Справа № 816/937/14
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2016-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" червня 2016 р. м. Київ К/800/42239/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Карася О.В.

Олендера І.Я.

за участю секретаря судового засідання: Савченко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Полтавської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області

на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 20 травня 2014 року

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2014 року

у справі № 816/937/14

за позовом Публічного акціонерного товариства «Полтавська птахофабрика»

до Полтавської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 20 травня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2014 року, адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «Полтавська птахофабрика» (далі - ПАТ «Полтавська птахофабрика»; позивач) до Полтавської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області (далі - Полтавська ОДПІ ГУ Міндоходів у Полтавській області; відповідач) задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 26 грудня 2013 року. Стягнуто з Державного бюджету України в особі Полтавської ОДПІ ГУ Міндоходів у Полтавській області на користь ПАТ «Полтавська птахофабрика» судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 487,20 грн.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями у справі, відповідач оскаржив їх в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі Полтавська ОДПІ ГУ Міндоходів у Полтавській області, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 20 травня 2014 року, ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2014 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В запереченні на касаційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а постановлені у справі судові рішення - без змін.

Крім того, Полтавською ОДПІ ГУ Міндоходів у Полтавській області заявлено клопотання про заміну відповідача у справі - Полтавської ОДПІ ГУ Міндоходів у Полтавській області на Полтавську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області у зв'язку з реорганізацією, яке згідно із статтею 55 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає задоволенню.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку ПАТ «Полтавська птахофабрика» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2012 року по 30 червня 2013 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2012 року по 30 червня 2013 року, за результатами якої складено акт № 1074/22/00845743 від 19 вересня 2013 року.

На підставі зазначеного акту перевірки та за наслідками адміністративного оскарження, контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення № від 26 грудня 2013 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 5 859 617,05 грн. (4 687 693,64 грн. - основний платіж, 1 171 923,41 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Перевіркою встановлено порушення товариством пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, статті 209 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - ПК України) у зв'язку із заниженням бази оподаткування податком на додану вартість при реалізації яєць курячих за ціною, нижчою від рівня звичайних цін, а також безпідставним включенням до спеціальної (сільськогосподарської) декларації з податку на додану вартість суми податкових зобов'язань у розмірі 771 072,08 грн., сформованої при реалізації яєць курячих Товариству з обмеженою відповідальністю «ВТІІ», з огляду на безтоварність проведених поставок.

Задовольняючи адміністративний позов, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про застосування податковим органом до позивача заходів відповідальності за порушення правил формування звичайної ціни за відсутності фактичних та правових підстав, а також про доведеність платником реального характеру проведених господарських операцій з реалізації продукції ТОВ «ВТІІ».

Проте, колегія суддів вважає вказані доводи судів передчасними, зважаючи на таке.

Відповідно до пункту 188.1 статті 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками-суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів), а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на вартість послуг стільникового рухомого зв'язку).

Згідно з підпунктом 14.1.71 пункту 14.1 статті 14 ПК України звичайною ціною є ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Методи визначення та порядок застосування звичайної ціни обумовлені статтею 39 ПК України, пунктом 39.1 якої передбачено, що звичайна ціна на товари (роботи, послуги) збігається з договірною ціною, якщо інше не встановлено цим Кодексом і не доведено зворотне, в тому числі в результаті неможливості визначення звичайної ціни із застосуванням положень пунктів 39.3 - 39.4 цієї статті.

За приписами пункту 39.2 статті 39 ПК України визначення звичайної ціни у випадках, встановлених цим Кодексом, здійснюється за одним з методів, вказаних в цьому пункті. Встановлюються такі методи визначення звичайної ціни: а) порівняльної неконтрольованої ціни (аналогів продажу); б) ціни перепродажу; в) «витрати плюс»; г) розподілення прибутку; ґ) чистого прибутку.

При визначенні звичайної ціни згідно з методами, встановленими цим пунктом, використовується інформація про ціни в операціях між непов'язаними особам у співставних умовах на відповідному ринку товарів (робіт, послуг).

При цьому умови визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами істотно не впливає на ціни, які отримуються в результаті застосування методів, встановлених цим пунктом.

Згідно з пунктом 39.11 статті 39 ПК України для визначення звичайних цін на товари (роботи, послуги) використовуються офіційні джерела інформації, у тому числі: статистичні дані державних органів і установ; ціни спеціалізованих аукціонів з торгівлі окремими видами продукції, біржові котирування; довідкові ціни спеціалізованих комерційних видань та публікацій, у тому числі електронних та інших банків даних; звіти та довідки відділів з економічних питань у складі дипломатичних представництв України за кордоном; інші інформаційні джерела, що визнаються офіційними в установленому порядку.

В свою чергу, пунктом 39.14 статті 39 ПК України визначено, що обов'язок доведення того, що ціна договору (правочину) не відповідає рівню звичайної ціни, покладається на орган державної податкової служби у порядку, встановленому законом.

Таким чином, за загальним правилом звичайна ціна збігається із договірною, якщо податковий орган не доведе інше в установленому порядку.

Втім, як з'ясовано судами першої та апеляційної інстанцій у розглядуваній ситуації, відповідачем не представлено належних та переконливих доказів, які б свідчили про дотримання ним встановлених правил визначення рівня звичайної ціни на яйця курячі.

Безпідставно податковий орган у спірному випадку посилався і на правила підпункту 1.20.5 пункту 1.20 статті 1 Закону України від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (чинного до 01 січня 2013 року), пункту 39.10 статті 39 ПК України, відповідно до яких у разі якщо ціни на товари (роботи, послуги) підлягають державному регулюванню згідно із законодавством, звичайною вважається ціна, встановлена відповідно до принципів такого регулювання. Адже, це положення не поширюється на встановлення мінімальної ціни продажу або індикативної ціни. У цьому разі звичайною є ринкова ціна, але не нижче встановленої мінімальної ціни продажу або індикативної ціни.

В той же час, слід враховувати, що вимоги частин 4, 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України зобов'язують суд вжити передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що господарською діяльністю є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Отже, мета отримання доходу є кваліфікуючою ознакою господарської діяльності, що передбачає наявність розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності в цілому, а відтак і в кожній господарській операції, з яких складається господарська діяльність платника.

Наведене, однак, не означає обов'язкову прибутковість кожної окремої операції, адже у вказаній нормі йдеться не про позитивний фінансовий результат та не про прибуток як об'єкт оподаткування, а про доход як один з елементів обчислення бази оподаткування. Господарська операція, спрямована на отримання доходу, не завжди може мати позитивний економічний ефект, що є об'єктивним процесом здійснення господарської діяльності, яка опосередковується комерційним ризиком неодержання очікуваного доходу.

У той же час, варто наголосити, що, плануючи господарську діяльність, платник повинен прагнути до отримання економічного ефекту за рахунок приросту (збереження) активів, а не від мінімізації податкових платежів. Тому мотивація суб'єкта господарювання при вступі у господарські правовідносини повинна ґрунтуватись на тому, що розмір очікуваного доходу від господарської операції повинен бути істотним у порівнянні з розміром очікуваної податкової вигоди.

А відтак, у даному випадку з огляду на обставини даної справи судам слід було ретельно перевірити наявність у позивача ділової мети, спрямованої на досягнення економічного ефекту, при виконанні розглядуваних операцій з продажу продукції за нерентабельними цінами, відокремивши фактичну результативність цих операцій від запланованих очікувань платника.

Для цього судам необхідно було встановити, чи були зазначені операції (за умови досягнення поставлених завдань) спрямовані на одержання прибутку; чи досягнуто платником заплановану мету господарських операцій та у разі її недосягнення встановити, які фактори перешкодили цьому; чи були у платника об'єктивні економічні підстави, не пов'язані з отриманням податкових переваг, для виконання цих операцій з точки зору господарської розумності, відповідності дій суб'єкта господарювання звичаям ділового обороту; чи визначено платником ринкові ризики, супутні цим операціям; чи відповідала ціна продажу, застосована платником, об'єктивним ринковим факторам ціноутворення, встановивши причини зниження такої ціни.

Вирішуючи питання про правомірність відображення позивачем у спеціальній (сільськогосподарській) декларації суми податкових зобов'язань з податку на додану вартість у розмірі 771 072,08 грн., сформованої при реалізації яєць курячих ТОВ «ВТІІ», суди не врахували, що визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Тобто, правоутворюючим фактом, з яким податкове законодавство пов'язує виникнення у платника права на формування даних податкового обліку, є реальне здійснення операцій з реалізації товарів (робіт, послуг).

Докази, що можуть використовуватись при аналізі реальності операції - дані про існування активу (чи вироблявся), про його рух на шляху до платника податку-набувача (як транспортувався, ким і кому передавався) тощо.

Реальність також потребує з'ясування того факту, чи справді відповідний товар реалізовано указаному в первинних документах контрагенту. Для цього варто встановити, за яких обставин і в який спосіб налагоджено господарські зв'язки між позивачем та його задекларованим покупцем, хто персонально брав у цьому участь, допитати відповідних осіб (у тому числі посадових осіб контрагента, задіяних у такому процесі) як свідків.

При цьому слід мати на увазі, що якщо під час розгляду справи буде встановлено, що продукція справді реалізувалась позивачем, але не тій особі, що зазначена в первинних документах, то такі документи не є достовірними та не можуть підтверджувати право товариства на формування податкових зобов'язань у спеціальній (сільськогосподарській) декларації.

З огляду на те, що передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, оскаржувані судові рішення у справі з метою об'єктивності, всебічності та повноти розгляду справи підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Замінити в даній справі відповідача - Полтавську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів у Полтавській області її правонаступником - Полтавською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області.

Касаційну скаргу Полтавської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області задовольнити частково.

Скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 20 травня 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2014 року.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Карась О.В.

Олендер І.Я.