Справа № 2а-391/10/0570
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2010-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Буряк І.В.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2010 року справа №2а-391/10/0570

приміщення суду за адресою: 83017, м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

В С Т А Н О В И Л А :

Державне підприємство «Макіїввугілля» звернулося до суду з цим позовом до Макіївської обєднаної державної податкової інспекції «про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень».

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2010 року у справі № 2а-391/10/0570 позов було задоволено у повному обсязі, а саме: визнано недійсним податкове повідомлення-рішення від 19 травня 2006 року №/0 у частині донарахування суми 134 736 (сто тридцять чотири тисячі сімсот тридцять шість) гривень 60 (шістдесят) копійок, у тому числі 44 912 (сорок чотири тисячі дев'ятсот дванадцять) гривень 20 (двадцять) копійок, за основним платежем та 89 824 (вісімдесят дев'ять тисяч вісімсот двадцять чотири) гривні 40 (сорок) копійок штрафних (фінансових) санкцій.

Не погодившись з таким судовим рішенням, Макіївська обєднана державна податкова інспекція подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив постанову суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, проти чого заперечували представники позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а судове рішення скасувати з наступних підстав.

При розгляді справи в апеляційній інстанції встановлено наступне.

Державною податковою інспекцією у м. Макіївці (правонаступник Макіївська ОДПІ) прийнято податкове повідомлення-рішення від 19.05.2006р. № /0, яким позивачу визначено податкове зобов'язання за платежем податок з доходів фізичних осіб у загальному розмірі 150 016,44 грн. у тому числі за основним платежем у розмірі 50 005,48 грн. та 100 010,96 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Вказане податкове повідомлення-рішення прийнято на підставі висновків Зведеного акту перевірки від 28.04.2006р. № 221/23-4/32442295 «Про результати комплексної документальної виїзної планової перевірки з питань своєчасності, достовірності повноти нарахування і сплати податків та зборів (обов'язкових платежів), додержанням порядку проведення готівкових розрахунків за товари (роботи, послуги) Державного підприємства «Макіїввугілля» за період з 01.04.2004р. по 31.12.2004р., з 01.06.2005р. по 31.12.2005р.

Зокрема, згідно висновків даного акту перевірки встановлено порушення (розглядається в оскаржуваній частині) п. 3.1.1 п.3.1, п.3.4 п. 3.5 ст. 3 пп. 4.2.1, пп. 4.2.9, пп. 4.2.10, п. 4.2 ст. 4 пп. 4.3.15 п. 4.3 ст. 4 ст. 8 Закону України №889-ІУ «Про податок з доходів фізичних осіб» (далі Закон № 889-ІУ) в частині не оподаткування вартості побутового вугілля, яке надавалось на безкоштовній основі громадянам, що не є працівниками підприємства та не мають пільги, встановленої пп. 4.3.15 п.4.3 ст. 4 вказаного закону.

Доводи представників позивача, що в спірних правовідносинах ДП «Макіїввугілля» не є податковим агентом, не ґрунтуються на положенням діючого законодавства.

Так, пунктом 1.15. ст. 1 Закону № 889-ІУ податковий агент - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ) або фізична особа чи представництво нерезидента - юридичної особи, які незалежно від їх організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати цей податок до бюджету від імені та за рахунок платника податку, вести податковий облік та подавати податкову звітність податковим органам відповідно до закону, а також нести відповідальність за порушення норм цього Закону.

Згідно з пп. 8.2.2 п. 8.2 ст. 8 Закону N 889-ІУ особою, яка не є податковим агентом, вважається лише нерезидент або фізична особа, яка не має статусу суб'єкта підприємницької діяльності або не є особою, яка здійснює незалежну професійну діяльність.

Підпунктом "а" п. 17.2 ст. 17 Закону N 889-ІУ установлено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку для оподатковуваних доходів з джерелом їх походження з України, є податковий агент.

Згідно з пп. 8.1.1 п. 8.1 ст. 8 Закону N 889-ІУ податковий агент, який нараховує (виплачує) оподатковуваний дохід на користь платника податку, утримує податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену у відповідних пунктах ст. 7 цього Закону.

Відповідно до пп. 8.1.4 п. 8.1 ст. 8 Закону N 889-ІУ якщо оподатковуваний дохід виплачується у негрошовій формі чи готівкою з каси резидента, податок сплачується (перераховується) до бюджету протягом банківського дня, наступного за днем такої виплати.

Підпунктом 20.3.2 п. 20.3 ст. 20 Закону № 889-ІУ установлено, що на податкового агента, який до або під час виплати доходу на користь платника податку не здійснює нарахування, утримання або сплату (перерахування) цього податку, покладається відповідальність за погашення суми податкового зобов'язання або податкового боргу, що виникає внаслідок таких дій. Платник податку - отримувач таких доходів звільняється від обов'язків погашення такої суми податкових зобов'язань або податкового боргу.

Джерелами самостійної сплати податкових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна і немайнових цінностей, випуску цінних паперів, у тому числі корпоративних прав, отримані у позику (кредит), а також з інших джерел з урахуванням особливостей, визначених цією статтею (пп. 7.1.1 п. 7.1 ст. 7 Закону України від 21.12.2000 р. N 2181-ІІІ "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами").

Податковий агент зобов'язаний подати на загальних підставах до податкового органу за місцем свого розташування податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також сум утриманого з них податку за ф. N 1ДФ, затверджений наказом ДПА України від 29.09.2003 р. N 451 та зареєстрований у Мін'юсті України 22.10.2003 р. за N 960/8281, з відображенням вищезазначених доходів за ознакою доходу " 14" (відповідно до пп. "б" п. 19.2 ст. 19 Закону N 889-ІУ).

Підпунктом 4.3.15. п. 4.3 ст. 4 Закону № 889-ІV (станом на момент прийняття спірного рішення) встановлено, що не включаються до загального оподатковуваного місячного або річного доходу вартість вугілля та вугільних брикетів, безоплатно наданих в обсягах та за переліком професій, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, платнику податку з числа осіб, що перебувають у трудових відносинах з вугледобувним підприємством, а також:

а) непрацюючому пенсіонеру, що має стаж роботи на таких підприємствах не менш ніж 10 років на підземних роботах або не менш ніж 20 років на поверхні;

б) особі, яка отримала інвалідність внаслідок каліцтва або професійного захворювання під час роботи на такому підприємстві;

в) члену сім'ї загиблого працівника такого підприємства, що отримує пенсію внаслідок втрати годувальника.

При виплаті грошової компенсації вартості такого вугілля її сума оподатковується при її виплаті та за її рахунок у загальному порядку.

Кабінет Міністрів України встановлює правила виконання цього підпункту.

З позову вбачається, що позивачем надавалось безкоштовне вугілля членам сім'ї померлих пенсіонерів, що працювали на підприємстві позивача.

Позивач зазначає, що безкоштовна передача вугілля здійснювалась ним відповідно до умов колективного договору, ст. 43 Гірничого закону України, розділу 12 Галузевої угоди між міністерством палива та енергетики України, НАК «Вугілля України» і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості.

Відповідно до ст. 43 Гірничого закону України від 06.10.1999, № 1127-ХІУ, підприємства з видобутку вугілля та вуглебудівні підприємства безоплатно надають вугілля на побутові потреби у розмірі, що визначається колективним договором, таким категоріям осіб:

- працівникам з видобутку (переробки) вугілля та вуглебудівних підприємств;

- пенсіонерам, які пропрацювали на підприємствах з видобутку (переробки) вугілля, вуглебудівних підприємствах: на підземних роботах - не менше ніж 10 років для чоловіків і не менше 7 років 6 місяців - для жінок; на роботах, пов'язаних із підземними умовами, - не менше ніж 15 років для чоловіків і не менше 12 років 6 місяців - для жінок; на роботах технологічної лінії на поверхні діючих шахт чи на шахтах, що будуються, розрізах, збагачувальних та брикетних фабриках - не менше ніж 20 років для чоловіків і не менше 15 років - для жінок;

- інвалідам і ветеранам війни та праці, особам, нагородженим знаками ОСОБА_2 або ОСОБА_2 Доблесті трьох ступенів, особам, інвалідність яких настала внаслідок загального захворювання, у разі, якщо вони користувалися цим правом до настання інвалідності;

- сім'ям працівників, які загинули (померли) на підприємствах з видобутку (переробки) вугілля, які отримують пенсії у зв'язку з втратою годувальника.

Особи, які мають право на безоплатне отримання вугілля на побутові потреби, але проживають у будинках, що мають центральне опалення, у розрахунках за комунальні послуги звільняються від сплати за електричну енергію та газ за рахунок коштів підприємства з видобутку (переробки) вугілля, які перераховують кошти на ці потреби до місцевого бюджету.

Слід зазначити, що ця справа вже була розглянута господарським судом Донецької області, який своєю постановою від 14.11.2006 року в задоволенні позову відмовив (Т.3, а.с.93-95).

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.02.2007 року зазначене судове рішення було залишено без змін (Т.3, а.с.132-134).

Своєю ухвалою від 03.12.20089 року Вищий адміністративний суд України судові рішення господарських судів скасував, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції (Т.3, а.с.166-169). При цьому суд касаційної інстанції зазначив, що суди попередніх інстанцій, не перевіривши наявності обставин, зазначених у підпункті 4.3.15 пункту 4.3 статті 4 Закону № 889-ІУ, які виключають включення доходу до складу загального оподатковуваного доходу платника податку, передчасно дійшли висновку про оподаткування позивача за правилами частини 4 підпункту 4.2.9 пункту 4.2 статті 4 Закону № 889-ІУ. Крім того, застосування зазначеної норми також передбачає зясування на підставі належних та допустимих доказів питання чи надавалось підприємством вугілля особам, щодо яких воно є працедавцем чи ні.

На виконання вимог Вищого адміністративного суду України, Донецьким окружним адміністративним судом перевірено наявність обставин, зазначених у підпункті 4.3.15 пункту 4.3 ст.4 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб", які виключають можливість включення доходу до складу загального оподаткованого доходу платника податку.

Як встановив Донецький окружний адміністративний суд, із наданих позивачем довідок, які підтверджують знаходження осіб, якім позивач надавав на безкоштовній основі вугілля, на обліку в органах Пенсійного фонду України не вбачається їхня неналежність до осіб, які мають право на встановлені у підпункті 4.3.15 пункту 4.3. ст.4 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" пільги (копії довідок наявні у матеріалах справи).

Проте з такими висновками не може погодитися судова колегія.

Так, з наданих довідок вбачається, що вугілля надавалось особам, що отримують пенсію у зв'язку із втратою годувальника. В свою чергу, підприємством надавалось вугілля особам, щодо яких воно не є працедавцем.

Наприклад, ОСОБА_3 видано вугілля, але вона отримує пенсію по втраті годувальника з 01.01.2004 р., в той час як її чоловік працював на ш. Пролетарська-Глубока по 11.07.1979 р. (а.с.243); ОСОБА_4 отримує пенсію по втраті годувальника з 22.01.2004 р., в той час як її чоловік працював на ш. ім. Леніна по 18.06.1985 р. (а.с.242) і т.д.

Відповідно до ч.2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів вважає, що відповідачем надано достатньо доказів, що ним обґрунтовано встановлено при проведенні перевірки факт неналежності осіб, яким позивач надавав на безкоштовній основі вугілля, до осіб перелічених у пп. 4.3.5 п. 4.3. ст.4 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб».

Так, інспекцією була проведена комплексна документальна планова перевірка ДП "Макіїввугілля" з питань дотримання своєчасності, достовірності, питань нарахування і сплати податків та зборів (обов'язкових платежів), додержання валютного законодавства, контролю за додержанням порядку проведення готівкових розрахунків за товари (роботи, послуги) за період з 01.04.04р. по 31.12.2004р. та з 01.06.2005р. по 31.12.2005р., за результатами якої складений акт перевірки № 221/23-4/32442295 від 28.04.2006 р. та прийняті податкові повідомлення-рішення про донарахування податків і зборів та застосування штрафних санкцій.

В ході перевірки було перевірено документи позивача зі спірного питання.

Спірне податкове повідомлення-рішення прийняте за порушення ДП "Макіїввугілля" норм ЗУ "Про податок з доходів фізичних осіб"; "Порядку надання документів та їх складу при застосуванні податкової соціальної пільги", затвердженого постановою КМУ №2035 від 26.12.2003р., "Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого на користь платників податків і сум утриманого з них податку", затвердженого наказом ДПА України №451 від 29.09.03р. та іншого законодавства на загальну суму 150016,44 грн.

В ході перевірки були встановлені факти отримання доходів у негрошовій формі (вугілля) громадянами, які не є працівниками підприємства та не мають пільги згідно з пп.4.3.15 п.4.3 ст.4 Закону України від 22.05.03р. №889-ІУ "Про податок з доходів фізичних осіб". Таким чином, встановлено, що підприємством порушено п.3.1.1 п. 3.1, п. 3.4, п. 3.5 ст.3, п.п.4.2.1, п.п.4.2.9. 4.2.10 п.4.2 ст.4, пп. 4.3.15 п 4.3 ст.4, ст. 4 Закону, а саме - неутримання податку з доходів фізичних осіб, виплачених у негрошовій формі (вугілля) із застосуванням коефіцієнта. Сума донарахованого податку з доходів фізичних осіб склала - 60931,30 грн.

У період підписання акту ДП «Макіїввугілля» надані заперечення № 74/147 від 11.05.06р. на зменшення суми донарахованого податку з доходів фізичних осіб.

У запереченнях позивач зазначив, що факт порушення підприємством пп.3.1.1 п.3.1 ст.3, пп.4.2.1 п.4.2. ст.4, пп.4.2.9 п.4.2 ст.4 ЗУ «Про податок з доходів фізичних осіб» у частині неутримання та неперерахування податку з доходів фізичних осіб, які не перебувають у трудових відносинах з підприємством та які не мають пільги, передбаченої пп.4.3.15 п.4.3. ст.4 ЗУ «Про податок з доходів фізичних осіб» мав місце, але інспекцією неправомірно нарахований пенсіонерам, які мають підземний стаж більше 10 років та на поверхні більше 20 років та додатково надані документи - трудові книжки, які підтверджували пільги для цієї категорії осіб. В ході розгляду заперечень та на підставі наданих документів сума донарахувань була зменшена. Остаточна сума донарахування склала - 44912,20 грн.

Таким чином, при проведенні перевірки та розгляді додаткових документів і заперечень до акту перевірки, інспекцією враховані усі надані підприємством документи у підтвердження пільг щодо оподаткування доходів фізичних осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Позивач так і не надав документів, які б підтверджували, що підприємством надавалось вугілля особам, щодо яких воно є працедавцем.

Суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав:

Відповідно до п.п. 3.1.1 п.3.1 ст.3 Закону № 889-ІУ об'єктом оподаткування резидента є загальний місячний оподатковуваний дохід.

У пункті 3.4 цього Закону зазначено, що при нарахуванні доходів у будь-яких негрошових формах об'єкт оподаткування визначається як вартість такого нарахування, визначена за звичайними цінами, помножена на коефіцієнт, який враховується за такою формулою: К = 100 : (100 - Сп), де К - коефіцієнт; Сп - ставка податку, встановлена для таких доходів на момент такого нарахування. Вартість такого нарахування визначається виходячи із звичайної ціни, збільшеної на суму: податку на додану вартість, якщо особа, яка здійснює таке нарахування, є платником податку на додану вартість; акцизного збору, якщо надається підакцизний товар. Якщо особа, яка нараховує доходи у формах, відмінних від грошової, є платником податку на прибуток підприємств за ставкою, встановленою пунктом 10.1 статті 10 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств", то до її валових витрат включається сума, розрахована згідно з цим пунктом.

Згідно до п.п.4.2.1 п.4.2 ст.4 Закону № 889-ІУ до складу загального місячного оподатковуваного доходу включаються доходи у вигляді заробітної плати, інші виплати та винагороди, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового або цивільно-правового договору.

У підпункті „ї" пункту 1.3 ст.1 Закону № 889-ІУ визначено, що дохід з джерелом його походження з України це будь-який дохід, одержаний платником податку або нарахований на його користь від здійснення будь-яких видів діяльності на території України, у тому числі, але не виключно, у вигляді інших доходів як виплати чи винагороди за цивільно-правовими договорами, одержуваних резидентом або нерезидентом, якщо джерело виплати (нарахування) таких доходів знаходиться на території України, незалежно від резидентського статусу особи, що їх виплачує (нараховує).

Відповідно до п.1.13 ст.1 Закону № 889-ІУ податок - це податок з доходів фізичних осіб; оподаткування - порядок, пов'язаний з визначенням об'єкта оподаткування, обчисленням та сплатою (утриманням) податку з доходів фізичних осіб; платник податку (у відповідних відмінках) - платник податку з доходів фізичних осіб.

Як зазначалось раніше, позивач є податковим агентом, який згідно до п.1.15 ст.1 Закону № 889-ІУ зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати цей податок до бюджету від імені та за рахунок платника податку, вести податковий облік та подавати податкову звітність податковим органам відповідно до закону, а також нести відповідальність за порушення норм цього Закону.

Підпунктом 4.2.9 п.4.2 ст.4 Закону № 889-ІУ передбачено, що якщо додаткові блага надаються у формах, відмінних від грошової, об'єкт оподаткування обчислюється за правилами, визначеними пунктом 3.4 статті 3 цього Закону. Якщо додаткові блага надаються особою, що не є працедавцем платника податку, чи особою, яка діє від імені або за дорученням такого працедавця, то такі доходи прирівнюються з метою оподаткування до подарунків з їх відповідним оподаткуванням.

Як вбачається із матеріалів справи та не спростовано сторонами, позивач не нараховував та не сплачував податок з доходів фізичних осіб, яким здійснював безоплатне надання вугілля на побутові потреби, а саме - вдовам померлих пенсіонерів, що одержують пенсії в зв'язку з втратою годувальника.

Підпункт „в" 4.3.15 п.4.3 ст.4 Закону № 889-ІУ передбачає, що не включаються до складу загального місячного або річного оподатковуваного доходу вартість вугілля та вугільних брикетів, безоплатно наданих в обсягах та за переліком професій, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, платнику податку з числа осіб, що перебувають у трудових відносинах з вугледобувним підприємством, а також члену сім'ї загиблого працівника такого підприємства, що отримує пенсію внаслідок втрати годувальника.

Позивач не спростував той факт, що він надає безоплатно вугілля сім'ям померлих пенсіонерів.

Застосувати норми статті 43 Гірничого Закону України 6 жовтня 1999 року N 1127-ХІУ, де передбачено, що підприємства з видобутку вугілля та вуглебудівні підприємства безоплатно надають вугілля на побутові потреби у розмірі, що визначається колективним договором, в тому числі сім'ям працівників, які загинули (померли) на підприємствах з видобутку (переробки) вугілля, які отримують пенсії у зв'язку з втратою годувальника, до спірних правовідносин не можливо.

Твердження позивача про те, що безоплатне вугілля надане членам сім'ї померлого пенсіонера не включається до складу загального місячного або річного оподатковуваного доходу не відповідає нормам законодавчих актів.

Так, Закон України "Про податок з доходів фізичних осіб" від 22.05.2003 року №889 та Гірничий закон України 6 жовтня 1999 року N 1127-ХІУ передбачають пільгу по безоплатному наданню вугілля саме члену сім'ї загиблого працівника та сім'ям працівників, які загинули (померли) на підприємствах. Тобто, законодавець передбачив, що особа, яка загинула або померла, повинна бути працівником підприємства на цей момент, та гибель або смерть повинна настати на підприємствах з видобутку (переробки) або в результаті професійного захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності працівника та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов'язаних з роботою. Тобто, законодавець чітко та однозначно передбачив пільгу по безоплатному наданню вугілля саме члену сімї загиблого (померлого) працівника і відсутні підстави застосовувати конфлікт інтересів відповідно до п.п.4.4.1 п.4.4 ст.4 Закону України №2181 від 21.12.2000 року „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами".

Така законодавча позиція узгоджується із приписами Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", де у статті 14 передбачено, що нещасний випадок - це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов'язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров'ю або настала смерть.

Посилання позивача на вимоги ст.12 Галузевої угоди та умов колективного договору не приймаються судом до уваги за тих підстав, що зазначені локальні норми права не можуть вносити зміни до законів про оподаткування. Позивач вправі надавати безоплатне вугілля на побутові потреби категорії осіб, передбачених у зазначених актах, однак він зобов'язаний утримувати та сплачувати до бюджету податок з доходів фізичних осіб у випадках, коли забезпечує таким вугіллям осіб, які не підпадають під дію Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" від 22.05.2003 року №889-ІУ. Витрати по забезпеченню пільговим побутовим паливом у даному випадку позивач повинен здійснювати за рахунок власних коштів підприємства.

Крім того, Закон № 889-ІУ взагалі є спеціальним законом з питань оподаткування, тому повинен застосовуватись до спірної ситуації.

Згідно пункту 3.3. Статуту позивача (т.1 а.с.14-15) йому підпорядковані 25 виробничих структурних підрозділів. Як вбачається із п.2.9.23 акту перевірки значні порушення оподаткування з доходів фізичних осіб допущені ВП шахтою ім. Леніна на суму 60931 грн. Ця сума була зменшена відповідачем за результатами розгляду заперечень позивача і склала 44912,20 грн. Позивач донарахування податку з доходів фізичних осіб по іншим виробничим структурним підрозділам не оспорює (ВП шахтоуправління ім.. Кірова - 1088,88 грн., ВП шахта Північна - 463,71 грн., ВП Червоногвардійських РМЗ - 777,42 грн., ВП Управління по налагоджуванню та ремонту ГШО -140,10 грн., ВП пансіонат „Світлана" - 87,04 грн.). З наведеного випливає, що позивачем по іншим виробничим структурним підрозділам не було допущено порушень оподаткування доходів фізичних осіб при забезпеченні пільговим побутовим паливом сімей померлих пенсіонерів. Тобто, податок з доходів фізичних осіб у даному випадку утримувався та перераховувався до бюджету.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що відповідач правомірно донарахував позивачу податок з доходів фізичних осіб на безоплатно видане вугілля сім'ям померлих пенсіонерів і вимоги позивача про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення від 19.05.2006року №/0 у частині донарахування суми 134736,60 грн., що складається з суми донарахованої за основним платежем 44912,20 грн. та суми штрафної санкції 89824,40 грн. не ґрунтуються на законодавстві та задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позову.

В повному обсязі постанова виготовлена 31.05.2010 року.

Керуючись ч. 1-3 ст. 160, ст.ст. 167, 195-196, п.3 ч.1 ст. 198, п.4, ч.1 ст. 202, ч.2 ст. 205, ст. 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Макіївської обєднаної державної податкової інспекції задовольнити.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2010 року у справі № 2а-391/10/0570 за позовом Державного підприємства «Макіїввугілля» до Макіївської обєднаної державної податкової інспекції «про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень» скасувати.

В задоволенні позову Державного підприємства «Макіїввугілля» до Макіївської обєднаної державної податкової інспекції «про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень» - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з дня складення її в повному обсязі.

Головуючий: І.В.Сіваченко

Судді: С.П.Дяченко

ОСОБА_5