Справа № 815/1962/16
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2016-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1962/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Потоцької Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом громадянки соціалістичної республіки ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Хионг до Головного управління державної міграційної служби в Одеській області про скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов громадянки соціалістичної республіки ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Хионг до Головного управління державної міграційної служби в Одеській області в якому позивач просить скасувати рішення ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області, викладене у формі Висновку, про скасування дозволу на імміграцію в України від 06.02.2012 року.

В обґрунтування заявленої правової позиції позивач, зокрема зазначає, що наявність оскаржуваного Висновку перешкоджає у здійснити обміну Посвідки на постійне проживання, серія ОД №1004 від 06.06.2007р. у зв'язку з досягненням 45-річного віку, оскільки відповідач відмовляє у здійснені обміну по причині наявності не скасованого Висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Хионг від 06.02.2012р.

Представник позивача в судове засідання не з'явився. До суду надійшло клопотання за вхід. № 17905,про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача (Головного управління державної міграційної служби в Одеській області) в судове засідання не з'явився. Про розгляд справи був повідомлений належним чином та завчасно. На виконання ухвали суду від 26.04.2016 р., направив матеріали особової справи громадянки соціалістичної республіки ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Хионг.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні.

З урахуванням приписів ст. 128 КАС України, зважаючи на те, що у судове засідання прибули не всі особи, які беруть участь у справі, суд вирішив розглянути справу у письмовому провадженні.

Вивчивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

14.02.2003 р. відділом ВГПІС Овідіопольського УМВС України в Одеській області прийнято рішення про залишення на постійне проживання та документування посвідкою громадянки СРВ ОСОБА_2 ОСОБА_2 Хионг з донькою Буй ОСОБА_2 ОСОБА_2.

06.06.2007 року ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області ОСОБА_2 ОСОБА_2 Хионг видано посвідку на постійне проживання серії ОД № 1004.

06.02.2012 року, на підставі Висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Хионг скасовано дозвіл на імміграцію в Україну (ІНФОРМАЦІЯ_1, паспортний документ АV 0003995 (посвідку на постійне проживання не вилучено).

Вказане рішення обґрунтовано тим, що під час перевірки справи № 266078 з'ясувалось, що 14.02.2003 р. у громадянки ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Хионг не було підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки до заяви щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну не було надано документів, які передбачені ст. 9 Закону України «Про імміграцію» (подання заяви про надання дозволу на імміграцію) та які підтверджують наявність підстав згідно ст. 4 Закону України «Про імміграцію», надати дозвіл на імміграцію громадянки ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Хионг.

Листом від 30.03.2016 р. ГУ ДМСУ в Одеській області за вих. № 5/3-16 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Хионг повідомлено, що 06.02.2012 р. рішенням ГУ МВС України в Одеській області на підставі ст. 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію в Україну скасовано, посвідку на постійне проживання серії ОД № 7967 від 08.04.2004 р. визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню.

Надаючи належну оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

Відповідно до п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, зокрема, іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки ОСОБА_1 та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Обов'язковою умовою набуття дозволу на імміграцію до України за вищенаведеною нормою є необхідність звернення з відповідною заявою протягом шести місяців з дня набрання чинності вищенаведеним Законом.

Відділом ВГПІС Овідіопольського УМВС України в Одеській області прийнято рішення про залишення на постійне проживання та документування посвідкою громадянки СРВ ОСОБА_2 ОСОБА_2 Хионг і на підставі Закону України Про імміграцію, видано посвідку на постійне проживання в Україні.

Суд, критично ставиться до доводів відповідача при прийнятті оскаржуваного рішення.

По перше: посвідка серії ОД № 7967 від 08.04.2004 замінена на посвідку серії ОД №1004 від 06.06.2007 р., яка є чинною.

По друге: орган, який представляє відповідач повинен здійснювати контроль, в рамках визначених законом, однак відповідач 06.02.2012 р. скасовує рішення відділу ГІРФО України в Одеській області про залишення на постійне проживання та документування посвідкою громадянки СРВ ОСОБА_2 ОСОБА_2 Хионг, за наявності нової посвідки виданої 06.06.2007 р. і при цьому не повідомляє позивача про наявність такого рішення.

Принцип правової визначеності є важливою складовою принципу верховенства права. У широкому розумінні принцип правової визначеності являє собою сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення стабільного правового положення людини шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування. Принцип правової визначеності є різновидом загальних принципів права. Він знаходить своє відображення у джерелах права ЄС і застосовується у практиці Європейського суду, є спільним для правопорядків держав членів ЄС і набуває поширення у праві України. Порівняльний аналіз змісту принципу правової визначеності в європейському і національному праві сприятиме кращому розумінню його сутності й призначення у правовому регулюванні, а зясування вимог, які випливають з цього принципу, пошуку більш ефективних способів адаптації законодавства України до принципів права

Право на справедливий суд, яке гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), в практиці Європейського суду з прав людини (далі Євросуд) розуміється у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

У свою чергу, одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata принципу остаточності рішень суду. Цей принцип, як наголошує Євросуд, означає, що: жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обовязкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. При цьому, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу Рябих проти Росії (Ryabykhv. Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX). Отже, у справі, що розглядається, Суд має визначити, чи органи влади здійснювали свої повноваження порушити та провести екстраординарну процедуру перегляду судової постанови таким чином, щоб забезпечити, наскільки це можливо, справедливу рівновагу між інтересами відповідної особи та необхідністю підтримання ефективності системи судочинства (див., mutatis mutandis, справи Нікітін проти Росії (Nikitin v. Russia), № 50178/99, п. 57, ECHR 2004-VIII, та Савінський проти України (Savinskiy v. Ukraine), № 6965/02, п. 23, від 28 лютого 2006 року).

Як свідчить позиція Суду ЄС у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності.

Крім того, суд наголошує, що відповідачем по справі не доведено Легітимної мети, а саме: Обмеження повинно бути необхідним у демократичному суспільстві: не є достатнім, щоб втручання, яке розглядається, належало до винятків, перелічених у пункті 2 статті 10, так само не є достатнім, щоб таке втручання виправдовувалося тим, що його предмет належить до якоїсь визначеної категорію або підпадає під дію правової норми, викладеної у формі загальних і безумовних понять: Суд має переконатися у тому, що втручання з огляду на факти і обставини конкретної справи, яку він розглядає, справді було необхідним. (Рішення у справі Санді Таймс проти Сполученого Королівства від 26 березня 1979 р., п. 65.).

При визначенні питання необхідності в демократичному суспільстві держави користуються свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до свободи вираження поглядів, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти. Будь-яке непропорційне втручання не буде вважатись необхідним у демократичному суспільстві.

Суд повинен перевірити, чи було втручання виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, та, зокрема, чи було воно пропорційним, і чи були причини, надані національними органами влади на його виправдання, важливими та достатніми.

Таким чином, важливим є визначити, чи належним чином національні органи влади використали свою свободу повноважень... (Рішення у справі Ляшко проти України (Lyashko v. Ukraine) від 10 серпня 2006 р., Заява № 21040/02, п. 47).

З урахуванням європейських принципів суд приходить до висновку, що суб'єктом владних повноважень не доведено легітимної мети прийнятого рішення. При цьому, застосоване обмеження не було необхідним у демократичному суспільстві з огляду на обставини справи, які містяться у матеріалах справи.

Суд не погоджується із доводами відповідача щодо підстави скасування рішення - п. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" - надання свідомо неправдивих відомостей, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивачем по справі надані достовірні відомості.

Відповідачем не спростовано доводи позивачки щодо оскаржуваного висновку, а отже, у суду наявні підстави для скасування висновку Головного управління державної міграційної служби в Одеській області від 06.02.2012 р.

Крім того, суд приходить до висновку, що позивачка по справі ОСОБА_2 ОСОБА_2 Хионг отримала посвідку на постійне проживання в Україні серії ОД № 1004 від 06.06.2007 р. на законних підставах, оскільки іншого відповідачем по справі не доведено. Вказана посвідка на теперішній час не скасована у встановленому законом порядку. Позивачка звернулась до відповідача з метою обміну посвідки на постійне проживання, у зв'язку із досягненням 45-ти річного віку, як то передбачено приписами чинного законодавства України і суд не вбачає правових підстав для відмови позивачу в такому обміні.

Крім цього, суд вважає за необхідне звернути увагу, що лист від 09.02.2012 року № 22/302 на ім'я позивачка ОСОБА_2 ОСОБА_2 Хионг з повідомленням про скасування дозволу на імміграцію надісланий за адресою: АДРЕСА_1.

При цьому, матеріали особової справи не містять інформації про проживання позивачки за цією адресою. В матеріалах особової справи вказана лише одна адреса мешкання позивачки: Одеська область, смт. Овідіополь, вул. Дальня, 1-а. Вказане також підтверджується штампом реєстрації місця проживання у посвідці на постійне проживання серії ОД № 4213/03.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позивач не була повідомлена про наявність оскаржуваного висновку.

Також слід акцентувати увагу, на тому що орган ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області, як суд.

А тому оцінюючи висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Хионг від 06.02.2012 р., на предмет законності та обґрунтованості, суд дійшов наступних висновків.

Законність рішення залежить від безумовної, точної відповідності його законам та іншим нормативно - правовим актам, що визначається перш за все правильною юридичною кваліфікацією взаємовідносин сторін.

Підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідачем зазначена ст. 12 Закону України «Про імміграцію», однак вказана стаття (в редакції Закону від 07.06.2001 р.) містить шість підстав для такого скасування. При цьому, жодна із підстав не вказана в оскаржуваному висновку.

На час прийняття висновку діяла редакція Закону України «Про імміграцію» від 15.10.2011 р. Підстави для скасування дозволу на імміграцію в Україну були ідентичними попередній редакції.

З викладеного можна зробити висновок про незаконність рішення відповідача, оскільки воно не містить юридичної кваліфікації.

Крім того, рішення повинно бути обґрунтованим, прийняте на підставі повно і всебічно зясованих обставин, а також повинно містити вичерпні висновки.

Оскаржуване рішення не містить викладення обставин для скасування дозволу та висновків субєкта владних повноважень щодо відсутності документів, передбачених ст. 9 Закону України «Про імміграцію».

Загальна фраза «не надано документи, які передбачені ст. 9 Закону України «Про імміграцію» (подання заяви про надання дозволу на імміграцію) та які підтверджують наявність згідно ст. 4 Закону України «Про імміграцію» надати дозвіл на імміграцію громадянки ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 Хионг» не може вважатись обґрунтованим, оскільки не встановлює жодних юридичних фактів щодо позивачки.

Рішення субєкта владних повноважень повинно бути зрозумілим і чітким.

Висновок про скасування дозволу на імміграцію в України від 06.02.2012 року не відповідає вказаним критеріям.

Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Приписами ч. 1 ст. 6 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтерес.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, дослідивши наявні у справі докази та проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Керуючись ст. ст. 6-8, 71, 86, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області викладене у формі Висновку про скасування дозволу на імміграцію в України від 06.02.2012 року.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя Потоцька Н.В.