Справа № 825/1112/16
Суддя: Непочатих В.О.
Дата ухвалення: 2016-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2016 року Чернігів Справа № 825/1112/16

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Непочатих В.О.,

при секретарі Ул'яничеві М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом громадянина Судану ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Судану ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому просить скасувати наказ відповідача № 55 від 02.06.2016; зобов'язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 02.06.2016 наказом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області № 55 йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, заява якої носить характер зловживання, так як заявнику було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, та зазначені умови не змінилися. Зазначений наказ відповідача вважає незаконним, прийнятим без дійсного вивчення обставин справи та ситуації, що склалася в країні походження позивача. Також зазначає, що причинами для виїзду з Судану є переслідування представниками влади, які пов'язані з його належністю до певної етнічної групи.

Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Від представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, а також письмові заперечення, в яких просить суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що при перевірці наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем встановлено, що позивачу вже було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При повторному зверненні відповідачем була досліджена оновлена інформація по країні походження позивача на момент подачі ним заяви та з'ясовано, що ситуація в регіоні локалізації конфліктів Дарфур покращилась, що свідчить про задовільний рівень безпеки. Крім того, в ході проведення бесіди, позивач не навів жодних конкретних фактів його особистого переслідування.

Фіксування судового засідання, відповідно до статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України, не здійснювалося.

Відповідно до положень статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України справа вирішується на підставі наявних в ній доказів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13.05.2016 позивач звернувся до Управління Державної міграційної України в Чернігівській області з заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У заяві зазначив, що не може повернутися до Судану, а особливо в Південний Дарфур, оскільки там триває збройний конфлікт та відбувається масове порушення прав людини (а.с. 21).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач вже звертався 03.09.2012 до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві та 04.06.2014 до Управління Державної міграційної служби України в Київській області з заявами про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, але йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 66-68).

З метою більш досконалого вивчення обставин, за яких позивач повторно звернувся з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем була проведена співбесіда з позивачем, в ході якої було встановлено, що обставини, за якими позивач просить надати притулок в Україні не змінилися, що підтверджується копією протоколу від 23.05.2016 (а.с. 57-64).

31.05.2016 головним спеціалістом сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС України в Чернігівській області Федоренко Т.Л. був винесений висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, по справі № 2016CN0019 громадянина Республіки Судан ОСОБА_2, згідно якого вважає за доцільне відмовити позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, на підставі частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, у якої відсутні умови, зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону (а.с. 70-76).

За результатами розгляду матеріалів справи позивача, відповідачем було прийнято наказ № 55 від 02.06.2016 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Судану ОСОБА_2 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, заява якої носить характер зловживання, так як заявнику було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, та зазначені умови не змінилися (а.с. 77).

Даючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з приписами частини п'ятої статті 5 Закону, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Крім того, Закон містить підстави для відмови у прийнятті від особи заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначені частиною шостою статті 5, а саме якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, відповідач має право прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви з підстави, що заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (пункт 2.4. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було досліджено оновлену інформацію по країні походження позивача на момент подачі ним заяви та з'ясовано, що ситуація в Судані з моменту, коли позивач вперше звернувся з заявою, суттєвих змін не зазнала. Також встановлено, що в регіоні Дарфур з 11 по 13 квітня 2016 року був проведений референдум по питанню адміністративного статусу Дарфура, що свідчить про задовільний рівень безпекової ситуації в регіоні.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем у відповідності до вимог чинного законодавства було відмовлено у прийнятті заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, та зазначені умови не змінилися.

Частиною сьомою статті 8 Закону передбачено, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

06.06.2016, тобто протягом трьох робочих днів з дня прийняття наказу, позивачу було направлено за адресою перебування повідомлення № 102 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому вказано причин відмови і роз'яснено порядок оскарження рішення, що підтверджується копією журналу реєстрації видачі повідомлень (а.с. 78).

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову громадянина Судану ОСОБА_2 необхідно відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 71, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову громадянина Судану ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.О. Непочатих