Справа № 804/6785/15
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2016-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
і м е н е м У к р а ї н и
07 липня 2016 рокусправа № 804/6785/15
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Дурасової Ю.В.
суддів: Туркіної Л.П. Чередниченко В.Є.
за участю секретаря судового засідання: Комар Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2
на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2015 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , треті особи без самостійних вимог: Військова прокуратура Дніпропетровського гарнізону, Управління Державної казначейської служби України у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Дніпропетровської області, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,-
Позивач ОСОБА_1 25 березня 2013 звернувся до суду з позовом до відповідачів: Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, в якому просила:
визнати протиправними дії суб`єкта владних повноважень та скасувати наказ №64-пм від 08.12.2011р. тимчасово виконуючого обов`язки командира повітряного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 генерал-майора ОСОБА_2 в частині звільнення ОСОБА_1 з військової служби у відставку за пунктом в частини шостої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу - за віком;
визнати протиправними дії суб`єкта владних повноважень та скасувати наказ №92 від 24.04.2012р. тимчасово виконуючого обов`язки командира Військової частини НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_3 в частині звільнення ОСОБА_1 з військової служби та виключення зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення за пунктом в частини шостої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу - за віком;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 та Військову частину НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника апаратної телефонного засекреченого зв`язку Військової частини НОМЕР_2 у військовому званні сержант військової служби за контрактом та звільнити у встановленому порядку за пунктом б частини шостої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу - за станом здоров`я;
стягнути з Віськової частини НОМЕР_2 моральну шкоду у розмірі 10 000, 00 грн.
Позов обґрунтовано неправомірністю дій посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , в результаті яких було винесено оскаржувані накази від 08.12.2011 року № 64-пм та від 24.04.2012 року №92, якими ОСОБА_1 звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення. Позивач також звертає увагу на те, що про протиправність винесення оскаржуваних нею наказів також свідчать докази, які підтверджують складання нового контракту та підготовку документів на продовження ОСОБА_1 військової служби. Позивач також зазначає, що внаслідок неправомірних дій відповідачів її стан здоров`я суттєво погіршився, їй завдано моральної шкоди та вона має вимушений прогул. Крім того, у позовній заяві ОСОБА_1 також зауважує щодо порушення порядку її звільнення в розрізі не проведення з нею жодної бесіди, не надання та оформлення відповідних документів на звільнення. Так, на думку позивача, відповідачі формально підійшли до звільнення її з військової служби, у зв`язку з тим, що, не з`ясувавши стан здоров`я ОСОБА_1 та не врахувавши поданої до командирів військових частин заяви щодо доцільності звільнення саме за станом здоров`я, однак звільнили її за за віком.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2015 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ №64-пм від 08.12.2011р. тимчасово виконуючого обов`язки командира повітряного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 генерал-майора ОСОБА_2 в частині звільнення ОСОБА_1 з військової служби у відставку за пунктом в частини шостої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу - за віком.
Визнано протиправним та скасовано наказ №92 від 24.04.2012р. тимчасово виконуючого обов`язки командира Військової частини НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_3 в частині звільнення ОСОБА_1 з військової служби та виключення зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення за пунктом в частини шостої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу - за віком.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 та Військову частину НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника апаратної телефонного засекреченого зв`язку Військової частини НОМЕР_2 у військовому званні сержант військової служби за контрактом.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачі звернулися з апеляційними скаргами, в яких просять скасувати оскаржувану постанову суду та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову (а.с. 2-6, 14-18 т. 3).
Апеляційні скарги обґрунтовані тим, що рішення суду першої інстанції суперечить принципу законності та справедливості. Посилаються на те, що оскаржувані позивачем накази відповідають чинному законодавству. Станом на 10.12.2011 року ОСОБА_1 виповнилося 50 років, що відповідно до ст.. 22 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» перевищує встановлений граничний вік перебування на військовій службі для військовослужбовців зазначеної категорії до 45 років. Військовослужбовці можуть бути залишені на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, на строк до 5 років. Позивач повністю вичерпала строк залишення на військовій службі понад граничний вік. Дія контракту з ОСОБА_1 припинялася в грудні 2011 року у зв`язку з чим видано наказ від 08.12.2011 року № 64-пм, однак позивач перебувала у відпустці, тому Військова частина НОМЕР_2 не могла видати наказ про її звільнення під час перебування у відпустці; перебуваючи у відпустці позивач захворіла, тому Військова частина НОМЕР_2 також не могла звільнити особу в період знаходження на лікарняному. Тому, після відпустки та лікарняного позивач була звільнена наказом №92 від 24.04.2012 року. Посилаються також на пропущення позивачем строку звернення до суду. Зазначають, що позивачу була відома дата її звільнення, однак вона пропустила встановлений місячний строк звернення до суду, звернувшись лише в 2013 році.
В запереченнях на апеляційні скарги зазначено, що строк звернення до суду пропущено з поважних причин, оскільки дізналася про звільнення лише 28.02.2013 року після постановлення ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.12.2012 року, якою було відмовлено Дніпропетровському прокурору у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.09.2012 року по справі №2а/0470/6681/12. Вважає, що відповідачі підійшли до звільнення позивача формально, не вияснили всіх обставин, не встановили фактичний стан здоров`я позивача, не провели бесіди. Вказує, що отримала розрахунок через місяць після звільнення. Зазначає, що граничний вік знаходження на військовій службі 45 років. Залишитися на військовій службі понад граничний вік можуть військовослужбовці на строк до 5 років. Тому вважає, що повинна бути поновлена на посаді начальника апаратної телефонного засекреченого зв`язку, та з урахуванням довідки про стан здоров`я звільнена «за станом здоров`я». Просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В судовому засіданні представник відповідачів апеляційні скарги підтримав. Надав пояснення аналогічні, викладеним в апеляційних скаргах. Просить апеляційні скарги задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позову.
Позивач та представник позивача проти апеляційних скарг заперечили, вважають рішення суду законним та обґрунтованим.
Позивач суду пояснила, що бажає щоб її звільнили «за станом здоров`я», а не «за віком», як зазначено в наказах.
Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилися, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином.
Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частин 1, 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
З матеріалів справи вбачається, позивачем оскаржуються наказ №64-пм від 08.12.2011р. тимчасово виконуючого обов`язки командира повітряного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 генерал-майора ОСОБА_2 та наказ №92 від 24.04.2012р. тимчасово виконуючого обов`язки командира Військової частини НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_3 та дії вчинені на підставі цих наказів.
При цьому, в якості підстави для поновлення строку звернення до суду з позовом ОСОБА_1 зазначає те, що лише 28.02.2013 р. після винесення ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.12.2012 року, де було відмовлено Дніпропетровському прокурору з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.09.2012 року у справі № 2а/0470/6681/12, тобто саме з цієї дата вона дізналася про порушення своїх прав. Таким чином, пропуск строку звірення до суду з позовом ОСОБА_1 пов`язує не з тим, що їй не було невідомо про наявність зазначених наказів від 08.12.2011р., 24.04.2012р. та дій вчинених на підставі цих наказів, а у зв`язку з відмовою Дніпропетровському прокурору з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері у відкритті апеляційного провадження.
Однак, такі доводи позивача не відповідають встановленим обставинам справи.
Зокрема, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що встановлення обмежених строків звернення до суду законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.
Однак, в матеріалах справи відсутні докази наявності обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з цим позовом.
Обставини справи свідчать про те, що позивач будучи обізнаним про можливе порушення своїх прав, свобод чи інтересів оскаржуваними наказами у встановлений строк звернення до суду не звернулася, доказів обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з цим позовом суду не надала.
Слід зазначити й про те, що практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» яка є джерелом права, свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строку для звернення до суду за захистом порушених прав.
Згідно зі статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.
Враховуючи те, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу строків встановлених на те законом, суд апеляційної інстанції зробив висновок про необхідність залишення позову без розгляду.
Відповідно до частини 1 статті 203 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.
Пунктом 9 частини 1 статті 155 КАС України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.
Також колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що суд першої інстанції зобов`язав відповідачів поновити позивача на посаді начальника апаратного телефонного засекреченого зв`язку Військової частини НОМЕР_2 у військовому званні сержант військової служби за контрактом. Однак, позивач також просила звільнити її за пунктом «б» частини 6 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» - «за станом здоров`я».
Натомість, суд першої інстанції не дослідив в повному обсязі заявлених позивачем вимог та зобов`язавши відповідачів поновити позивача на посаді начальника апаратного телефонного засекреченого зв`язку Військової частини НОМЕР_2 у військовому званні сержант військової служби за контрактом вийшов за межі позовних вимог та порушив норму п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», згідно якої граничний вік знаходження на військовій службі для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом 45 років. Понад граничний вік перебування на військовій службі можуть залишитися військовослужбовці на строк до 5 років.
Згідно матеріалів справи позивач 10.12.1961 року народження. Отже, на 10.12.2011 року їй виповнилося 50 років. Таким чином, на 10.12.2011 позивач в повному обсязі використала можливість знаходження на військовій службі понад граничний вік.
На день досягнення 50-річного віку ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) позивач не хворіла, довідка про стан її здоров`я надавала підстави для звільнення позивача «за віком»; контракт, укладений між позивачем та відповідачем від 10.12.2007 року (укладався на 4 роки) припиняв свою дію 10.12.2011 року, отже позивач знала, що контракт з нею укладений на 4 роки та припиняв свою дію 10.12.2011 року. Слід зазначити, що знаходження позивача в грудні 2011 року у відпустці не надавало правових підстав для продовження військової служби та укладення контракту в силу п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» - граничний вік знаходження на військовій службі.
В позові позивач зазначила, що в період відпустки вона дізналася, що нібито до військової частини НОМЕР_2 надійшов наказ про її звільнення (а.с. 3 т. 1). Отже, про можливе порушення своїх прав позивач могла бути обізнаною, могла дізнатися при зверненні безпосередньо до відповідача ще в період відпустки в грудні 2011 року. Натомість таких дій не вчинила. Також позивач в позові зазначала, що розрахунок з нею був здійснено через місяць після звільнення. Тобто в травні 2012 року. Отже, про остаточне своє звільнення в силу наказу №92 від 24.04.2012 року позивачу було відомо щонайбільше 30.05.2012 року. Однак, позивач не звернулася до суду з позовом. Звернення позивача до прокуратури не позбавляє права на звернення до суду.
Таким чином, звернення позивача до адміністративного суду з позовом лише 25.03.2013 року колегія суддів апеляційної інстанції визначає таким що вчинено з порушенням місячного строку звернення до суду.
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково, постанову суду першої інстанції скасувати та залишити позов ОСОБА_1 без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.
Керуючись п. 9 ч. 1 ст. 155, ст. 203, 206 КАС України, суд, -
Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 задовольнити частково.
Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2015 року скасувати.
Позов залишити без розгляду.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий: Ю.В. Дурасова

Суддя: Л.П. Туркіна

Суддя: В.Є. Чередниченко