Справа № П/811/193/16
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2016-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 липня 2016 рокусправа № П/811/193/16

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Олефіренко Н.А.

суддів: Білак С.В. Шальєвої В.А.

за участю секретаря судового засідання: Шелепової Ю.О.

За участю представників:

Позивача не зявився

Відповідача ОСОБА_1 ( довіреність від 30.11.2015 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2

на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 06 травня 2016 р.

у справі № П/811/193/16

за позовом ОСОБА_2

до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області

про скасування наказу та поновлення на роботі,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ УМВС в Кіровоградській області від 06.11.2015 р. за № 383 о/с, в частині звільнення (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_2, оперуповноваженого кримінальної міліції у справах дітей кримінальної міліції Кіровоградського РВ УМВС України в Кіровоградській області з органів МВС у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік); поновити капітана міліції ОСОБА_2 на посаді оперуповноваженого кримінальної міліції у справах дітей кримінальної міліції Кіровоградського РВ УМВС в Кіровоградській області з 06.11.2015 р.

Позов мотивовано тим, що пунктом 64 г Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС передбачено, що особи середнього, старшого і начальницького складу звільняються зі служби в запас через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання їх на службі. Пунктом 17 розд.2 Положення встановлено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством. На момент звільнення вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку. Відповідно до ч.3 ст.184 КЗпП України не допускається звільнення жінок, які мають дітей віком до 3-х років, крім повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли доступається звільнення з обовязковим працевлаштуванням.

У відповідності до п.10 розд.Х1 ЗУ Про Національну поліцію вона не відмовлялась від проходження служби в поліції, тому підстави для її звільнення також відсутні.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 06 травня 2016 року у задоволені адміністративного позов відмовлено.

Не погодившись з постановою суду, позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, необґрунтованість оскаржуваної постанови, просить скасувати оскаржувану постанову суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилалася на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на те, що відповідно до п.8 розд.11 ЗУ Про Національну поліцію, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. ЗУ Про Національну поліцію від 02.07.2015 року опублікований в газеті Голос України 06.08.2015 року, тобто з цієї дати позивач вважається таким, що попереджений про можливе звільнення через скорочення штатів.

Оскільки в листопаді 2015 року втратив чинність ЗУ Про міліцію, було ліквідовано міліцію як орган та скорочено всі посади, що також підтверджується наказом МВС України №1388 від 06.11.2015 року Про організаційно-штатні зміни.

Вважає, що відповідно до п.11 прикінцевих та перехідних положень ЗУ Про Національну поліцію перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в ОВС. ОСОБА_2 з рапортом на імя начальника УМВС України в Кіровоградській області про своє бажання продовжити службу в Національній поліції не зверталась. Відповідно до п.10 ЗУ Про Національну поліцію працівники міліції, не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в ОВС через скорочення штатів.

Тому, ОСОБА_2 звільнена з ОВС згідно наказу УМВС в області від 06.11.2015 року №383 о/с згідно п.п.10,11 розд.Х1 ЗУ Про Національну поліцію та відповідно до Положення про проходження служби… за п.64 г (скорочення штатів). З рапортом щодо звільнення з ОВС за п.64 з Положення ( у звязку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) ОСОБА_2 також не зверталась. Викладене підтверджується рапортом начальника Кіровоградського РВ УМВС, який доповів, що не виявила бажання працювати в Національній міліції ОСОБА_2 по причині потреби догляду за новонародженою дитиною.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 проходила службу в органах внутрішніх справ з 03 серпня 2002 року, перебувала на посаді оперуповноваженого кримінальної міліції у справах дітей кримінальної міліції Кіровоградського РВ УМВС в Кіровоградській області.

Станом на 18.08.2015 року позивачка народила сина ОСОБА_3 та з жовтня 2015 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років.

Наказом начальника УМВС України в Кіровоградській області № 383 о/с від 06.11.2015 року ОСОБА_2 звільнено з органів внутрішніх справ за пунктом "г" ст. 64 Положення Про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) та за п.9 розділу XI Закону України Про Національну поліцію».

Отже, підставою для видання оскаржуваного наказу є Закон України Про Національну поліцію» та відсутність рапорту позивачки.

Про звільнення позивачку повідомили у листопаді 2015 року по телефону, що згідно наказу від 06.11.2015 року №383 о/с вона звільнена зі служби через скорочення штатів.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позиції представника відповідача, а саме, оскільки позивачка була звільнена зі служби в міліції згідно п.9 розділу XI Закону України Про Національну поліцію», а тому в спірних правовідносинах норми Кодексу законів про працю України застосуванню не підлягають, оскільки проходження служби в Національній поліції України регулюються спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про Національну поліцію».

Колегія суддів не погоджується з висновками суду про відмову позивачці у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У листі Вищого адміністративного суду України № 753/11/13-10 від 26.05.2010 "Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби" зазначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Спеціальним Законом, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України є Закон України "Про Національну поліцію".

Відповідно до п. 10 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Таким чином, сам Закон України "Про Національну поліцію" встановлює, що Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ підлягає застосуванню у випадку звільнення працівників міліції.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, які визначають порядок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи роботодавця під час тимчасової непрацездатності працівника або з ініціативи самого працівника, оскільки спеціальним Законом України "Про Національну поліцію" порядок звільнення з органів міліції не врегульовано. (постанова Верховного Суду України від 17 липня 2015 року у справі № 21-8а15).

Згідно зі ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до положень статті 40 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

- змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

- виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці;

- систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення;

- прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

- нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності;

- поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу;

- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння;

- вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу;

- призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до п.10 розд. ХІ Прикінцевих та перехідних положень ЗУ Про Національну поліцію № 580-VIII від 02.07.2015 р. працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень вищенаведеного Закону передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Як вбачається з матеріалів справи, з рапортом щодо звільнення з ОВС за п.64 з Положення ( у звязку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) ОСОБА_2 не зверталась, про що зазначено у рапорті начальника Кіровоградського РВ УМВС, який доповів, що не виявила бажання працювати в Національній міліції ОСОБА_2 по причині потреби догляду за новонародженою дитиною, але будь-яких доказів щодо попередження позивачки про її майбутнє звільнення або її письмову відмову від пропонованої роботи чи взагалі відмова від подальшої роботи не надано.

Отже, відповідачем було порушено процедуру звільнення позивача із займаної посади, визначену КЗпП України, що є самостійною підставою для визнання протиправним та скасування наказу про звільнення.

Дійсно, законодавець визначив, що працівники міліції, які не були прийняті на службу до поліції у тримісячний термін з моменту опублікування даного Закону (попередження про наступне вивільнення) повинні бути звільненні через скорочення штатів. Інших варіантів вирішення питання не прийняття на службу до поліції співробітників міліції Законодавець не надав.

Але з урахуванням того п. 9 Прикінцевих та перехідних положень вищенаведеного Закону передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Таким чином, міліціонери можуть бути переведені в Національну поліцію як через конкурс, так і наказами командування. Такий перевід може здійснюватися шляхом проходження конкурсу або видання наказу.

Отже, прийняття працівника міліції на службу до поліції (шляхом видання наказу) здійснюється виключно за спільним бажанням такого працівника та відповідного органу поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

З аналізу вказаних норм випливає, що для прийняття на службу в поліцію працівникам міліції має бути запропоновано певні посади та отримано згоду вказаних осіб на проходження служби в поліції на вказаних посадах

На підставі викладеного та з урахуванням матеріалів справи вбачається, що позивачка фактично була позбавлена можливості висловити волевиявлення щодо подальшого знаходження на службі в поліції.

За приписами ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Стосовно доводів представника відповідача щодо правомірності дій по звільненню ОСОБА_2 з посиланням на прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» стосовно того, що перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ слід зазначити, що Законом України «Про Національну поліцію» передбачено право осіб, які проходили службу в органах внутрішніх справ (міліції) і відповідають вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, за їх бажанням (згодою) бути прийнятими на службу до поліції.

Наведеним нормам кореспондують приписи пунктом 64 «з» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114, відповідно до якого особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації.

Отже, у разі реалізації працівниками органів внутрішніх справ права на подальшу службу в поліції, вони звільняються зі служби в органах внутрішніх справ та приймаються на відповідну запропоновану їм посаду до поліції.

Як установлено судом, позивачці не було запропоновано виявити бажання проходити службу в поліції або відмовитись.

Щодо доводів стосовно ліквідації установи слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦК України, юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення.

Частинами 1-2 ст. 104 ЦК України передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обовязки переходять до правонаступників.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Тому, реорганізація юридичною особи, про що зазначала сторона відповідача, є однією із підстав для припинення юридичної особи, відомості про що, підлягають внесенні до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Доказів щодо вказаних обставин, а саме витяг із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців у якому інформація про ліквідацію юридичної особи Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області до суду не надано. Отже, доводи відповідача в цій частині є необґрунтованими.

Підсумовуючи встановлені обставини при апеляційному перегляді справи, на думку колегії суддів, управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області має дотримуватись процедури звільнення, що встановлена Положенням № 114, яке не втратило сили та є спеціальним законодавством, що регулює спірні правовідносини.

Зокрема, звільненню має передувати процедура атестації працівника, як це передбачено п.47 Положення № 114 та п.1 Інструкції про порядок проведення атестування особового складу органів внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України від 22.03.2005 № 181, з метою встановлення можливості подальшого використання на службі.

Проте, звільненню позивачки не передувало проведення атестації, жодної посади для подальшого проходження служби їй не було запропоновано. Відтак, відповідачем належним чином не була з'ясована можливість використання позивачки для подальшого проходження служби.

Позиція управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області, з якою погодився суд першої інстанції, щодо відсутності у позивачки бажання проходити службу в органах поліції ґрунтується лише на формальній констатації факту відсутності її рапорту про звільнення в зв'язку із переходом на службу в поліцію.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28.10.2014 у справі № 21-484а14.

Отже, оскільки відповідачами не виконано зобов'язання по працевлаштуванню позивача, як працівника ліквідованої установи, то трудові гарантії позивача були порушені.

При цьому, колегія суддів зазначає, що станом на час звернення позивача до суду першої інстанції, відповідно до відомостей із спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців - УМВС України в Кіровоградській області перебуває у стані припинення, за рішенням засновників з 06.11.2015 та не ліквідоване.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить висновку, що позивачку було звільнено незаконно, з порушенням встановленого законодавством порядку, а тому позовні вимоги в частині скасування наказу УМВС України у Кіровоградській області від 06.11.2015 № 383 о/с про звільнення з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) підлягають задоволенню.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 198, ст.ст. 202, 205, 207 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 06 травня 2016 року у справі № П/811/193/16 - скасувати та прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ УМВС в Кіровоградській області від 06.11.2015 р. за № 383 о/с, в частині звільнення (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_2, оперуповноваженого кримінальної міліції у справах дітей кримінальної міліції Кіровоградського РВ УМВС України в Кіровоградській області з органів МВС у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік).

Поновити капітана міліції ОСОБА_2 на посаді оперуповноваженого кримінальної міліції у справах дітей кримінальної міліції Кіровоградського РВ УМВС в Кіровоградській області з 06.11.2015 р.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 14.07.2016 року.

Головуючий: Н.А. Олефіренко

Суддя: С.В. Білак

Суддя: В.А. Шальєва