Справа № 815/2550/16
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2016-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2550/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Самойлюк Г.П.

за участю секретаря: Драчук О.С.

сторін:

позивач: ОСОБА_1 ОСОБА_2 Амін

ОСОБА_3 (представник за довіреністю)

відповідач: ОСОБА_4 (представник за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 Амін до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 96 від 23.05.2016 р., зобовязання вчинити певні дії,

На підставі ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 13 липня 2016 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 Амін до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, в якому позивач просить: визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 96 від 23.05.2016 р.; зобовязати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти стосовно ОСОБА_1 ОСОБА_2 Амін рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 96 від 23.05.2016 р. ОСОБА_1 ОСОБА_2 Амін відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому вказано, що він є громадянином ОСОБА_5, з 2006 року працював електриком в американській компанії та внаслідок своєї діяльності отримував листи з погрозами від терористичного угрупування талібан, в звязку з чим, побоюючись за власне життя, змушений був покинути країну походження. Позивач зазначає, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області не прийнято до уваги реальних побоювань ОСОБА_1 ОСОБА_2 Амін за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності, в звязку з чим останній вважає, що оскаржуваний наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідач надав до суду письмові заперечення проти адміністративного позову (а.с. 29-31), в яких просив суд відмовити в задоволенні адміністративного позову з огляду на те, що згідно ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. Відповідач зазначає, що позивач вперше звернувся за захистом 25.02.2008 р. Під час першого звернення основною причиною виїзду з країни громадянського походження позивач зазначав побоювання стати жертвою переслідування з боку терористичного угрупування «Талібан». При цьому, за результатами розгляду особової справи позивача ОСОБА_6 комітетом України у справах національностей та релігій прийнято рішення № 28-09 від 27.01.2009 р. про відмову в наданні статусу біженця, яке було оскаржено в судовому порядку. У ході розгляду справи № 2а-7309/09/1570 судом у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 Амін до Державного комітету України у справах національностей та міграції, за участю третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_7 міграційної служби в Одеській області про визнання рішення №28-09 від 27.01.2009 року про відмову в наданні статусу біженця нечинним та зобовязання надати статус біженця в Україні відмовлено, а за результатами апеляційного та касаційного оскарження вказане рішення судами залишено без змін. Крім того, 03.11.2014р. позивач вдруге звернувся за захистом, а за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 ОСОБА_2 Амін ДМС прийнято рішення № 489-15 від 12.08.2015р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке позивачем оскаржено до суду. Однак, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.04.2016р. № К/800/9340/16 відмовлено у відкритті касаційного провадження. Відповідач звертає увагу, що чергове звернення від 13.05.2016р. до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області є очевидно не обґрунтованим та не містить жодних ново виявлених обставин, які б дозволили повторно розглянути заяву позивача у призмі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Враховуючи, що позивачу раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 вказаного Закону, приймаючи до уваги, що останній повторно звернувся до відповідача із тотожною заявою попередній заяві та відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідач вважає, що оскаржуване рішення прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин. Відтак, на думку відповідача, чергове звернення ОСОБА_1 ОСОБА_2 Амін з заявою про надання міжнародного захисту є безпідставним, позовні вимоги необґрунтованими, а відмова в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірною

У судовому засіданні представник позивача, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд,-

ВСТАНОВИВ:

13.05.2016р. Асламі ОСОБА_2 Амін звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.43-45). Основною причиною звернення за захистом зазначено, що позивач вимушено прибув на територію України через реальну загрозу його життю в звязку з побоюванням зазнати переслідувань у країні свого громадянського походження.

23.05.2016 р. наказом Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області відповідно до п.6 ст.5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту прийнято наказ № 96 «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с.50).

23.05.2016 р. позивач отримав повідомлення ОСОБА_7 з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 201 від 23.05.2016 р. про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 51-52).

Не погоджуючись з правомірністю прийняття оскаржуваного рішення, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_8 України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_8 України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України № 1185-XIV від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та ОСОБА_7 Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та ОСОБА_7 Верховного Комісара ООН у справах біженців. ОСОБА_7 Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Статтею 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 Амін є громадянином ОСОБА_5, народився 10.05.1983 р. в м. Кабул, де мешкав до виїзду з країни. За національністю афганець, за віросповіданням мусульманин, сповідує іслам (суніт), рідна мова дарі, також розуміє фарсі, пушту, урду, англійську та російську мови; неодружений; має середню освіту, навчався в ліцеї «Лесі Амані» в період 1990-2003 рр. у м. Кабул (ОСОБА_5). З 2008 року по теперішній час позивач працює реалізатором на промринку 7-й кілометр (м. Одеса). Позивач виїхав з країни громадянської належності 16.02.2008 р. транзитним авіарейсом Кабул (ОСОБА_5) Москва (РФ) через країну, назву якої не памятає, потім пішки та автомобілем нелегально дістався до Одеси (Україна) (а.с.80-84).

Відповідно до п. 2.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи - біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України № 649 від 07.09.2011 р. (далі Правила № 649), уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов'язки, а також про наслідки невиконання обов'язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-звязку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з'ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) розяснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Згідно з пунктом 2.4 Правил № 649 у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Суд зазначає, що позивач вперше за наданням міжнародного захисту звернувся 25.02.2008 р. до ОСОБА_7 міграційної служби в Одеській області із заявою про надання статусу біженця (а.с.138-139).

Рішенням Державної міграційної служби України №28-09 від 27.01.2009 р. підтримано висновок ОСОБА_7 міграційної служби в Одеській області та відмовлено позивачу у наданні статусу біженця (а.с. 134). Зазначене рішення ОСОБА_1 ОСОБА_2 Амін оскаржив в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10.03.2011 р. у справі № 2а-7309/09/1570 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 Амін до Державного комітету України у справах національностей та міграції, за участю третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_7 міграційної служби в Одеській області про визнання рішення №28-09 від 27.01.2009 року про відмову в наданні статусу біженця нечинним та зобовязання надати статус біженця в Україні відмовлено. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду 13.09.2011 р. вказане рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27.03.2014 р. К/9991/65640/11 касаційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 Амін залишено без задоволення, а оскаржувані постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10.03.2011 р. та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2011 р.

03.11.2014 р. позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.78-79).

12.08.2015р. ОСОБА_6 міграційною службою України прийнято рішення № 489-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 74), яке позивачем оскаржено до суду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 18.11.2015р. адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 Амін до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 12.08.2015 року № 489-15 та зобовязання вчинити певні дії залишено без розгляду. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03.02.2016р. у справі № 815/5871/15 апеляційні скарги ОСОБА_1 ОСОБА_2 Амін та представника позивача ОСОБА_9 залишено без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2015 року про залишення позову без розгляду залишено без змін. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.04.2016р. № К/800/9340/16 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 ОСОБА_2 Амін рішенням Державної міграційної служби України №28-09 від 27.01.2009 р. позивачу відмовлено у наданні статусу біженця, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті першої Закону України «Про біженців» відсутні; рішенням Державної міграційної служби України № 489-15 від 12.08.2015р. відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відсутні (а.с. 74; 134). Зазначені рішення за результатами оскарження в судовому порядку не скасовані судом.

Таким чином, позивачу раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. При цьому, під час звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вдруге, у 2016 р. зазначені умови не змінилися.

Беручи до уваги, що обставини, якими позивач обґрунтовує своє звернення до органів міграційної служби, з моменту його попереднього звернення не змінилися, суд вважає, що чергова заява позивача носить характер зловживання правом на звернення до органів міграційної служби Україні з метою легалізації на території України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач під час чергового звернення до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області не надав у якості нововиявлених обставин жодних доказів та не зазначив про існування обставин, що змінилися з моменту його звернення за захистом вперше.

З приводу фактичних обставин спірних правовідносин суд зазначає, що відповідно до ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст.86); ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили (ч.2 ст.86); суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст.86).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно із статтею 4 ОСОБА_8 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності. Навпаки, вдруге звертаючись за захистом в Україні, позивач не надав інформації, відмінної від тієї, що надавалась під час попереднього звернення.

Під час судового розгляду позивачем не надано доказів, які б спростовували висновки відповідача щодо відмови позивачу в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає безпідставним посилання позивача на ситуацію в країні походження, оскільки в даному випадку судом не вирішується питання про видворення іноземця, а надається оцінка рішенню органу міграційної служби, яким позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке з урахуванням матеріалів справи та встановлених в судовому засіданні обставин, судом оцінюється як обґрунтоване.

При цьому суд зазначає, що в даній справі предметом оскарження є правомірність рішення, яким позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а не про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Будь-які рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб'єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд дійшов висновку, що відповідач діяв відповідно до Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, Правил № 649, прийнявши рішення відповідно до повноважень, визначених вказаним Законом та з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом та Правилами № 649.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 ОСОБА_2 Амін є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71, 86, 159-164, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 Амін до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 96 від 23.05.2016 р., зобовязання вчинити певні дії, - відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 14.07.2016р.

Суддя Самойлюк Г.П.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 Амін до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 96 від 23.05.2016 р., зобовязання вчинити певні дії, - відмовити повністю.

14 липня 2016 року.