Справа № 804/10709/14
Суддя: Загородній А.Ф.
Дата ухвалення: 2016-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" липня 2016 р. м. Київ К/800/35551/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді - Загороднього А.Ф.,

суддів: Веденяпіна О.А., Зайцева М.П.,

та секретаря - Буденка В.В.

за участю:

представника позивача Андрейківа О.М.,

розглянувши в судовому засіданні касаційні скарги Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» та Спеціалізованої Державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Міністерства доходів і зборів України

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2014 року

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2015 року

у справі № 804/10709/14

за позовом Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського»

до Спеціалізованої Державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Міністерства доходів і зборів України

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

встановив:

ПАТ «Дніпропетровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» звернулося до суду з адміністративним позовом до СДПІ з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального ГУ Міністерства доходів і зборів України, в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 02 квітня 2014 року № .

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2015 року, позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення СДПІ по роботі з ВПП у м. Дніпропетровську від 02 квітня 2014 року № про зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в частині 407 644 грн. основного платежу та 203 822 грн. штрафних санкцій. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, ПАТ «Дніпропетровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» подало касаційну скаргу, в якій просить змінити рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмовлених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

СДПІ з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подала касаційну скаргу, в якій посилаючись на допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Перевіривши доводи касаційних скарг, рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на підставі акта перевірки від 24 березня 2014 року №154/28-01-46-02-05393043, СДПІ з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську прийнято податкове повідомлення-рішення від 02 квітня 2014 року №, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 29 361 746 грн. із застосуванням штрафної (фінансової) санкції у розмірі 14 680 873 грн.

Відповідно до пункту 138.1. статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Згідно абзацу 1 пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Статтею 198 Податкового кодексу України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності) тощо.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

З наведених законодавчих положень випливає, що умовою виникнення у платника права на включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених в ціні товару (послуги) та зменшення суми оподаткованого доходу на суму понесених витрат є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг), а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, тобто з презумпції економічної виправданості дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між позивачем та ПАТ «ПРИВІД ПЛЮС» укладено договір на поставку обладнання.

На підтвердження виконання умов зазначеного договору позивачем надано копії наступних документів: рахунків-фактур, видаткових накладних, товарно-транспортної накладної, банківських виписок.

Згідно товарно-транспортної накладної № від 16 грудня 2013 року вантажоодержувачу ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» вантажовідправник ПАТ «ПРИВІД ПЛЮС» відвантажив з пункту навантаження м. Дніпропетровськ до пункту розвантаження м. Дніпродзержинськ, а перевізник здійснив перевезення автомобілем Мерседес №АЕ 1469ЕР мотору-редуктору ВК 4ОG10X-11U/DR08MA4-TOB-SP, кількістю 7 шт., за ціною 21 708 грн. на загальну суму 151 956 грн.

При цьому, як на підставу відсутності реального виконання господарських зобов'язань за укладеним позивачем правочином, відповідач посилається на відсутність у товарно-транспортній накладній пункту навантаження та пункту розвантаження продукції.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що податковим законодавством не визначено товарно-транспортну накладну як обов'язковий безумовний доказ реальності здійснених господарських операцій. Натомість оцінка таких операцій повинна даватись на підставі комплексного, всебічного аналізу здійснених операцій, з урахуванням особливостей їх суті та змісту.

Також, між позивачем та ТОВ «ВЕКТРА 3000» укладено договір поставки від 01 квітня 2013 року №13-0781-02, предметом поставки є продукція з найменуванням, указаним у специфікаціях до даного договору.

На підтвердження реальності здійснення даної операції позивачем надано: специфікацію №10, витяг з реєстру виданих та отриманих податкових накладних, договір оренди №1 від 01 січня 2013 року, договір перевезення від 04 січня 2012 року; статут ТОВ «ВЕКТРА 3000», відомості на виплату грошей за 2012-2013 роки, табель обліку робочого часу, витяг є Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, з зазначенням місцезнаходження ТОВ «ВЕКТРА 3000».

Зауваження до форми і змісту податкових накладних та інших первинних документів в акті перевірки відсутні.

Судами досліджено, що висновки про порушення позивачем вимог Податкового кодексу України при включенні до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість по взаємовідносинам з ТОВ «ВЕКТРА 3000» зроблені виключно на підставі акту про неможливість проведення зустрічної звірки контрагента.

Разом з тим, слід відзначити, що обставини, встановлені в акті перевірки контрагенту позивача, не є безумовною підставою для висновків про відсутність фактичного виконання договору за умови наявності первинних документів, які спростовують такі доводи.

Доказів, які б свідчили про узгодженість дій позивача з контрагентами - ТОВ «ВЕКТРА 3000» та ПАТ «ПРИВІД ПЛЮС» з метою незаконного отримання податкової вигоди або його обізнаності з такими діями контрагентів, відповідачем надано не було.

Отже, на підставі доказів, які містяться у матеріалах справи, оцінка яким надана з дотриманням положень статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про підтвердження факту реального здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами.

Стосовно оспорюваного податкового повідомлення-рішення від 02 квітня 2014 року № в частині завищення позивачем від'ємного значення різниці між сумою податкових зобов'язань та сумою податкового кредиту на 28 954 102 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у цій частині суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що продаж продукції за цінами, нижчими від виробничої собівартості, та одержання внаслідок таких операцій значних збитків призводить до виникнення формальних підстав для відшкодування з бюджету податку на додану вартість та не є економічно виправданим.

Однак, колегія суддів не може погодитись з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки рішення судів прийняті по недостатньо з'ясованим і перевіреним обставинам справи, що мають значення для її правильного вирішення, з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами

Отже, законодавець надав платнику податків право здійснювати господарську діяльність на власний ризик та можливість самостійно оцінювати її ефективність та доцільність, з огляду на мету отримання економічного ефекту і приросту активів в майбутньому, а також самостійно обирати виконавців послуг або постачальників товарів

Наведене свідчить про те, що при здійсненні платником податків господарської діяльності можливі збиткові операції, а тому віднесення таких операцій до господарських можливе у випадках обґрунтування платником податків економічних причин чи ділової мети (зважаючи на ризики підприємницької діяльності) укладення угод за ціною нижчою за виробничу собівартість.

Тоді як, збитковість операції виключає право на формування податкового кредиту з податку на додану вартість у разі доведення податковим органом відсутності у платника розумної ділової мети, свідомого здійснення платником завідомо збиткових операцій з метою отримання, зокрема, податкових вигод тощо.

Зв'язок витрат платника податку на прибуток із цілями його господарської діяльності є однією з обов'язкових ознак кваліфікації витрат як таких, що можуть бути включені до суми валових витрат. Однак, прибутковість господарської операції не може вважатись вихідним критерієм щодо можливості такої кваліфікації, якщо буде доведено, зокрема, що неприбутковість (збитковість) господарської операції викликана об'єктивними обставинами, які не залежали від платника податку, або такі витрати спрямовані на отримання прибутку в подальшому.

Враховуючи приписи вимог підпункту 138.1.1 пункту 138.1 та пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України та з огляду на матеріали справи, колегія суддів касаційної інстанції вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що висновки судів про перевищення позивачем собівартості продукції над ціною її реалізації є безпідставними, оскільки зроблені лише з огляду на отримання позивачем збитків у періоді, який підлягав перевірці, без дослідження фактичних обставин, що вплинули на формування від'ємних показників податкової звітності платника.

Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, в порушення вимог статті 159 КАС України, судами першої та апеляційної інстанцій з метою реалізації принципу офіційного з'ясування всіх обставин справи не досліджено обставин, що підтверджують або спростовують висновки відповідача щодо реалізації позивачем продукції власного виробництва за цінами, нижчими за собівартість її виготовлення.

Враховуючи викладене, колегія суддів не може погодитись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки рішення судів прийняті по недостатньо з'ясованим і перевіреним обставинам справи, що мають значення для її правильного вирішення.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що вказані порушення норм матеріального та процесуального права не можуть бути усунені судом касаційної інстанції, що відповідно до вимог частини 1 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ухвалив:

Касаційні скарги Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» та Спеціалізованої Державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Міністерства доходів і зборів України задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала підлягає перегляду Верховним Судом України у порядку, строки та з підстав, передбачених главою третьою розділу ІV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий А.Ф. Загородній

Судді О.А. Веденяпін

М.П. Зайцев