Справа № 127/12868/16-а
Суддя: Луценко Л. В.
Дата ухвалення: 2016-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/127/465/16
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 липня 2016 року м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Луценко Л.В., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В :
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи свої вимоги тим, що він є військовим пенсіонером, «ветераном військової служби» та має вислугу в лавах ЗС України 26 років 2 місяці 29 днів. ОСОБА_1 був звільнений з лав Збройних Сил за станом здоров`я, що не дозволяє йому продовжувати службу. Так, з листопада 2005 року по сьогоднішній день він працює у виконавчому апараті Вінницької обласної Ради. Загальний стаж державної служби позивача становить 36 років 10 місяців 13 днів.

До 1 квітня 2015 року відповідачем ОСОБА_1 щомісячно нараховувалась пенсія, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», однак з 01.04.2015 року вона була припинена.

В січні 2016 року позивач написав заяву про поновлення йому виплат пенсійного забезпечення починаючи з січня 2016 року, в зв`язку з тим, що він має статус «ветерана військової служби», в результаті чого з січня 2016 року йому було поновлено виплату пенсію. Однак, відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, з червня 2016 року позивачу було повторно припинено виплату пенсії, в зв`язку з внесенням змін до ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 року № 2493-ІІІ із змінами відповідно до Законів України №213 від 02.03.2015 року та № 911-VІІІ від 24.12.2015 року. Дану відмову ОСОБА_1 вважає незаконою та безпідставною, тому звернувся до суду з даним позовом та просить визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного Фонду України у Вінницькій області щодо відмови у здійсненні йому виплат гарантованого довічного пенсійного забезпечення у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, та з 01 січня 2016 року по теперішній час, а також зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України у Вінницькій області виплатити йому довічне пенсійне забезпечення за періоди: з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року та з 01 січня 2016 року до припинення дії на території України Конституції України та перерахованих вище Законів, стосовно соціального захисту військовослужбовців звільнених з лав ЗС України, у тому числі «ветеранів військової служби».

В силу п. 2 ч.1 ст. 183-2 КАС України, 20.06.2016 року відкрито скорочене провадження у даній справі.

На виконання ухвали суду про відкриття скороченого провадження на адресу суду надійшли письмові заперечення представника відповідача з проханням відмовити у задоволенні позову позивачу.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 183-2 КАС України, суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Суддя, вивчивши та об`єктивно оцінивши письмові докази по справі, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно витягу із наказу тимчасово виконуючого обовязки командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 від 29.10.2004 р., судом встановлено, що підполковника ОСОБА_1 , начальника відділення (оперативно-планового) заступника начальника оперативно-планового відділу штабу озброєння Головного командування Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України був звільнений з військової служби у відставку за станом здоров`я. Вислуга років у ЗС на день звільнення становила: 26 років 02 місяці.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є ветераном військової служби, що підтверджується посвідченням безтерміновим серії НОМЕР_2 та посвідченням серії НОМЕР_3 .

Згідно довідки Вінницької обласної ради № 215-06-628 від 01.06.2016 року, судом встановлено, що ОСОБА_1 працює на посаді заступника начальника загального відділу виконавчого апарату Вінницької обласної ради та має 7 ранг посадової особи місцевого самоврядування 4 категорії посад. Стаж служби ОСОБА_1 в органах місцевого самоврядування станом на 30 травня 2016 року складає 36 років 10 місяців 13 днів, в тому числі у виконавчому апараті Вінницької обласної ради 10 років 07 місяців 19 днів.

Відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 1274/06-36/02 від 01.06.2016 року, виплата ОСОБА_1 пенсії припинена з 01.06.2016 року відповідно до ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (в редакції законів № 213 від 02.03.2015 та № 911 від 24.12.2015), якою передбачено, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року, посадовим особам місцевого самоврядування у період служби в органах місцевого самоврядування пенсії, призначені відповідно до законодавства України не виплачуються. Після звільнення зі служби в органах місцевого самоврядування, виплата пенсії буде поновлено в повному обсязі.

З 01 квітня 2015 року набрав чинності Закон України від 02 березня 2015 року № 213-VІП «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (№213), яким встановлено особливий порядок виплати пенсій працюючим пенсіонерам, зокрема, внесено зміни до статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та передбачено, що тимчасово у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

З 01 січня 2016 року пенсії виплачуються без урахування одержуваної заробітної плати (доходу) або пенсійних виплат з накопичувальної системи пенсійного страхування чи пенсійних виплат із системи недержавного пенсійного забезпечення.

Судом встановлено що, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області та отримує пенсію відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з листопада 2005 року, тобто є державним службовцем, а отже дія Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», в частині встановленого обмеження щодо отримання пенсії особами у період служби в державних органах на нього поширюється у повному обсязі.

Станом на 1 квітня 2015 року посада, на якій працює позивач, дійсно, давала право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених Законами України "Про статус народного депутата України", «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», у зв`язку з чим відповідачем було припинено виплату пенсії позивачеві з 1 квітня 2015 року.

Суд вважає, зміни внесені Законом №213-УІІІ до ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» дійсно підпадають застосуванню до спірних правовідносин тому дії відповідача не можуть бути визнанні неправомірними та такими, що не відповідають законодавству України оскільки, іншого порядку виплати пенсій не існує.

Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року порядок виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Разом з тим, слід зазначити, що зміни внесені до ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у відповідності до вимог ст. 152 Конституції України не визнанні неконституційними, не втратили чинність, а тому підлягають виконанню.

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 зазначено, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Також у рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3рп/2012 зроблено висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних модливостей.

Аналогічний принцип міститься і в ст. 22 Загальній декларації прав людини 1948 року, відповідно до якої кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

В п. 1 ст. 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року визначено, що загальний обовязок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів.

Також, суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі Ейрі проти Ірландії констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Дані положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі Кйартан Асмундсон проти Ісландії від 12 жовтня 2004 року.

Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України також зазначив, що передбачені законами соціально - економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Враховуючи позицію Європейського Суду, висновки Конституційного Суду України, та беручи до уваги, що норми ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не визнані неконституційними, позивач не є інвалідом І, ІІ групи, інвалідом війни ІІІ групи, учасником бойовий дій, не займає посади в органах, перелічених пунктом 3 Прикінцевих положеннях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», а обіймає посаду державного службовця, що в розумінні вимог Закону України «Про державну службу» є службою, суд приходить до висновку, що відповідач тимчасово припинив виплату пенсії останньому, керуючись саме чинними нормами законодавства України.

Таким чином суд вважає, що відповідач відмовляючи позивачу з 01 квітня 2015 року у відновленні виплати пенсії, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним пенсійним законодавством України, зокрема, на виконання приписів Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02 березня 2015 року.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За змістом ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи вищенаведене та те, що відповідач довів правомірність свого рішення, суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими, а відтак не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 46 Конституції України, ст. 22 Загальній декларації прав людини 1948 року, п. 1 ст. 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», ст.ст. 2, 6-11, 14, 17, 18, 69- 71, 159-163, 183-2 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст.254 КАС України.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Вінницький міський суд Вінницької області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя: