщення відходів є різниця між кількістю утворених протягом звітного періоду відходів та утилізованих протягом того ж звітного періоду відходів; чи зменшує базу оподаткування екологічним податком за звітний період кількість відходів переданих спеціалізованим підприємством з метою утилізації (переробки) або утилізованих (перероблених) підприємством самостійно (арк. справи 8-9).

Листом від 09 листопада 2011 року за вих. № 40420/10/15-336 Нікопольська ОДПІ Дніпропетровської області ДПС надала ПАТ «Нікопольський завод феросплавів» податкову консультацію, у якій вказала, що в силу положень 242.1.3 пункту 242.1 статті 242 Податкового кодексу України підприємства, які тимчасово розміщують відходи, повинні сплачувати екологічний податок за фактичні обсяги розміщених протягом звітного кварталу відходів.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені позовних вимог, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач є платником екологічного податку, оскільки тимчасово розміщує до утилізації чи видалення відходів, які утворились в процесі його виробничої діяльності, з урахуванням того, що до спірних правовідносин з питань оподаткування застосовуються норми Податкового кодексу України, а не Закону України «Про відходи», а роз'яснення положень якого мають надаватися спеціально уповноваженнями органами виконавчої влади з питань екології та природних ресурсів. Також, суд виходив з того, що правова позиція, викладена Нікопольською ОДПІ Дніпропетровської області ДПС в оспорюваній консультації, відповідає правовій позиції, викладеній ДПА України в листі від 26 серпня 2011 року за вих. № 23116/7/15-2117, який був надісланий до ДПА у Дніпропетровській області для використання в роботі та доведення до відома платників податків.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) одним з основних завдань органів державної податкової служби є надання податкових консультацій.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.172 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), податкова консультація - це допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.

Відповідно до пункту 52.1 статті 52 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за зверненням платників податків контролюючі органи надають безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

Пунктом 52.2 статті 52 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.

Згідно положень пункту 53.1 статті 53 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не може бути притягнуто до відповідальності платника податків, який діяв відповідно до податкової консультації, наданої йому у письмовій або електронній формі, а також узагальнюючої податкової консультації, зокрема, на підставі того, що у майбутньому така податкова консультація або узагальнююча податкова консультація була змінена або скасована.

За приписами пункту 53.3 статті 53 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій або електронній формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору. Визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Таким чином, у розумінні Податкового кодексу України податкова консультація є правовим актом індивідуальної дії, який містить правову позицію органу Державної податкової служби із застосування конкретних норм податкового законодавства, в межах повноважень.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, надаючи оспорювану податкову консультацію, Нікопольська ОДПІ Дніпропетровської області ДПС керувалась правовою позицією ДПА України, яка викладена в листі Державної податкової адміністрації України від 26 серпня 2011 року вих. № 23116/7/15-2117, який був скерований до ДПА у Дніпропетровській області для використання в роботі та доведення до відома платників податків, в якому була викладена правова позиція ДПА України з наступних положень (арк. справи 63-64).

Відповідно до підпункту 240.1.3 пункту 240.1 статті 240 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платниками податку є суб'єкти господарювання, юридичні особи, що не провадять господарську (підприємницьку) діяльність, бюджетні установи, громадські та інші підприємства, установи та організації, постійні представництва нерезидентів, включаючи тих, які виконують агентські (представницькі) функції стосовно таких нерезидентів або їх засновників, під час провадження діяльності яких на території України і в межах її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони здійснюються розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об'єктах, крім розміщення окремих видів відходів як вторинної сировини.

При цьому, в умовах пункту 240.5 статті 240 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не є платниками податку за розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об'єктах суб'єкти господарювання, які мають ліцензію на збирання і заготівлю відходів як вторинної сировини, провадять статутну діяльність із збирання і заготівлі таких відходів, що розміщуються на власних територіях (об'єктах), та надають послуги у цій сфері.

Згідно з підпунктом 242.1.3 пункту 242.1 статті 242 Податкового кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) об'єктом та базою оподаткування податку є, зокрема, обсяги та види (класи) відходів, що розміщуються у спеціально відведених для цього місцях чи на об'єктах протягом звітного кварталу, крім обсягів та видів (класів) окремих відходів як вторинної сировини, що розміщуються на власних територіях (об'єктах) суб'єктів господарювання, які мають ліцензію на збирання і заготівлю окремих видів відходів як вторинної сировини і провадять статутну діяльність із збирання і заготівлі таких відходів.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.223 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), розміщення відходів - це зберігання (тимчасове розміщення до утилізації чи видалення) та захоронення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах (місцях розміщення відходів, сховищах, полігонах, комплексах, спорудах, ділянках надр тощо), на використання яких отримано дозвіл спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у сфері поводження з відходами.

У зв'язку з цим, обов'язком платника є обчислення, нарахування та сплата до бюджету екологічного податку, а також складання податкової звітності у разі наявності фактичних обсягів розміщення відходів, відповідно зберігання (тимчасового розміщення до утилізації і видалення) протягом звітного кварталу, крім розміщення обсягів та видів (класів) окремих відходів як вторинної сировини, що розміщуються на власних територіях (об'єктах) суб'єктів господарювання, які мають ліцензію на збирання і заготівлю окремих видів відходів як вторинної сировини і провадять статутну діяльність із збиранням і заготівлі таких відходів в умовах визначених підпунктом 242.1.3 пункту 242.1 статті 242 Податкового кодексу України.

Тобто, починаючи з 01 січня 2011 року, платник податків є суб'єктом, а базою щоквартального оподаткування є відходи (в тому числі небезпечні відходи, побутові відходи, інші відходи, які утворилися у процесі діяльності та підлягають утилізації чи видаленню), що тимчасово розміщуються (зберігаються), в т.ч. на кінець звітного періоду (кварталу) на власній території підприємства (до їх передачі на утилізації або розміщення іншому суб'єкту господарювання (комунальному або спеціалізованому підприємству тощо) в місця видалення ходів, в тому числі у разі наявності укладених договорів на видалення та утилізацію відходів з об'єктом господарювання (комунальним або спеціалізованим підприємством тощо).

Виходячи із зазначених вище положень підпункту 242.1.3 пункту 242.1 статті 242 Податкового кодексу України, правова позиція ДПА України полягає в тому, що підприємства, і тимчасово розміщують відходи, повинні сплачувати екологічний податок за фактичні обсяги зміщених протягом звітного кварталу відходів.

В свою чергу, в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що норми Податкового кодексу України та Закону України «Про відходи» допускають різне визначення та застосування поняття «розміщення відходів», що призводить до порушення його прав як платника екологічного податку та вказує на те, що аналогічна точка зору також викладена в Узагальнюючій податковій консультації щодо сплати екологічного податку, яка затверджена наказом ДПС України № 258 від 16 грудня 2011 року, посилаючись на висновок, викладений у вказаному документі. Зокрема, згідно узагальнюючої податкової консультації щодо екологічного податку, що справляється за розміщення побутових відходів, побутові відходи - це відходи, що утворюються у процесі життя і діяльності людини в житлових та нежитлових будинках (тверді, великогабаритні, ремонтні, рідкі, крім відходів, пов'язаних з виробничою діяльністю підприємств) і не використовуються за місцем їх накопичення. Отже, платниками екологічного податку за розміщення побутових відходів є лише ті суб'єкти господарювання, що розміщують їх у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах, на використання яких отримано відповідний дозвіл спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища або його органів на місцях.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що шлаки феросплавного виробництва, які утворюються в процесі господарської діяльності ПАТ «Нікопольський завод феросплавів», не підпадають під поняття «побутові відходи», а тому посилання на висновки, викладені у зазначеній узагальнюючій податковій консультації є безпідставними.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про правомірність оспорюваної податкової консультації та відсутність підстав для її скасування.

Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, касаційна скарга ПАТ «Нікопольський завод феросплавів» підлягає залишенню без задоволення, а постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2012 року та ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2012 року підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 221, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна