Справа № 826/18756/15
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2016-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" липня 2016 р. м. Київ К/800/3435/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого судді суддів:Іваненко Я.Л., Головчук С.В., Мойсюка М.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, скасування пункту наказу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасної виплати полковнику юстиції ОСОБА_1 грошового забезпечення за червень місяць 2015 року та скасувати пункт 26 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03 червня 2015 року № 117 ДСК.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2016 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. В обґрунтування доводів касаційної скарги зазначає, що відповідачем було безпідставно призупинено виплату грошового забезпечення на підставі пункту 34.4 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, оскільки позивач знаходилася на лікуванні у цивільному закладі Міністерства охорони здоров`я України, про що повідомила своє безпосереднє керівництво. Також позивач вважає, що протиправність пункту 26 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03 червня 2015 року № 117 ДСК визнано самим відповідачем, про що свідчить пункт 7 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22 червня 2015 року № 132 ДСК (із змінами, внесеними наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07 жовтня 2015 року № 219 ДСК), яким пункт 26 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 03 червня 2015 року № 117 ДСК було скасовано.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 з 1995 року проходить військову службу у Збройних Силах України та з серпня 2014 року перебуває на посаді співробітника відділу напрямків Резерву кадрового складу Військової частини НОМЕР_1 .

Наказом тимчасово виконуючого обов`язки командира Військової частини НОМЕР_1 від 29 квітня 2015 року №90 ДСК (по стройовій частині) ОСОБА_1 було направлено з 30 квітня 2015 року до Головного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» Міністерства оборони України для проходження військово-лікарської комісії.

Листом начальника Головного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» Міністерства оборони України від 25 травня 2015 року було повідомлено командира Військової частини НОМЕР_1 про те, що 22 травня 2015 року ОСОБА_1 під час проходження військово-лікарської комісії, не дочекавшись запрошення на засідання гарнізонної військово-лікарської комісії, самовільно залишила клініку амбулаторної допомоги Головного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» Міністерства оборони України та 25 травня 2015 року до клініки амбулаторної допомоги для продовження військово-лікарської комісії не прибула, у зв`язку з чим було припинено подальше проходження полковником юстиції ОСОБА_1 військово-лікарської комісії.

Пунктом 26 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03 червня 2015 року № 117 ДСК полковнику юстиції ОСОБА_1 , співробітнику відділу напрямків Резерву кадрового складу з 25 травня 2015 року призупинено виплату грошового забезпечення на підставі пункту 34.4 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 11 червня 2008 року №260, у зв`язку із самовільним залишенням військової частини або місця служби на строк понад 10 діб.

22 червня 2015 року ОСОБА_1 було подано рапорт на ім`я начальника відділу напрямків Резерву кадрового складу Військової частини НОМЕР_1 , в якому зазначено, що вона прибула після лікування та приступила до виконання службових обов`язків з 22 червня 2015 року.

Пунктом 7 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22 червня 2015 року № 132 ДСК полковнику юстиції ОСОБА_1 з 22 червня 2015 року поновлено виплату грошового забезпечення за період з 25 травня по 21 червня 2015 року.

При цьому, грошове забезпечення за червень 2015 року ОСОБА_1 було перераховано лише 06 липня 2015 року.

Вважаючи дії відповідача щодо призупинення їй виплати грошового забезпечення протиправними, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про правомірність призупинення виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 , оскільки нею не було виконано обов`язку щодо повідомлення керівництва про вибуття на лікування до лікувального закладу Міністерства охорони здоров`я України та неможливість отримати належну медичну допомогу у лікувальному закладі Міністерства оборони України.

Проте, колегія суддів Вищого адміністративного суду України висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову вважає передчасними та такими, що зроблені з неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Відповідно до статті 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-ХІV «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» (далі - Статут) про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.

Військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини (стаття 254 Статуту).

За змістом пункту 4.1 Інструкції про порядок вибуття військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 у відпустки, службові відрядження, на навчання та лікування, затвердженої наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 02 квітня 2010 року №100 (зі змінами) військовослужбовці у разі погіршення стану здоров`я по медичну допомогу до Лікувального-діагностичного центру або іншого лікувального закладу Міністерства оборони України, а у разі відсутності такого до лікувального закладу Міністерства охорони здоров`я України. За результатами огляду військовослужбовця лікар робить висновок про стан його здоров`я з відповідними відмітками в медичній книжці, надає довідку (лист непрацездатності) про звільнення військовослужбовця від виконання службових обов`язків не більше ніж на шість діб. Після отримання довідки лікаря про звільнення від виконання службових обов`язків військовослужбовець повинен усно доповісти своєму безпосередньому начальнику, у тому числі за допомогою засобів зв`язку.

Відповідно до пункту 4.3 цієї Інструкції військовослужбовці направляються на стаціонарне лікування за висновком лікаря на підставі направлення Військової частини НОМЕР_1 , засвідченого заступником командира Військової частини НОМЕР_1 та завіреного гербовою печаткою Військової частини НОМЕР_1 .

Копія направлення з відміткою про ознайомлення начальника структурного підрозділу Військової частини НОМЕР_1 подається до стройового відділу Військової частини НОМЕР_1 .

Якщо під час консультації в інших лікувальних закладах лікар рекомендує хворому стаціонарне лікування (обстеження), військовослужбовець з відповідною рекомендацією звертається до лікаря Лікувально-діагностичного центру для оформлення направлення на стаціонарне лікування (обстеження) та доповідає рапортом за підпорядкованістю про відсутність на службі у зв`язку з лікуванням.

Військовослужбовці, які потрапили на лікування до стаціонарів лікувальних закладів у невідкладному порядку, повідомляють про це свого безпосереднього начальника, який інформує про випадок госпіталізації підлеглого військовослужбовця оперативного чергового

Військової частини НОМЕР_1 та чергового лікаря Лікувально-діагностичного центру, а також подає відповідний рапорт за підпорядкованістю. Начальник медичної служби Військової частини НОМЕР_1 організовує роботу щодо уточнення стану здоров`я хворого (постраждалого) та відпрацювання відповідних документів щодо його госпіталізації, при цьому направлення подається до стройового відділу Військової частини НОМЕР_1 .

Таким чином, за змістом наведених норм, на військовослужбовця покладено обов`язок з повідомлення свого керівництва щодо вибуття на лікування до лікувального закладу Міністерства охорони здоров`я України.

Як було встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 22 травня 2015 року звернулася до Олександрівської поліклініки для отримання невідкладної допомоги. З 25 травня 2015 року по 03 червня 2015 року позивач перебувала на амбулаторному лікуванні в Комунальному некомерційному підприємстві Шевченківського району м. Києва «Консультативно-діагностичний центр», а з 04 червня 2015 року по 19 червня 2015 року на лікуванні в Київській міській клінічній лікарні № 9.

З огляду на викладене вище та встановлені обставини справи, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку, що позивачем не було виконано обов`язку з повідомлення свого керівництва про вибуття на лікування до лікувального закладу Міністерства охорони здоров`я України та неможливості отримати належну медичну допомогу у лікувальному закладі Міністерства оборони України.

Відповідно до пункту 34.4 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 11 червня 2008 року №260, військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби на строк понад 10 діб, незалежно від причини залишення виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Про призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

За змістом наведеної норми, підставою для призупинення виплати грошового забезпечення військовослужбовцю є самовільне залишення військової частини або місця служби, строк якого перевищує 10 діб.

В той же час, в обґрунтування позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивач зазначала, що у відповідача на час прийняття оскаржуваного наказу були відсутні правові підстави для призупинення виплати грошового забезпечення позивачу, оскільки ОСОБА_1 залишала військову частину на строк, що не перевищував 10 діб.

Проте, розглядаючи дану справу, суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки вказаним доводам позивача та не навели мотивів в своїх рішеннях, які слугували б підставою для їх не врахування.

Крім того, в обґрунтування доводів касаційної скарги позивач зазначила, що пунктом 7 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22 червня 2015 року № 132 ДСК (із змінами, внесеними наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07 жовтня 2015 року № 219 ДСК) пункт 26 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 03 червня 2015 року № 117 ДСК було скасовано, що свідчить про визнання відповідачем протиправності пункту 26 наказу від 03 червня 2015 року № 117 ДСК.

Однак, в порушення вимог статей 163, 207 Кодексу адміністративного судочинства України суди першої та апеляційної інстанцій не з`ясували усі дійсні обставини справи та не надали їм належної правової оцінки.

Не встановлення в судовому процесі судами першої та апеляційної інстанцій зазначених вище обставин як таких, що мають суттєве значення у справі, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов`язків сторін у даному спорі, та відповідно до положень частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: С.В. Головчук

М.І. Мойсюк