Справа № 815/2660/16
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2016-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2660/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стефанова С.О.,

суддів Іванова Е.А., Марина П.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 Саад до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.04.2016 року № 223-16 та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 Саад (надалі по тексту позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (надалі по тексту - ДМС України), в якому зазначив, що рішенням ДМС України від 03.04.2015 року № 250-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10.08.2015 року, адміністративний позов ОСОБА_1 Саад задоволено частково, а саме: визнано неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 03.04.2015 року № 250-15 про відмову ОСОБА_1 Саад у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязано ДМС України повторно розглянути питання про визнання ОСОБА_1 Саад біженцем особою, яка потребує додаткового захисту. 01.06.2016 року позивач повторно отримав повідомлення ГУ ДМС України в Одеській області № 191 від 06.05.2016 року, яким позивача повідомлено про прийняття рішення ДМС України № 223-16 від 19.04.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає, зазначене рішення неправомірним та необґрунтованим, посилаючись на те, що він є громадянином ОСОБА_2 Арабської Республіки, проте не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки не може повернутися до країни своєї громадянської належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії.

Вважаючи вищезазначене рішення необґрунтованим та незаконним, позивач просить його визнати протиправним та скасувати та зобовязати ДМС України прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та подав клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Представник відповідача також зявилася у судове засідання, відносно розгляду справи у порядку письмового провадження не заперечувала. Представник відповідача подала до суду письмові заперечення на позов, в яких позовні вимоги не визнала та просила суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись в цілому на те, що перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Аналізом особової справи, відповідач дійшов висновку, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства. При розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у ста. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», субєкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких статус не надається.

Суд вважає за можливе розглянути справу у порядку письмового провадження, відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 КАС України. Дослідивши матеріали справи, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, судом встановлені наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 Саад ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином ОСОБА_3, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_2. За національністю араб, за віросповіданням мусульманин (суніт). Рідна мова арабська, розуміє англійську та російську мови. За сімейним станом - одружений на громадянці України ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, має вищу освіту. Повну середню освіту позивач здобув на Батьківщині протягом 1995 - 2007 років. З 1995 по 2001 роки навчався в школі «ОСОБА_5 Шабі», з 2001 по 2004 роки в школі «Мохамед Фарас», з 2004 по 2007 року в школі «Атахрір». Вищу освіту він здобув на території України в Одеській національній академії харчових технологій з 2007 по 2013 роки. Військовозобовязаний, строкову службу не проходив. Під час проживання на Батьківщині не працював. На даний час працює реалізатором на промринку « 7-ий кілометр».

На території ОСОБА_3 залишились проживати: сестра Мейса ІНФОРМАЦІЯ_4; сестра Мага ІНФОРМАЦІЯ_5; сестра - Рагда ІНФОРМАЦІЯ_6; сестра Самііра ІНФОРМАЦІЯ_3; брат Мухаммед ІНФОРМАЦІЯ_7; брат Сагар ІНФОРМАЦІЯ_8

Батько Саад Хаммад ІНФОРМАЦІЯ_9, мати ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_10 та брат Хазім - перебувають у Туреччині.

28 квітня 2014 року ОСОБА_1 Саад звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області з заявою № 107 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в України.

03 квітня 2015 року рішенням Державної міграційної служби України №250-15 ОСОБА_1 Саад було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону, відсутні. У висновку, зокрема, було зазначено, що військові дії у країні громадянської належності не є підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також міграційний орган зазначив, що заявник не надав жодних переконливих пояснень або тверджень реального ризику бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню. Зазначене рішення ОСОБА_1 Саад оскаржив в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10.08.2015 року по справі № 815/2467/15, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.10.2015 року, адміністративний позов ОСОБА_1 Саад задоволено частково, а саме: визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 03.04.2015 року № 250-15 про відмову ОСОБА_1 Саад у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязано Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про визнання ОСОБА_1 Саад біженцем особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 10.08.2015 року, 12.11.2015 року ДМС України було прийнято рішення № 63-15 про повторний розгляд заяви громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 Саад про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом вищезазначеного рішення ДМС України (а.с. 67).

09 грудня 2015 року в.о. начальника ГУ ДМС України в Одеській області видано наказ № 234 про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 68).

04.04.2016 року за результатами розгляду особової справи заявника № 2014ОD0107 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_1 Саад у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 33-44).

Вказаний висновок Управління обґрунтувало, в цілому, тим, що під час аналізу матеріалів особової справи було встановлено, що заявник неодноразово надавав до управління завідомо неправдоподібну інформацію та свідомо порушував українське законодавство, що у сукупності вказує на відсутність потреби у міжнародному захисті зловживання процедурою. Також у висновку зазначено, що ситуація в країні громадянської належності заявника не є підставою для надання особі додаткового захисту в Україні, приймаючи до уваги відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі його повернення на Батьківщину.

Рішенням Державної міграційної служби України № 223-16 від 19.04.2016 року з посиланням на ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 32).

01.06.2016 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 191 від 06.05.2016 року (а.с. 7).

На думку суду, така відмова є обґрунтованою та ґрунтується на законі з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ані під час проведення співбесід, ані під час розгляду справи у суді заявник не надав жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину.

У протоколі співбесіди від 25.12.2015 року позивач особисто зазначив, що в нього є зв'язок зі знайомим, який проживає на сусідній вулиці від його місця проживання у м. Хасака, що свідчить про те, що люди проживають у рідному місті позивача та їм нічого не загрожує.

Управлінням проведено аналіз актуальної інформації по країні походження та встановлено, що на даний момент значна частина сирійських територій та центральні частини великих міст контролюються державною владою ОСОБА_3.

Також Управлінням, під час аналізу матеріалів особової справи, було встановлено, що позивач неодноразово надавав до Управління завідомо неправдоподібну інформацію та свідомо порушував українське законодавство, що у сукупності вказує на відсутність потреби у міжнародному захисті та вважається елементами зловживання процедурою.

Так, судом встановлено, що позивач свідомо перебував на території України нелегально у період з 15.09.2013 року по 28.04.2014 року у порушення ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту». Звернення за захистом відбулося лише 28.04.2014 року, а до України позивач потрапив 22.08.2009 року. Суд погоджується з доводами відповідача, що вказана обставина свідчить, що позивач шукав інші шляхи до вирішення власної ситуації та не звернувся за захистом одразу після виникнення складної політичної ситуації в ОСОБА_3. Вказаний факт ставить під сумнів справжню мету звернення позивача за захистом, що підтверджується фактом одруження позивача на громадянці України, що було б неможливо без використання процедури набуття міжнародного захисту та легалізації в Україні.

Згідно протоколу співбесіди від 25.12.2015 року, позивач зазначив, що його мати та три брати проживають у Туреччині, де вони звернулись за захистом для визнання їх біженцями, що свідчить також про те, що позивач також міг скористатись нагодою та виїхати до Туреччини разом із родиною, де міг звернутися за міжнародним захистом.

Крім того, судом встановлено, що найближчі родичі позивача, а саме його три сестри не покидали регіон постійного проживання (м. Хасака), наразі також там проживають, що підтверджується протоколом співбесіди від 25.12.2015 року.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача, що ситуація в країні громадянської належності позивача не є підставою для надання йому додаткового захисту в Україні, приймаючи до уваги відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі його повернення на Батьківщину.

Також під час проведення співбесід, позивач не зміг навести об'єктивних фактів або підтверджень щодо ситуації власного примусового вербування до збройних сил. Також відсутня жодна інформація стосовно отримання позивачем або його найближчими родичами, які залишились проживати у ОСОБА_3, повісток для проходження військової служби.

Під час розгляду матеріалів особової справи позивач не надав жодної інформації про наявність в нього особливих поглядів або віросповідання, що може заважити проходженню військової служби.

Судом також встановлено, що позивач перебуваючи на території України продовжив свій національний паспорт з 16.10.2009 року до 24.09.2013 року. А у 2013 році отримав новий національний паспорт у посольстві ОСОБА_3 в м. Києві, що в свою чергу свідчить про те, що позивача не переслідують на Батьківщині.

З огляду на викладене, суд також погоджується з висновком Управління, що побоювання позивача зазнати переслідувань з боку влади або ж примусового призову до збройних сил у разі повернення на Батьківщину вважаються сумнівними, оскільки позивач не висловив жодних об'єктивних побоювань зазнати переслідувань саме за конвенційними ознаками визначення статусу біженця. Ускладнена соціально-політична ситуація в ОСОБА_3 в будь-якому разі не надає автоматичних підстав для визнання біженцем особи, яка виїхала з країни внаслідок військового конфлікту, або ж не бажає повертатися на Батьківщину в результаті подібних конфліктів.

Також з проведеного Управлінням аналізу вбачається, що позивач у 2013 році протягом 2 тижнів перебував у Туреччині, проживав у свого дядька в м. Урфа (протокол співбесіди від 19.05.2014 року), що в свою чергу свідчить про те, що позивач мав змогу звернутися там з заявою для отримання міжнародного захисту, враховуючи, що у Туреччині проживають його три брати та мати та їм надається міжнародний захист, тобто позивач знаходився у третій безпечній країні, проте не звернувся за міжнародним захистом, що свідчить про відсутність необхідності у ньому.

Таким чином, суд погоджується з доводами Управління, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення позивача за захистом з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав та не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також суд погоджується з висновком Управління, що аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянської належності позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, згідно визначення п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За змістом ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції, в даному випадку відповідач, приймає рішення про визнання чи відмову у визнанні біженцем за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із абзацом 4 статті 6 вказаного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватись захистом цієї країни або не бажає користуватись цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

За правилами п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається» від 29 квітня 2004 року, яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно із позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з частиною 7 статті 7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначено відмінність економічного мігранта від біженця, а саме якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Так, дослідивши особову справу позивача разом з інформацією, наданою під час анкетування та проведенні інтерв'ю, можна дійти висновку, що твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є необґрунтованими.

Таким чином, враховуючи встановлені вище обставини, суд приходить до висновку, що надані позивачем відомості, можливо визнати очевидно неправдивими та такими, що не можуть бути розглянуті в площині надання заявникові міжнародного захисту в Україні.

Вищезазначені позивачем обставини, на думку суду, лише підтверджують, те що особа не потребує міжнародного захисту, як біженець у відповідності до Конвенції 1951 року, однак ставити під сумнів поганий політичний та економічний стан в країні неможливо, що в даному випадку і є дійсними причинами небажання позивача повертатися до країни громадської належності.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Таким чином, суд вважає, що під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить конкретних відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів її сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В любому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання ним нового національного паспорту у 2013 році. Зазначене свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своє громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України, яким ОСОБА_1 Саад відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним. Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що спірне рішення від захисту від 19.04.2016 року № 223-16 прийнято Державною міграційною службою України в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 128, 159-164 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 Саад до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.04.2016 року № 223-16 та зобовязання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги. Якщо апеляційну скаргу не буде подано в строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя С.О. Cтефанов

Судді Е.А. Іванов

ОСОБА_7