Справа № 753/12575/16-а
Суддя: Цимбал І. К.
Дата ухвалення: 2016-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2-ар/753/12/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді- ЦИМБАЛ І.К.

при секретарі - Корпусенко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва заяву ОСОБА_2 про роз'яснення судового рішення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 21.06.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднання управління пенсійного фонду України в м. Києві задоволено.

04.01.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про роз'яснення постанови суду, оскільки позивачу не зрозуміла мотивувальна частина постанови, а тому просив надати роз'яснення рішення суду не змінюючи його змісту.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Так, судом встановлено, що позивач здобув основну вислугу років і має право на призначення пенсії за вислугу років в розмірі 90 відсотків з середнього заробітку, як того вимагає Закон України "Про прокуратуру" (в редакції від 12.07.2001 року, №2663-111) без обмеження її максимального розміру, з наступних підстав:

20.07.1993 р. позивач був зарахований до складу студентів денного відділення юридичного факультету Київського Державного університету ім. Т.Г.Шевченка і закінчив вищий учбовий заклад 20.06.1998 року, за спеціальністю «Правознавство», здобув кваліфікацію «спеціаліст права» та отримав диплом спеціаліста КВ № 10460549, що підтверджується довідкою № 010-17/223 від 11.05.2016 р.

23 березня 1998 року, в порядку передбаченому Законом України "Про прокуратуру", ОСОБА_2 був прийнятий на роботу в прокуратуру м.Києва і призначений на посаду помічника прокурора Залізничного району міста Києва наказом прокурора міста № 205 .

З 23.03.1998 р. і по сьогодні виконує функціональні обов`язки працівника прокуратури України, що діяли на той час та сьогодні, і займав різні посади від помічника прокурора району до старшого прокурора відділу Департаменту процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих Центрального апарату Генеральної прокуратури України.

Дії суб`єкта владних повноважень-Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, які пов'язані із відмовою у призначенні позивачу пенсії суперечать конституційним засадам прав і свобод та зменшують рівень соціальної захищеності певної категорії громадян, які перебувають на службі в правоохоронних органах держави, що підтверджується наступним:

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» -Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати

Частиною першою статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2007 року) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного ( чинного) заробітку.

Вирішуючи питання про застосування цього Закону в часі, слід виходити із того, що згідно зі ст.22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Окрім того, частини 1-3 ст. 46 Конституції України передбачають, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також: у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також: бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий, від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Конституційний суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

За статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі.

Конституційний суд України вважає, що ці положення ст.17 Конституції України поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний Суд України зазначає, що багато таких "пільг", встановлених Законами України "Про міліцію" ( 565-12 ), "Про прокуратуру" (1789-12 ) тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів. (п.3 рішення Конституційного Суду України №1-15/2002 від 20.03.2002).

Крім того, у цьому ж рішенні від 20.03.2002 року у абз.4 п.6 вказано: Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України) ( 254к/96-ВР ), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України) ( 254к/96-ВР ), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України ( 254к/96-ВР ) не допускається. Зупинення дії цієї норми можливе лише за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України (254к/96-ВР ) надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України) ( 254к/96-ВР).

У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п.4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 ).

Водночас пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної і правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Більше того, в п.4 рішення від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію: - В Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

У абз.14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 також вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція ( 254к/96-ВР ) та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України ( 254к/96-ВР ) не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року Ш-рп/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 , від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року N 20-рп/2004.

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. ( абз.5 п.6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005).

Виходячи із викладеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Враховуючи викладене, суд вважає, що внесенням змін до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року Законом України від 08.07.2011 «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» та прийнятим новим Законом України "Про прокуратуру" №1697 , який набрав чинності 15 липня 2015 року звузили соціальні гарантії Позивача, а саме: гарантоване Конституцією право на пенсійне забезпечення при наявності 20 років вислуги; зменшено відсотки розміру пенсії від розміру заробітної плати та порядку її розрахунку.

Пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-УІІІ, яким передбачено, що « У разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру", «Пpo судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Пpo Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Пpo дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України, прямо і безпосередньо порушується Основний закон-ст.22 Конституції України, а саме право на нарахування та отримання пенсії за вислугу років.

Статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2007 року) визначено :

4.1- прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку;

4.2- розмір виплат, що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі;

ч.5 - до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

На день звернення до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві , тобто на 11.04.2016 року, стаж роботи позивача в органах прокуратури становив 20 років 4 місяці .

Вказаний стаж роботи підтверджується записами в трудовій книжці АС № 029945 та довідкою Лівобережного об'єднання управління ПФУ в м. Києві від 20.04.№ 03/08 . Крім того, до вислуги років, що дає право на пенсію за вислугою років згідно із вказаною вище частиною 5 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», зараховується половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

20 червня 1998 року Київським Державним університетом ім. Т.Шевченка ОСОБА_2 видано диплом спеціаліста КВ № 10460549, яким підтверджується, що ОСОБА_2 навчався на юридичному факультеті Київського державного університету ім. Т.Шевченка та повністю закінчив курс навчання, за спеціальністю «правознавство» і рішенням державної екзаменаційної комісії йому присвоєно кваліфікацію «спеціаліст права» .

Крім цього, довідкою Київського державного університету ім. Т.Шевченка №010-17/223 від 11.05.2016 року підтверджується факт навчання Позивача у вищому навчальному закладі упродовж 1993-1998 років .

Таким чином, стаж роботи ОСОБА_2 на день звернення до Лівобережного об'єднання управління Пенсійного Фонду України в м. Києві, дає йому право на пенсію за вислугою років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05 листопада 1999 року в редакції ЗУ №2663-111 від 12 липня 2007 року "Про внесення змін до Закону України "Про прокуратуру", становить більше 20 років і дає право на призначення ОСОБА_2, нарахування та виплату пенсії за вислугою років відповідно до вимог вищевказаного Закону без обмеження її максимального розміру, оскільки таке обмеження не передбачене цим Законом .

У відповідності із ч.1 та ч.2 ст.170 КАС, якщо судове рішення є незрозумілим, суд, який його ухвалив суд за заявою осіб, які брали участь у справі або державного виконавця, що здійснює виконання даного рішення, може постановити ухвалу, в якій роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

На підставі викладеного та керуючись ст. 170 КАС України, суддя,-

УХВАЛИВ:

Заяву задовольнити.

Надати роз'яснення в резолютивній частині постанови суду від 21.06.2016 року, а саме в частині зобов'язання Лівобержного об'єднання Управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу роботи ОСОБА_2, що дає право на пенсію за вислугу років строк навчання за період з 01.09.1993 року по 01.01.1996 року, тобто половину строку навчання у вищому навчальному закладі.

Ухвала може бути оскаржена протягом п'яти днів до Київського Апеляційного адміністративного суду з моменту її постановлення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особі, яка приймає участь у справі апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з моменту її отримання.

Суддя: