Справа № 344/8546/15-а, 2а-344/23/16
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2016-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2016 року Справа № 876/4172/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Хобор Р.Б., Сеника Р.П.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

представника позивача : ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

третьої особи: ОСОБА_3

представника третьої особи: ОСОБА_4 ОСОБА_5

представника третьої особи: Департаменту

містобудування та архітектури

виконавчого комітету Івано-Франківської

міської ради Кошика О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 травня 2016 року за позовом ОСОБА_7 до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (за участю третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору - Департамент містобудування та архітектури виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області, ОСОБА_3, ОСОБА_4) про визнання нечинним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

В червні 2015 ОСОБА_7 звернулася в суд із зазначеним адміністративним позовом, в якому просила визнати нечинним та скасувати рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 298 від 29.05.2015 «Про скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки», яким було вирішено скасувати містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки № 175/01/1/01 від 07.10.2014, видані ОСОБА_7 на будівництво 4-поверхового житлового будинку з приміщеннями громадського призначення на АДРЕСА_1.

Позов мотивований тим, що приймаючи рішення про скасування містобудівних умов та обмежень, виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради вийшов за межі наданих йому Конституцією України та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) повноважень. Прийняття такого рішення позбавляє її, як власника земельної ділянки, права на використання її за цільовим призначенням.

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19.05.2015 в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яка мотивована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, постанова прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що висновки суду першої інстанції про те, що будівництво запроектованого замовником об'єкту будівництва здійснюватиметься на земельній ділянці, на якій будівництво заборонено в силу Закону України «Про особисте селянське господарство» та Земельного кодексу України є помилковим, оскільки пунктом 11 Містобудівних умов та обмежень, які скасовані оскаржуваним рішенням передбачено здійснення будівництва на земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, площа якої становить 0,0535 га. Крім того, до часу прийняття оскаржуваного рішення виконавчим комітетом, замовником будівництва ОСОБА_7 було розроблено проектну документацію об'єкту будівництва 4-х поверхового житлового будинку з приміщеннями громадського призначення, проведено експертизу проекту будівництва в ТзОВ «Укрбудекспертиза» та зареєстровано декларацію про початок будівельних робіт, а тому містобудівні умови та обмеження, в контексті рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 у справі № 7-рп/2009, як складові вихідних даних відповідно до ст.29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон № 3038-VI), вичерпали свою дію з моменту розроблення проектної документації з будівництва об'єкту, проведення її експертизи та реєстрації декларації на початок будівельних робіт та початку самого будівництва, а тому не можуть бути скасовані. Апелянт також вказує на те, що відповідно до вимог Закону № 3038-VI та Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст, затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства № 109 від 07.07.2011 (далі - Порядок), містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки, які є складовою вихідних даних та отримуються замовником для проектування будівництва і передують початку будівництва, при розробленні проектної документації та її затвердженні, проведенні експертизи проекту будівництва та отриманні самого дозволу на початок будівельних робіт є реалізованими. Крім того, у разі встановлення в ході перевірки порушень вимог містобудівної документації, містобудівних умов та обмежень, Законом № 3038-VI передбачена можливість скасування декларації про початок виконання будівельних робіт органом державного архітектурно-будівельного контролю, в той час як законодавством не передбачено можливості скасування виданих містобудівних умов та обмежень. Тому просить скасувати постанову Івано-Франківського міського суду від 19.05.2016 та прийняти нову, якою повністю задовольнити позовні вимоги, викладені в адміністративному позові.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1, яка підтримала апеляційну скаргу, представника відповідача ОСОБА_2, третю особу ОСОБА_3 та представників третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6, які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову про задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_7 на праві власності належить земельна ділянка, площею 0,0535 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом НОМЕР_1 виданий 26.02.2007, копія якого міститься в матеріалах справи та земельна ділянка, площею 0,0667 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за цією ж адресою, що підтверджується державним актом серії ЯЖ № 553435 виданий 06.02.2009, копія якого міститься в матеріалах справи.

07.10.2014 Департаментом містобудування та архітектури виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради за заявою ОСОБА_7 були видані містобудівні умови та обмеження за № 175/01/1/01.

16.12.2014 інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області ОСОБА_7 була видана декларація про початок виконання будівельних робіт, а саме : будівництво 4-х поверхового житлового будинку з приміщеннями громадського призначення, яка зареєстрована Управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області.

В декларації йдеться посилання містобудівні умови та обмеження № 175/01/1/01 від 07.10.2014 та вказано на використання земельної ділянки для будівництва, право власності на яку підтверджується державним актом НОМЕР_1.

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 298 від 29.05.2015 «Про скасування містобудівних умов та обмежень» було вирішено скасувати містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки № 175/01/1/01 від 07.10.2014, видані гр.ОСОБА_7 на будівництво 4-поверхового житлового будинку з приміщеннями громадського призначення на АДРЕСА_1 та доручено Департаменту містобудування та архітектури підготувати звернення до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області щодо скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт з будівництва 4-поверхового житлового будинку з приміщеннями громадського призначення на АДРЕСА_1. При цьому, виконавчий комітет, приймаючи рішення, керувався ст. 52 Закону № 280/97-ВР.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень приймається у разі невідповідності намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації, а тому при вирішенні питання їх видачі Департамент містобудування та архітектури повинен був з'ясувати наявність такої відповідності. Також суд першої інстанції в оскаржуваній постанові вказує на те, що на підставі звернень мешканців вулиці Церковна м. Івано-Франківська Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області було заплановано проведення перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, за результатами якої були складені акти про неможливість її проведення у зв'язку з відсутністю замовника будівництва на об'єкті будівництва, проте зроблено висновок про недостовірність даних, зазначених в декларації про початок виконання будівельних робіт, у зв'язку з чим управлінням було видано наказ № 37 від 07.05.2015, яким скасовано вказану декларацію. Суд першої інстанції не погодився з доводами позивача стосовно того, що виконавчий комітет, приймаючи оскаржуване рішення, вийшов за межі повноважень та вказав, що містобудівні умови та обмеження не вичерпують свою дію шляхом видачі декларації про початок виконання будівельних робіт, оскілки відповідно до вимог ст.29 Закону № 3038-VI є чинними до завершення об'єкта будівництва, а тому в контексті положень Конституції України, п.3 ч.2 ст.52 Закону № 280/97-ВР та рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 у справі № 7-рп/2009 можуть бути скасовані виконавчим комітетом міської ради.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з порушенням норм матеріального права та невідповідністю обставинам справи, з огляду на наступне.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності врегульовано Законом Закон № 3038-VI, який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

У пункті 8 частини 1 статті 1 Закону № 3038-VI визначено поняття містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об'єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Відповідно до ст.6 Закону № 3038-VI, управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, органами державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування.

Згідно ст. 13 Закону України «Про архітектурну діяльність», до уповноважених органів містобудування та архітектури належать : центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері архітектури; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері архітектури; орган державного архітектурно-будівельного контролю; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань архітектури; структурні підрозділи обласних, районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій; виконавчі органи сільських, селищних, міських рад. Органи місцевого самоврядування здійснюють свою діяльність у сфері містобудування та архітектури відповідно до Закону № 280/97-ВР. З питань делегованих повноважень, передбачених підпунктом "б" частини першої статті 31 Закону № 280/97-ВР, виконавчі органи сільських, селищних, міських рад підконтрольні відповідним органам виконавчої влади.

Частинами 2 та 3 статті 8 Закону № 3038-VI передбачено, що планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації.

Статтею 26 цього Закону передбачено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об'єктів будівництва. Суб'єкти містобудування зобов'язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об'єктів. Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

У частині 5 цієї статті визначено, що проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку : 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Згідно ст. 29 цього ж Закону, основними складовими вихідних даних є : 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування.

Частиною 2 цієї статті передбачен6о, що фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об'єкта будівництва.

Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними спеціально уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі.

Перелік об'єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури.

Спеціально уповноважений орган містобудування та архітектури визначає відповідність намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Розгляд заяви і надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову у їх наданні здійснюються спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури протягом семи робочих днів з дня реєстрації заяви.

Рішення про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень приймається у разі невідповідності намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

До містобудівних умов та обмежень можуть включатися вимоги щодо архітектурних та інженерних рішень.

Склад, зміст, порядок надання містобудівних умов та обмежень визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури.

Містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення будівництва об'єкта незалежно від зміни замовника.

Зміни до містобудівних умов та обмежень можуть вноситися тільки за згодою замовника.

Завдання на проектування об'єктів будівництва складається і затверджується замовником за погодженням із проектувальником.

Завдання на проектування визначає обґрунтовані вимоги замовника до планувальних, архітектурних, інженерних і технологічних рішень об'єкта будівництва, його основних параметрів, вартості та організації його будівництва і складається з урахуванням технічних умов, містобудівних умов та обмежень.

Наведені вище правові норми передбачають етапи здійснення проектування та будівництва об'єктів, які в контексті розглядуваної справи дотримані позивачем, а також обов'язок спеціально уповноваженого органу містобудування та архітектури визначити відповідність намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Беручи до уваги встановлені судом обставини та норми Закону № 3038-VI, яким на спеціально уповноважений орган містобудування та архітектури покладено обов'язок визначити відповідність намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, після чого останній приймає рішення про надання або про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно наголосив про обов'язок Департаменту містобудування та архітектури з'ясувати відповідність намірів будівництва вимогам містобудівної документації, проте його висновки вказують на покладення тягару відповідальності на позивача, а не на неналежне самоврядування.

У відповідності до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Конституції України, систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон № 280/97-ВР.

Згідно ст. 4 Закону № 280/97-ВР, місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах : народовладдя; законності; гласності; колегіальності; поєднання місцевих і державних інтересів; виборності; правової, організаційної та матеріально-фінансової самостійності в межах повноважень, визначених цим та іншими законами; підзвітності та відповідальності перед територіальними громадами їх органів та посадових осіб; державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування; судового захисту прав місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 11 цього Закону, виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. (положення частини першої статті 11 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09.02.2000 року N 1-рп/2000). Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні по справі Справа «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04)71 вказав, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), заява № 36548/97, п.58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або недотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п.74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), п.58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPinc v. theCzechRepublic).

На думку колегії суддів, суд першої інстанції помилково трактував висновок Конституційного Суду України, викладений у рішенні від 16.04.2009 у справі № 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) та зазначає при цьому наступне.

Конституційний Суд України у згаданому рішенні вказав, що зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, як вважає Конституційний Суд України, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що після отримання позивачем містобудівних умов та обмежень, позивач зареєструвала декларацію про початок будівельних робіт, а тому з врахуванням наведених вище правових норм, рішень Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини, колегія суддів приходить до висновку, що містобудівні умови та обмеження, які є актом одноразового застосування, вичерпали свою дію після реєстрації декларації про початок будівельних робіт та не можуть бути скасовані виконавчим комітетом ради. При цьому обставина, що декларація про початок будівельних робіт була скасована правового значення для вирішення даного спору не має.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони : 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В матеріалах справи є звернення контактної особи жителів вулиці Церковної міста Івано-Франківська з приводу незаконного, на їх думку, будівництва, яке здійснюється по АДРЕСА_1, а також відповіді Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області та акти перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, з яких вбачається, що така перевірка не може бути проведена у зв'язку з відсутністю замовника будівництва.

Проте, при прийнятті оскаржуваного рішення, крім посилання на ст. 52 Закону № 280/97-ВР, жодних обґрунтувань наведено не було, як і не було враховано інших обставин, які перевіряє суд даючи правову оцінку рішенню суб'єкта владних повноважень.

Колегія суддів не бере до уваги посилання третьої особи ОСОБА_3 та представника третьої особи ОСОБА_5 на порушення будівельних норм та правил, а також протипожежних відстаней при здійсненні будівництва на спірному об'єкті, оскільки в контексті ч.2 ст.11 КАС України дана обставина не є предметом доказування у розглядуваній справі.

З урахуванням вимог ст. 71 КАС України, представником відповідача не було надано доказів, які спростовують доводи позивача. Таких доказів не було надано також третіми особами та їх представниками.

Згідно ст.202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є : 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

У відповідності до ст. 159 цього Кодексу, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Серявін та інші проти України» (Заява N 4909/04) наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

В контексті наведеного, колегія суддів навела мотиви, з яких оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової про задоволення адміністративного позову.

При цьому, слід звернути увагу на наступне.

Частиною 2 статті 162 КАС України передбачено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень.

З позовної заяви убачається, що позивачем ставиться вимога про визнання нечинним оскаржуваного рішення та його скасування, проте доводи, якими обґрунтовується адміністративний позов вказує на його протиправність.

В абзаці другому частини 2 статті 162 КАС України вказується на те, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Таким чином, з врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової про задоволення адміністративного позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.160, 195, 196, 198, 200, 202, 205, 206, 254 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 травня 2016 року по справі № 344/8546/15-а скасувати та прийняти нову, якою адміністративний позов ОСОБА_7 до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (за участю третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору - Департамент містобудування та архітектури виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області, ОСОБА_3, ОСОБА_4) про визнання нечинним та скасування рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 298 від 29.05.2015 «Про скасування містобудівних умов та обмежень земельної ділянки», яким скасовано містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки № 175/01/1/01 від 07.10.2014, видані громадянці ОСОБА_7 на будівництво 4-поверхового житлового будинку з приміщеннями громадського призначення на АДРЕСА_1.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Р.В.Кухтей

Судді : Р.Б.Хобор

Р.П.Сеник

Повний текст ухвали виготовлений 15.07.2016.