Справа № 826/27815/15
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2016-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Шелест С.Б.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Маркет Ф.К.А.У.» до Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року,

У с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Трейд Маркет Ф.К.А.У.» звернулося у суд із позовом до Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 13 липня 2015 року № та від 07 грудня 2015 року №, №, №, №.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись із постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення - про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість прийнятих контролюючим органом рішень.

З таким висновком суду не можна не погодитися.

Колегією суддів установлено, що відповідачем проведено планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Маркет Ф.К.А.У.» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 квітня 2012 року по 30 вересня 2014 року, за підсумками якої складено акт від 11 червня 2015 року №535/26-54-22-05-10/35030945 та виявлено порушення п. п. 44.1, 44.6 ст. 44, п. п. 135.1, 135.4 ст. 135, п. п. 138.2, 138.8, пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 150.1 ст. 150, п. 3 підрозділу 4 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, наказу Міністерства доходів і зборів України від 30.12.2013 №872 «Про затвердження форми податкової декларації з податку на прибуток підприємства», наказу Міністерства фінансів України від 28.09.2011 №1213, в результаті чого завищено від'ємне значення об'єкта оподаткування від усіх видів діяльності (ряд. 07 Декларації), в тому числі за 2-4 квартали 2012 року на суму 16 085 847,00 грн, за 2013 рік - на суму 69 791 317,00 грн, за 3 квартали 2014 року - на суму 28 650 714,00 грн, завищено від'ємного значення об'єкта оподаткування від діяльності, що підлягає патентуванню (ряд. 08 Декларації) за 2 - 4 квартали 2012 року - на суму 16 085 847,00 грн, за 2013 рік - на суму 17 118 567,00 грн, за 3 квартали 2014 року - на суму 27 787 870,00 грн, занижено податок на прибуток від діяльності, що не підлягає патентуванню, за 2013 рік на суму 10 007 823,00 грн; п. п. 44.1, 44.6 ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, п. п. 200.1, 200.2 ст. 200 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено ПДВ, який підлягає сплаті та нарахуванню в бюджет, в загальному розмірі на 2 306 654,00 грн, в тому числі 2 274 279,00 грн - за квітень 2013 року, 23 368,00 грн - за травень 2013 року, 9 007,00 грн - за липень 2013 року; п. 160.2 ст. 160 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на доходи нерезидента, отримані з джерелом їх походження з України, у розмірі 2 336 273,00 грн, в тому числі 219 919,00 грн - за 2012 рік, 1 993 815,00 грн - за 2013 рік, 122 539,00 грн - за 2014 рік; пункту 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління Національного банку України №637 від 15 грудня 2004 року.

За наслідками цієї перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 13 липня 2015 року №, яким до позивача, за порушення п. 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління Національного банку України №637 від 15 грудня 2004 року, застосовано штрафні санкції на суму 264 327,35 грн, а також податкові повідомлення-рішення від 13 липня 2015 року №3, №5, №5, №5, №5.

У результаті адміністративного оскарження зазначених податкових повідомлень-рішень до Головного управління ДФС у м. Києва та Державної фіскальної служби України, враховуючи результати проведеної у зв'язку із таким оскарженням позапланової перевірки позивача, за підсумками якої відповідачем складено акт від 25 вересня 2015 року №861/26-54-22-05-10/35030945, податкове повідомлення-рішення від 13 липня 2015 року № залишилось незмінним, і 07 грудня 2015 року було прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

№, яким позивачу, за порушення п. п. 44.1, 44.6 ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, п. п. 200.1, 200.2 ст. 200 Податкового кодексу України, збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальному розмірі на 749 591,00 грн, в тому числі 599 673,00 грн - за основним платежем, 149 918,00 грн - за штрафними санкціями;

№, яким позивачу, за порушення п. п. 44.1, 44.6 ст. 44, п. 138.8, пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 150.1 ст. 150, п. 3 підр. 4 розд. ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, наказу Міністерства фінансів України від 28.09.2011 №1213, збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток в загальному розмірі на 483 066,00 грн, в тому числі 358 453,00 грн - за основним платежем, 96 613,00 грн - за штрафними санкціями;

№, яким позивачу, за порушення п. п. 44.1, 44.6 ст. 44, пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 150.1 ст. 150, п. 3 підр. 4 розд. ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, наказу Міністерства фінансів України від 28.09.2011 №1213, зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податок на прибуток на 2 381 596,00 грн;

№, яким позивачу, за порушення п. 160.2 ст. 160 Податкового кодексу України, збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток іноземних юридичних осіб, в загальному розмірі на 664 386,25 грн, в тому числі 531 509,00 грн - за основним платежем, 132 877,25 грн - за штрафними санкціями.

Не погоджуючись із податковим повідомленням-рішенням від 13 липня 2015 року № та податковими повідомленнями-рішеннями від 07 грудня 2015 року, позивач звернувся у суд із даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Податкове повідомлення-рішення від 13 липня 2015 року № ґрунтується на тому, що позивачем не забезпечено належним чином оприбуткування готівкових коштів у сумі 52 865,47 грн на підставі фіскального звітного чека від 31 грудня 2012 року №49 в КОРО № за 31 грудня 2012 року, що є порушенням пункту 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління Національного банку України №637 від 15 грудня 2004 року.

Відповідно до положень статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані, зокрема:

- проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок (пункт 1);

- щоденно друкувати на реєстраторах розрахункових операцій (за виключенням автоматів з продажу товарів (послуг) фіскальні звітні чеки і забезпечувати їх зберігання в книгах обліку розрахункових операцій (пункт 9);

- забезпечувати відповідність сум готівкових коштів на місці проведення розрахунків сумі коштів, яка зазначена в денному звіті реєстратора розрахункових операцій, а у випадку використання розрахункової книжки - загальній сумі продажу за розрахунковими квитанціями, виданими з початку робочого дня (пункт 13).

Відповідно до частини другої статті 8 вказаного Закону форма, зміст та порядок ведення розрахункових документів, а також форма та порядок подання звітності, пов'язаної із застосуванням реєстраторів розрахункових операцій при здійсненні операцій з купівлі-продажу іноземної валюти, встановлюються Національним банком України за погодженням з органом доходів і зборів.

Порядок ведення касових операцій у національній валюті України підприємствами (підприємцями) визначено Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637.

Пунктом 2.2 глави 2 цього Положення передбачено, що підприємства (підприємці) здійснюють розрахунки готівкою між собою і з фізичними особами (громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, які не здійснюють підприємницької діяльності) через касу як за рахунок готівкової виручки, так і за рахунок коштів, одержаних із банків. Зазначені розрахунки проводяться також шляхом переказу готівки для сплати відповідних платежів. Підприємства (підприємці) здійснюють облік операцій з готівкою у відповідних книгах обліку.

Згідно пункту 2.6 цієї глави Положення уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися.

Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів.

У разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням РРО або використанням РК оприбуткуванням готівки є здійснення обліку зазначених готівкових коштів у повній сумі їх фактичних надходжень у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків РРО (даних РК).

Суми готівки, що оприбутковуються, мають відповідати сумам, визначеним у відповідних касових (розрахункових) документах.

Статтею 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» №436/95 від 12.06.1995 встановлено, що у разі порушення юридичними особами всіх форм власності норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються Національним банком України, до них застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу. Так, відповідно до абзацу 3 цієї норми за неоприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки застосовується штраф у п'ятикратному розмірі неоприбуткованої суми.

Отже, суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій формі при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, мають своєчасно та в повній мірі оприбутковувати усю готівку, що надходить до кас, та щоденно друкувати на РРО фіскальні звітні чеки і забезпечувати їх зберігання в КОРО. Неоприбуткування чи несвоєчасно оприбуткування готівки є порушенням норм законодавства та тягне накладення санкцій.

Як убачається із матеріалів справи, фіскальний чек від 31.12.2012 №49 був роздрукований та підклеєний підприємством на відведеному для підклеювання чеків місці КОРО від 11.09.2012.

Запис у КОРО по цьому фіскальному чеку зроблений підприємством 30.12.2012 помилково, однак ця помилка не призвела до неоприбуткування готівкових коштів, адже відповідна сума коштів - 52 865,47 грн (як різниця між службовою видачою та службовим внесенням) за фіскальним чеком №49 занесена до КОРО (оприбуткована).

Отже, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про відсутність підстав для прийняття податкового повідомлення - рішення від 13.07.2015 № та застосування до позивача штрафних санкцій в сумі 264 327,35 грн.

Податкове повідомлення-рішення відповідача від 07 грудня 2015 року № ґрунтується на тому, що усупереч вимогам пункту 160.2 статті 160 Податкового кодексу України позивач не оподаткував доходи, виплачені нерезиденту - Компанії «реал,-Груп Холдинг ГМБХ» (Німеччина) за договором франчайзингу від 20 грудня 2010 року та договором про надання послуг №1053-LG-10 від 30 січня 2012 року.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, між позивачем та нерезидентом Компанією «реал,- Груп Холдинг ГМБХ» (Німеччина) 20 грудня 2010 року укладено договір франчайзингу, відповідно до якого Компанія надає позивачу франчайзингову концепцію «Реал» відповідно до положень та умов даного договору, в тому числі невиключну субліцензію на використання торгівельних марок, передбачених у додатку 3.1 до договору.

Відповідач, посилаючись на те, що за вказаним договором позивачем отримано невиключну субліцензію на використання об'єктів права інтелектуальної власності (торгових марок), а також на те, що Компанія «реал,-Груп Холдинг ГМБХ» (Німеччина) не є ліцензіаром (власником) всіх торгівельних марок, перелічених у додатку 3.1 до договору (адже права інтелектуальної власності на них належать Компанії МІП МЕТРО Груп Інтилекчуел Проперті ГМБХ енд Ко (Німеччина)), дійшов висновку, що доходи, виплачені позивачем на користь Компанії, повинні оподатковуватись в Україні податком на доходи нерезидентів за ставкою 15 відсотків.

Натомість, керуючись положеннями статті 12 Угоди між Україною і Федеративною Республікою Німеччина про уникнення подвійного оподаткування стосовно податків на доход і майно (далі - Угода), на підставі статті 103 Податкового кодексу України, позивач не оподатковував виплачений на користь нерезидента дохід.

Обговорюючи такі висновки відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно положень підпунктів пункту 160.1 статті 160 цього Кодексу будь-які доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, оподатковуються в порядку і за ставками, визначеними цією статтею.

Для цілей цього пункту під доходами, отриманими нерезидентом із джерелом їх походження з України, розуміються: «а» проценти, дисконтні доходи, що сплачуються на користь нерезидента, у тому числі проценти за позиками та борговими зобов'язаннями, випущеними (виданими) резидентом; «в» роялті.

За визначенням, наведеним в підпункті 14.1.225 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, роялті - це будь-який платіж, отриманий як винагорода за користування або за надання права на користування будь-яким авторським та суміжним правом на літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп'ютерні програми, інші записи на носіях інформації, відео- або аудіокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо- чи телевізійного мовлення, передачі (програми) організацій мовлення, будь-яким патентом, зареєстрованим знаком на товари і послуги чи торгівельною маркою, дизайном, секретним кресленням, моделлю, формулою, процесом, правом на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау).

Згідно пункту 160.2 статті 160 Кодексу резидент або постійне представництво нерезидента, що здійснюють на користь нерезидента або уповноваженої ним особи (крім постійного представництва нерезидента на території України) будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в національній валюті), крім доходів, зазначених у пунктах 160.3 - 160.7 цієї статті, зобов'язані утримувати податок з таких доходів, зазначених у пункті 160.1 цієї статті, за ставкою в розмірі 15 відсотків їх суми та за їх рахунок, який сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачено положеннями міжнародних договорів України з країнами резиденції осіб, на користь яких здійснюються виплати, що набрали чинності.

Відповідно до положень пунктів 103.1 - 103.4 статті 103 Кодексу застосування правил міжнародного договору України здійснюється шляхом звільнення від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України, зменшення ставки податку або шляхом повернення різниці між сплаченою сумою податку і сумою, яку нерезиденту необхідно сплатити відповідно до міжнародного договору України.

Особа (податковий агент) має право самостійно застосувати звільнення від оподаткування або зменшену ставку податку, передбачену відповідним міжнародним договором України на час виплати доходу нерезиденту, якщо такий нерезидент є бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу і є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України.

Застосування міжнародного договору України в частині звільнення від оподаткування або застосування пониженої ставки податку дозволяється тільки за умови надання нерезидентом особі (податковому агенту) документа, який підтверджує статус податкового резидента згідно з вимогами пункту 103.4 цієї статті.

Бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу для цілей застосування пониженої ставки податку згідно з правилами міжнародного договору України до дивідендів, процентів, роялті, винагород тощо нерезидента, отриманих із джерел в Україні, вважається особа, що має право на отримання таких доходів.

При цьому бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу не може бути юридична або фізична особа, навіть якщо така особа має право на отримання доходу, але є агентом, номінальним утримувачем (номінальним власником) або є тільки посередником щодо такого доходу.

Підставою для звільнення (зменшення) від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України є подання нерезидентом з урахуванням особливостей, передбачених пунктами 103.5 і 103.6 цієї статті, особі (податковому агенту), яка виплачує йому доходи, довідки (або її нотаріально засвідченої копії), яка підтверджує, що нерезидент є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України (далі - довідка), а також інших документів, якщо це передбачено міжнародним договором України.

Отже, податковий агент - резидент України, який виплачує дохід нерезиденту країни, з якою укладено відповідний міжнародний договір, звільняється від оподаткування у разі подання нерезидентом довідки (або її нотаріально засвідченої копії), яка підтверджує його статус, як нерезидента. При цьому, дозволяється застосовувати звільнення від оподаткування доходів нерезидента, якщо такий нерезидент має право на отримання таких доходів та не є агентом, номінальним утримувачем (номінальним власником) або посередником щодо такого доходу.

Тобто, податкове законодавство України не вимагає, щоб нерезидент був власником об'єкта інтелектуальної власності, щодо якого виникають роялті.

Стаття 12 Угоди передбачає звільнення від оподаткування доходів нерезидента, якщо такий нерезидент є фактичним власником роялті. Угода також не містить вимоги, щоб нерезидент був власником об'єкта інтелектуальної власності, щодо якого виникають роялті.

Судом установлено, що Компанія «реал,-Груп Холдинг ГМБХ» (Німеччина) має право надавати субліцензії на використання об'єктів права інтелектуальної власності (торгових марок), котрі належать Компанії МІП МЕТРО Груп Інтилекчуел Проперті ГМБХ енд Ко (Німеччина), відповідно до умов ліцензійного договору про надання права на користування торгівельними марками від 16.11.2010, укладеного між цими компаніями.

Відповідно до параграфу 4 цього договору про надання права на користування торгівельними марками від 16.11.2010 ліцензіат може надавати субліцензії третім особам без попереднього погодження з ліцензіаром.

Оскільки Компанія «реал,-Груп Холдинг ГМБХ» (Німеччина) має право надавати субліцензції на користування торгівельними марками Компанія МІП МЕТРО Груп Інтилекчуел Проперті ГМБХ енд Ко (Німеччина) третім особам, а відповідно й отримувати плату за використання такої субліцензії (роялті), тобто являється власником отриманої плати, а не посередником, агентом чи номінальним утримувачем роялті, оподаткування операцій зі сплати позивачем доходу Компанії «реал,-Груп Холдинг ГМБХ» (Німеччина) за договором від 20 грудня 2010 року може здійснюватись за правилами статті 103 Податкового кодексу України та статті 12 Угоди.

Також, в акті податкової перевірки відповідач посилається на порушення позивачем вимог абзацу «в» пункту 160.1 статті 160 та пункту 103.9 статті 103 Податкового кодексу України, яке виявилось у тому, що позивач, відповідно до статті 160 цього Кодексу, не сплатив податок з доходів, виплачених нерезиденту - Компанії «реал,-Груп Холдинг ГМБХ» (Німеччина) за договором про надання послуг №1053-LG-10 від 30 січня 2012 року. Такого висновку відповідач дійшов з огляду на те, що плата за цим договором була розцінена ним як роялті за користування певним програмним забезпеченням, наприклад: SAP, Tivoli, Micro, Oracle та інші, і позивачем не доведено, що Компанія «реал,-Груп Холдинг ГМБХ» (Німеччина) є бенефіціаром відносно вказаних та інших програмних рішень, програм і баз даних.

Обговорюючи такі доводи, колегія суддів зазначає, що виходячи із визначення, наведеного в підпункті 14.1.225 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, під поняття роялті підпадає, зокрема, плата за користування або за надання права на користування будь-яким авторським та суміжним правом на твори, до яких відносяться комп'ютерні програми.

Відповідно до статті 440 Цивільного кодексу України майновими правами інтелектуальної власності на твір є: 1) право на використання твору; 2) виключне право дозволяти використання твору; 3) право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Майнові права на твір належать його авторові, якщо інше не встановлено договором чи законом.

Комп'ютерні програми та компіляції даних (бази даних), якщо вони за добором або упорядкуванням їх складових частин є результатом інтелектуальної діяльності, відповідно до частини першої статті 433 цього Кодексу, є об'єктами авторського права на твори.

Проаналізувавши зміст договору про надання послуг №1053-LG-10 від 30 січня 2012 року, колегія суддів не встановила, що за ним позивачу надається авторське право на користування комп'ютерними програмами чи певним програмним забезпеченням, адже умовами цього договору передбачено надання наступних послуг: використання потужностей сервера, обслуговування мережі, технічне обслуговування, послуги з імплементації програмних рішень, налаштування програмних рішень, інші послуги у сфері інформаційних технологій, послуги щодо стратегічних закупівель та вибору субпідрядників, призначених надавати замовнику послуги, в тому числі ті, що стосуються надання програмного забезпечення, розробленого третіми особами, та ліцензування зовнішнього програмного забезпечення, наприклад: SAP, Tivoli, Micro, Oracle та інші.

Тобто, вказаним договором не передбачено надання позивачу права користування певним твором, а передбачено надання послуг, які відносяться до сфери інформатизації.

Відповідно до абзацу «й» пункту 160.1 статті 160 Податкового кодексу України до доходів нерезидентів, при виплаті яких платнику необхідно утримати та сплатити до бюджету податок на доходи нерезидентів, відносяться інші доходи від провадження нерезидентом (постійним представництвом цього або іншого нерезидента) господарської діяльності на території України, за винятком доходів у вигляді виручки або інших видів компенсації вартості товарів/виконаних робіт/наданих послуг, переданих/виконаних/наданих резиденту від такого нерезидента (постійного представництва), у тому числі вартості послуг із міжнародного зв'язку чи міжнародного інформаційного забезпечення.

Таким чином, плата за послуги, надані позивачу Компанією «реал,-Груп Холдинг ГМБХ» (Німеччина) за договором №1053-LG-10 від 30 січня 2012 року, не належить до доходів нерезидента, при виплаті яких позивачу, відповідно до пункту 160.2 статті 160 Податкового кодексу України, необхідно утримати та сплатити до бюджету податок. Відтак, позивач не зобов'язаний, в силу правил пункту 103.9 статті 103 цього Кодексу, подавати органу державної податкової служби за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) звіт про виплачені нерезиденту доходи.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про відсутність підстав для прийняття податкового повідомлення - рішення від 07 грудня 2015 року №.

Податкові повідомлення-рішення від 07 грудня 2015 року №№, № та № ґрунтуються на запереченні контролюючим органом права платника податків, який отримав збиток від діяльності, що підлягає патентуванню, враховувати ці збитки в декларації з податку на прибуток підприємств у складі від'ємного значення об'єкта оподаткування попереднього звітного (податкового) року (рядок 06.5 декларації з податку на прибуток) й подальшого перенесення його в наступних звітних періодах до об'єкту оподаткування від усіх видів діяльності (рядок 07 декларації) та на запереченні реальності господарських взаємовідносин позивача із контрагентами: ТОВ «Балтик Майстер», ТОВ «Укрзелень», ТОВ «Платея», ТОВ «Векро», ПП «Боус», ПП «Вітязь Груп Україна», ПП «Раритет», ТОВ «Ексклюзів Україна».

При обговоренні обставин, покладених в основу висновків відповідача про порушення позивачем порядку формування податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток, унаслідок взаємовідносин зі згаданими контрагентами, колегія суддів зазначає наступне.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність визначена як діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно підпункту 44.1 статті 44 цього Кодексу для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий вищевказаної правової норми).

Згідно підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 цього Кодексу витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат, зокрема, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Кодексу).

Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 185.1 статті 185 Кодексу до об'єкта оподаткування податком на додану вартість відноситься постачання товарів та послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Податковим кредитом, у розумінні підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Кодексу, визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з пунктами 198.1, 198.3 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За правилами пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, яка має містити визначені цією статтею обов'язкові реквізити.

Згідно пункту 201.4 статті 201 Кодексу податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця.

Приписами пунктів 201.7, 201.8, 201.10 статті 201 Кодексу встановлено, що податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Отже, формування податкового кредиту та витрат, що враховують при обчисленні об'єкта оподаткування з податку на прибуток, є відображенням наслідків господарських операцій у податковій звітності.

Податкова звітність ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку, який є обов'язковим.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» у частині 1 встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Вимоги до первинних документів встановлені частиною 2 цієї статті.

За визначеннями цього Закону, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, будь-які документи можна вважати первинними, що є підставою для їх врахування в податковому обліку, лише в разі фактичного здійснення господарської операції. При цьому, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Отже, необхідною умовою для віднесення вартості придбаних платником податків товарів та послуг до витрат, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток, а сум сплаченого ПДВ - до податкового кредиту, є факт дійсного проведення господарських операцій, обумовлених відповідними угодами, що має засвідчуватись належними первинними документами.

Натомість, відображення у даних податкового обліку господарської операції, в ході якої відбулась лише імітація купівлі товару чи послуги, не являється підставою для отримання податкової вигоди за рахунок зменшення об'єкта оподаткування.

Виходячи із викладеного, перевірці підлягає реальність здійснення між позивачем та його контрагентами спірних господарських операцій. При цьому, докази, на обґрунтування доводів сторін, відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, повинні оцінюватись судом у їх сукупності.

Так, під час податкової перевірки встановлено, що між позивачем та ТОВ «Балтик Майстер», як постачальником, укладено договори №ОРІ-FІТ01-ВАLТІ від 21.06.2012, №ОРІ-FІТ01-ВАLТІС02 від 20.07.2012 та №ОРІ-FІТ029-ВАLТІС03 від 20.07.2012 щодо поставки обладнання.

Підтвердженням виконання вказаних угод слугують додатки до них, видаткові накладні, що підтверджують факти поставок, виписані контрагентом податкові накладні, а також платіжні доручення, що свідчать про оплату вартості придбаного.

Також, як убачається із матеріалів справи, між позивачем та ТОВ «Укрланзелень», як постачальником, укладено договір поставки товарів та надання послуг №25607 від 01.08.2012, відповідно до якого постачальник зобов'язувався поставити позивачу товар (продукти харчування), а останній зобов'язувався його приймати та оплачувати відповідного до погоджених умов.

Підтвердженням виконання умов цього договору слугують товарні накладні, виписані контрагентом податкові накладні, платіжні доручення, які свідчать про оплату вартості придбаних продуктів харчування.

Також, із матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ТОВ «Платея», як постачальником, 14.03.2011 укладено договір поставки товарів та надання послуг №24776, відповідно до якого постачальник зобов'язувався поставити замовнику, а останній -приймати та оплачувати товари на умовах даного договору.

Підтвердженням поставок товару (ігрові приставки, комплектуючі та диски з цифровими іграми) за цим договором слугують видаткові накладні, виписані контрагентом податкові накладні, платіжні доручення, які свідчать про оплату вартості придбаного товару

01.01.2013 між позивачем і ТОВ «Векро» (постачальник) укладено договір №25887 щодо поставки товарів та надання послуг, відповідно до якого постачальник зобов'язувався постачати позивачу, а останній - приймати та оплачувати поставлений товар.

Реальність господарських операцій за цим договором підтверджується товарними накладними на поставку взуття, виписаними контрагентом податковими накладними та платіжними дорученнями, які свідчать про оплату вартості придбаного товару.

01.01.2010 між позивачем та ПП «Боус» (постачальник) укладено договір поставки товарів та надання послуг №23274, відповідно до якого постачальник зобов'язувався поставити позивачу, а останній - приймати та оплачувати товари на умовах даного договору.

Реальність спірних господарських операцій, які полягають у поставці взуття, за цим договором підтверджується товарними накладними, виписаними контрагентом податковими накладними та платіжними дорученнями, що підтверджують оплату вартості поставлених товарів.

Із матеріалів справи також слідує, що між позивачем та ПП «Вітязь Груп Україна» (виконавець) 22.03.2013 укладено договір поставки товарів та надання послуг №22/03-13, відповідно до якого контрагент зобов'язувався надавати позивачу послуги з охорони об'єктів, в тому числі охорони майна на об'єктах та організації пропускного режиму на об'єктах, розташованих за адресами: Одеська область, Комінтернівський район, селища Рада Фонтанська, комплекс будівель та споруд №1, гіпермаркет «реал,-Груп Холдинг ГМБХ» та м. Київ, вул. Бориспільська, 9, корпус 91, офісне приміщення, шляхом організації роботи та функціонування постів охорони згідно дислокації об'єктів, а позивач - оплачувати надані виконавцем послуги.

На підтвердження реальності господарських операцій за цим договором позивачем надано додатки до нього, в яких визначено дислокацію об'єктів під охорону, акти приймання-передачі та здачі об'єктів під охорону, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) із розрахунками їх вартості, виписані контрагентом податкові накладні та платіжні доручення, які свідчать про оплату вартості придбаних послуг.

Також, колегією суддів установлено, що між позивачем та ПП «Рарітет» (постачальник) 01.01.2010 укладено договір поставки товарів та надання послуг №20211, відповідно до якого постачальник зобов'язується постачати позивачу, а останній - приймати та оплачувати товари на умовах даного договору.

Підтвердженням виконання умов цього договору слугують видаткові накладні, які свідчать про поставку контрагентом позивачу продуктів харчування, виписані постачальником податкові накладні та платіжні доручення про оплату вартості придбаного товару.

Попри наведене, судом установлено, що між позивачем та ТОВ «Ексклюзів Україна» (постачальник) 11.11.2011 укладено договір поставки товарів та надання послуг №25216, відповідно до якого постачальник зобов'язувався постачати замовнику, а останній - приймати та оплачувати товари на умовах даного договору.

Підтвердженням поставок товару за цим договором слугують товарні накладні, з яких убачається, що контрагентом поставлено позивачу одяг, виписані постачальником податкові накладні, а також платіжні дорученням.

Колегія суддів зауважує, що за даними ЄДРПОУ основним видом господарської діяльності позивача є роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами.

На момент здійснення спірних господарських операцій контрагенти позивача були зареєстровані як юридичні особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також були зареєстрованими платниками податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, а тому мали право нараховувати цей податок та складати податкові накладні на кожну поставку послуг.

За таких обставин, спірні господарські операції відбулись між правосуб'єктними платниками податків, в рамках звичайної для позивача господарської діяльності, безпосередньо пов'язані з нею та підтверджуються документально, що свідчить про їх реальність.

Колегія суддів звертає увагу на те, що однією із основних засад податкового законодавства України є презумпція правомірності рішень платника податку в разі якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків (пп. 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України).

Зазначена норма поширюється також і на кваліфікацію господарських операцій з метою формування платником податків податкового кредиту з податку на додану вартість та витрат, що впливають на об'єкт оподаткування податок на прибуток. За змістом указаної норми податковий кредит та витрати вважаються сформованими платником податків правомірно, однак контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам.

Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з ціллю отримання податкової вигоди, є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах.

У ході розгляду даної справи відповідачем не було надано суду належних доказів нікчемності правочинів, укладених між позивачем та його контрагентами, тобто, доказів того, що правочини, які мали місце у цих відносинах були спрямовані на незаконне заволодіння майном держави, якими можуть бути виключно вироки суду стосовно посадових осіб, які брали в них участь, у яких встановлено відповідні обставини.

Колегія суддів відхиляє покликання відповідача на порушення позивачем приписів податкового законодавства щодо взаємовідносин із контрагентами, які базуються на відомостях, отриманих від інших податкових інспекції з підстав взаємовідносин останніх із іншими платниками податків, які мають ознаки фіктивності, а також на висновках про відсутність в контрагентів позивача достатніх трудових ресурсів та основних засобів для виконання спірних господарських операцій. Позаяк, за правилами статті 16, пунктів 36.1, 36.5 статті 36, пункту 38.1. статті 38, пункту 44.1. статті 44, пункту 47.1 статті 47, пункту 49.2 статті 49 Податкового кодексу України, обчислення, декларування та/або сплата суми податку та збору є персональним податковим обов'язком кожного окремого платника податків, який і несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку. Тобто, платник податку несе самостійну відповідальність за порушення ним правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, в тому числі і на його контрагентів.

Податкове законодавства України не ставить у залежність виникнення у платника податків права на формування податкового кредиту та витрат від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, їх знаходження за податковою адресою чи наявності основних засобів. Невиконання податкового обов'язку тягне відповідальності та негативні наслідки саме щодо порушника, а не його контрагентів, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання першим незаконної податкової вигоди.

Така правова позиція узгоджується із судовою практикою Європейського суду з прав людини, висловленою, зокрема, у рішеннях у справі «Інтерсплав проти України» та у справі «Булвес» АД проти Болгарії».

До того ж, колегія суддів наголошує, що акти (податкова інформація) про неможливість проведення зустрічної звірки можуть бути лише свідченням того, що з певних причин зустрічна звірка платника податків не була проведена, і не являються належними доказами відсутності реального характеру господарських взаємовідносин цього платника з контрагентами-покупцями та контрагентами-постачальниками.

Колегія суддів також відхиляє посилання апелянта на окремі недоліки первинних документів, складених між позивачем та його контрагентами, позаяк у бухгалтерському обліку діє принцип превалювання сутності над формою, який полягає у тому, що операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми. Тобто, за умови підтвердження факту того, що господарська операція дійсно відбулась сукупністю доказів, наявність певних дефектів в окремих документах не свідчить про зворотнє.

Оскільки надані позивачем суду первинні документи дають змогу в повній мірі встановити зміст та обсяг спірних господарських операцій та пов'язати ці документи із відповідними угодами, на виконання яких вони складені, відсутність в деяких товарних (видаткових) накладних підписів особи, що прийняла товар, місця їх складання тощо, не дає підстав суду для висновків про те, що ці операції не відбулись, позаяк вони підтверджуються іншими документами, в тому числі платіжними дорученнями, що доводять понесення позивачем відповідних витрат, тобто зміну складу його майна.

Окрім того, колегія суддів відхиляє покликання апелянта на неподання позивачем до податкової перевірки товарно-транспортних накладних та сертифікатів якості придбаного товару, адже вказані документи не являються документами первинного бухгалтерського обліку відносно поставок товару, і їх відсутність не може бути однозначним свідченням нереальності таких поставок.

Таким чином, колегія суддів вважає необґрунтованими висновки контролюючого органу про порушення позивачем податкового законодавства при взаємовідносинах із вищевказаними контрагентами, а спірні рішення в частині визначених унаслідок цих відносин грошових зобов'язань - безпідставними та протиправними.

Обговорюючи висновки контролюючого органу про неправомірність врахування позивачем збитку від діяльності, що підлягає патентуванню, в декларації з податку на прибуток підприємств у складі від'ємного значення об'єкта оподаткування попереднього звітного (податкового) року й подальшого перенесення його в наступних звітних періодах до об'єкту оподаткування від усіх видів діяльності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно пункту 150.1 статті 150 цього Кодексу, якщо результатом розрахунку об'єкта оподаткування платника податку з числа резидентів за підсумками податкового року є від'ємне значення, то сума такого від'ємного значення підлягає включенню до витрат першого календарного кварталу наступного податкового року. Розрахунок об'єкта оподаткування за наслідками півріччя, трьох кварталів та року здійснюється з урахуванням зазначеного від'ємного значення попереднього року у складі витрат таких податкових періодів наростаючим підсумком до повного погашення такого від'ємного значення.

Від'ємне значення як результат розрахунку об'єкта оподаткування, отриманий від ведення діяльності, яка підлягає патентуванню, не враховується для цілей абзацу першого цього пункту та відшкодовується за рахунок доходів, отриманих у майбутніх податкових періодах від такої діяльності.

Пунктом 3 підрозділу 4 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України передбачено, що пункт 150.1 статті 150 Кодексу застосовується:

у 2011 році з урахуванням такого: якщо результатом розрахунку об'єкта оподаткування платника податку з числа резидентів за підсумками першого кварталу 2011 року є від'ємне значення, то сума такого від'ємного значення підлягає включенню до витрат другого календарного кварталу 2011 року.

Розрахунок об'єкта оподаткування за наслідками другого, другого і третього кварталів, другого - четвертого кварталів 2011 року здійснюється з урахуванням від'ємного значення, отриманого платником податку за перший квартал 2011 року, у складі витрат таких податкових періодів наростаючим підсумком до повного погашення такого від'ємного значення;

у 2012 - 2015 роках таким чином: якщо результатом розрахунку об'єкта оподаткування платника податку з числа резидентів платників з доходом за 2011 рік 1 мільйон гривень та більше станом на 1 січня 2012 року є від'ємне значення (з урахуванням від'ємного значення об'єкта оподаткування станом на 1 січня 2011 року), то сума цього значення підлягає включенню до витрат: звітних (податкових) періодів починаючи з І півріччя і наступних звітних періодів 2012 року у розмірі 25 відсотків суми такого від'ємного значення.

У разі якщо 25 відсотків суми від'ємного значення об'єкта оподаткування не погашається протягом цього і за наслідками наступних податкових періодів 2012 року, то непогашена сума підлягає врахуванню при визначенні податкових зобов'язань у наступних податкових періодах; звітних (податкових) періодів 2013 року у розмірі 25 відсотків суми такого від'ємного значення та сум від'ємного значення, не погашених за 2012 податковий рік.

У разі якщо 25 відсотків суми від'ємного значення об'єкта оподаткування не погашається протягом відповідних звітних (податкових) періодів 2013 року, то непогашена сума підлягає врахуванню при визначенні податкових зобов'язань у наступних періодах; звітних (податкових) періодів 2014 року у розмірі 25 відсотків суми такого від'ємного значення та сум від'ємного значення, не погашених за 2013 податковий рік.

У разі якщо 25 відсотків суми від'ємного значення об'єкта оподаткування не погашається протягом відповідних звітних (податкових) періодів 2014 року, то непогашена сума підлягає врахуванню при визначенні податкових зобов'язань у наступних періодах; звітних (податкових) періодів 2015 року у розмірі 25 відсотків суми такого від'ємного значення та сум від'ємного значення, не погашених за 2014 податковий рік.

У разі якщо 25 відсотків суми від'ємного значення об'єкта оподаткування не погашається протягом відповідних звітних (податкових) періодів 2015 року, то непогашена сума підлягає врахуванню при визначенні податкових зобов'язань у наступних періодах до повного погашення такого від'ємного значення.

Як убачається із матеріалів справи, відповідно до приведених норм у податкових деклараціях з податку на прибуток за періоди, починаючи зі звітного періоду - півріччя 2012 року, позивач у рядку 06.5 декларації відображав 25% збитків, отриманих від діяльності, що підлягає патентуванню у 2011 році, що також вплинуло на значення рядка 07 податкової декларації наступних звітних періодів, тобто на об'єкт оподаткування податком на прибуток від усіх видів діяльності.

У результаті таких дій, податкова інспекція, посилаючись на те, що вони не відповідають роз'ясненням, які містяться в формі податкової декларації з податку на прибуток підприємств, що затверджена діючим на час спірних правовідносин наказом Міністерства фінансів України від 28.09.2011 № 1213, дійшла висновку про заниження позивачем об'єкта оподаткування з податку на прибуток за відповідні періоди на включені до цього об'єкта збитки від діяльності, що підлягає патентуванню.

Проте, колегія суддів не погоджується із таким висновком контролюючого органу, позаяк, як правильно вказав суд першої інстанції, Податковий кодекс України не містить норм, які би встановлювали для платника податку на прибуток, що здійснює патентовану діяльність, обов'язок виключати зі складових об'єкта оподаткування податком на прибуток, показники патентованої діяльності, а саме її збитковий результат.

Інакший підхід призвів би до неврахування у складі об'єкта оподаткування податком на прибуток собівартості придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) та інших витрат при здійсненні патентованої діяльності, що суперечило б загальним правилам визначення такого об'єкта на підставі різниці доходів і витрат господарської діяльності, в результаті чого його значення не відповідало би дійсності та загальним правилам оподаткування.

При вирішенні даного питання колегією суддів установлено, що правові норми, які регулюють правовідносини щодо визначення об'єкта оподаткування з податку на прибуток з урахуванням результату патентованої діяльності, припускають неоднозначне їх трактування, що, попри наведене, свідчить про необхідність виходити із презумпції правомірності рішень платника податку, закріпленої підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України.

Такий підхід відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яким неодноразово висловлювались вимоги до «якості» закону, зокрема, в світлі захисту права власності, яке гарантується статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і пов'язані із критерієм чіткості встановлених ним правил (про вказане йдеться, зокрема, в пункті 51 рішення у справі «Щокін проти України»).

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про безпідставність тверджень контролюючого органу щодо завищення позивачем показника від'ємного значення об'єкта оподаткування податку на прибуток.

З огляду на все вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що під час розгляду даної справи відповідачем не доведено, у відповідності до вимог частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, ані обставин, на яких ґрунтуються заперечення проти позову, ані правомірності та обґрунтованості спірних податкових повідомлень-рішень, а тому ці рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Доводи апелянта, наведені у скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, та не свідчать про допущення судом неправильного застосування норм матеріального права чи порушень процесуальних норм, які могли б призвести до помилкового рішення.

Отже, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення задоволенню, а оскаржувана постанова - без змін на підставі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України.

Як убачається із матеріалів справи, при поданні апеляційної скарги відповідачем не було надано доказів сплати судового збору.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2016 року скаржнику відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення апеляційним судом.

Оскільки станом на момент вирішення справи доказів відповідної сплати судового збору апелянтом суду не надано, відповідно до статті 88 Кодексу адміністративного судочинства України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача.

З урахуванням положень Закону України «Про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню сума судового збору, яка становить 74 958,93 грн.

Керуючись ст.ст. 88, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У х в а л и в :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві (код платника (код за ЄДРПОУ) - 39468697; адреса платника: просп. Героїв Сталінграда, 58, м. Київ, 04213) на користь спеціального фонду Державного бюджету України (отримувач коштів - УДКСУ у Печерському районі м. Києва; код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 38004897; банк отримувача - ГУДКСУ у м. Києві; код банку отримувача (МФО) - 820019; рахунок отримуавача - 1007; код класифікації доходів бюджету - 22030101) судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 74 958 (сімдесят чотири тисячі дев'ятсот п'ятдесят вісім) грн, 93 (дев'яносто три) коп.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяС.Б. Шелест

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Пилипенко О.Є.

Шелест С.Б.