Справа № 821/98/16
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2016-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2016 р.м.ОдесаСправа № 821/98/16

Категорія: 8 Головуючий в 1 інстанції: Кисильова О.Й.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - доповідача Кравця О.О.
судді -Домусчі С. Д.
судді - за участю секретаря Коваля М.П. Левицької З.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 01.03.2016 р. по справі за адміністративним позовом Спільної виробничо-комерційної фірми "Діпаріс" до Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області про зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

29.01.2016 р.Спільна виробничо-комерційна фірма "Діпаріс" звернулася до суду із позовом до Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області та просила зобов'язати відповідача списати безнадійну заборгованість по платежу "ПДВ із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)" у сумі 162642,15 грн., а також пеню в сумі 3706,52 грн., і штрафні санкції у сумі 2789,60 грн., яка виникла у 2009 році, стосовно якої минув строк позовної давності за податковим повідомленням-рішенням від 02.06.2009 р. № /0 та з інших зборів та забруднення навколишнього природного середовища до Фонду охорони навколишнього природного середовища у сумі 2770,03 грн. за податковим повідомленням-рішенням від 02.06.2009 р. № /0.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 01.03.2016 року позов був задоволений.

Не погоджуючись зі вказаним судовим рішенням представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст.34 -39 КАС України.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню за встановлених обставин:

Згідно вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом 1-ої інстанції було встановлено , що 02.06.2009 року податковим органом було прийнято податкове повідомлення - рішення № /0 про визначення СВКФ "Діпаріс" грошового зобов'язання по податку на додану вартість у загальній сумі 291833,00 грн., в тому числі за основним платежем у розмірі 194555,00 грн. та за штрафними санкціями у розмірі 97278,00 грн.

Згідно постанови Херсонського окружного адміністративного суду від 10.11.2009 року у справі № 2а-10858/09/2170, яка набрала законної сили 31.05.2011 року згідно ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2011 року, податкове повідомлення - рішення від 02.06.2009 року № /0 визнано недійсним в частині визначення податкового зобов'язання по податку на додану вартість за основним платежем у сумі 60768,00 грн. та за штрафними санкціями у сумі 30384,00 грн., та залишено в силі в частині визначення грошового зобов'язання у загальній сумі 200681,00 грн., в тому числі за основним платежем у розмірі 133787,00 грн. та за штрафними санкціями у розмірі 66894,00 грн.

З набранням законної сили постанови Херсонського окружного адміністративного суду від 10.11.2009 року у справі № 2а-10858/09/2170, тобто з 01.06.2011 року грошове зобов'язання по податку на додану вартість у загальній сумі 200681,00 грн., визначене у податковому повідомленні - рішенні від 02.06.2009 року № /0 набуло статусу узгодженого, а після спливу 10 календарних днів, наступних за днем узгодження грошового зобов'язання, а саме 11.06.2011 року грошове зобов'язання по податку на додану вартість у загальній сумі 200681,00 грн. за податковим повідомленням - рішенням від 02.06.2009 року № /0 набуло статусу податкового боргу.

02.06.2009 року податковим органом було прийнято податкове повідомлення - рішення № /0 про визначення позивачу грошового зобов'язання по іншим зборам за забруднення навколишнього природного середовища до Фонду охорони навколишнього природного середовища у загальній сумі 3062,50 грн., в тому числі за основним платежем у сумі 1498,00 грн. та за штрафними санкціями у сумі 1564,50 грн., яке було вручено відповідачу 02.06.2009 року та не оскаржувалось, а тому визначене грошове зобов'язання набуло статусу податкового боргу.

З урахуванням переплати у сумі 292,47 грн., що обліковувалась в інтегрованій картці платника податків за платежем "інші збори за забруднення навколишнього природного середовища до Фонду охорони навколишнього природного середовища", залишок несплаченого грошового зобов'язання складає 2770,03 грн.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 10.02.2015 року у справі № 821/4692/14 року, яка набула законної сили 19.05.2015 року, на підставі ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду, адміністративний позов ДПІ у м. Херсоні ГУ Міндоходів у Херсонській області до СВКФ "Діпаріс" про стягнення податкового боргу задоволено частково:було відмовлено в частині стягнення податкового боргу у загальній сумі 165412,18 грн., в тому числі ПДВ у сумі 162642,15 грн., та з інших зборів та забруднення навколишнього природного середовища до Фонду охорони навколишнього природного середовища у сумі 2770,03 грн. Рішення суду в частині відмови у задоволені вимог щодо стягнення податкового боргу у загальній сумі 165 412,18 грн., мотивоване тією обставиною, що ДПІ у м. Херсоні ГУ Міндоходів у Херсонській області пропустила 1095 днів звернення до суду з вказаною вимогою.

11.03.2015 року позивач звернувся до податкового органу з заявою про списання безнадійної заборгованості по платежам: "ПДВ із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)" у сумі 162 642,15 грн., а також пеню в сумі 3706,52 грн., і штрафні санкції у сумі 2789,60 грн., та по іншим зборам та забруднення навколишнього природного середовища до Фонду охорони навколишнього природного середовища у сумі 2770,03 грн. Звернення обґрунтоване тим, що податковий борг виник у 2009 році, щодо нього минув строк позовної давності, тому він має бути визнаний безнадійним боргом та списаний.

На повторну заяву позивача від 14.04.2015 року надійшла відповідь ДПІ від 22.04.2015 року № 5909/9/21-03-23-12, що заява про списання податкового боргу буде розглянута в термін з 10 пo 30 травня 2015 року, про що буде повідомлено додатково, проте будь-якого повідомлення від податкового органу не надходило.

04.11.2015 року позивач втретє звернувся до відповідача із клопотанням про інформування щодо списання безнадійного податкового боргу.

19.11.2015 року відповідач повідомив, що зобов'язання за податковим повідомленням - рішенням № /0 погашено на підставі абз. 2 п. 87.9 ст. 87 Податкового Кодексу України. Щодо списання безнадійної заборгованості за ППР № /0 - про визначення грошового зобов'язання по іншим зборам та забруднення навколишнього природного середовища у сумі 2770,03 грн. відповіді не було.

26.11.2015 року позивач вчетверте звернувся до податкового органу щодо роз'яснень за рахунок яких коштів було погашено податковий борг, але відповіддю від 25.12.2015 року ДПІ продублювала попередній лист від 19.11.2015 року.

Відповідно до п. 87.9 ст. 87 ПК України у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов'язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом.

Згідно п.102.1 ст.102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов'язань за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку.

Згідно п.102.4 ст.102 ПК України у разі якщо грошове зобов'язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у пункті 102.1 цієї статті, податковий борг, що виник у зв'язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов'язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу. Якщо платіж стягується за рішенням суду, строки стягнення встановлюються до повного погашення такого платежу або визначення боргу безнадійним.

Відповідно до п.п. 4.1.4. п.4.1. ст. 4 ПК України (в редакції, діючої на момент прийняття рішення податковим органом), основним принципом податкового законодавства є презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу

Відповідно до п.56.21 ст.56ПК України у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.8 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно п. 53 Рішення ЄСПЛ по справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява №387/03); при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом»; тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими

Згідно п. 110 Рішення ЄСПЛ по справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (заява №36985/97); адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав для призначення податкових штрафів має саме податкове управління»

Згідно п. 38 Рішення ЄСПЛ по справі «Інтерсплав проти України» (заява № 803/02); у разі наявності у державних органів інформації про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.

Згідно п.47,49 Рішення ЄСПЛ у справі «"Україна-Тюмень" проти України» (Ukraine-Tyumen v. Ukraine) від 22 листопада 2007 року, заява 22603/02, стаття 1 Першого протоколу ( 994_535 ) містить три чітких норми: "перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.... Ці норми не є окремими, а є пов'язаними між собою. Друга та третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, та, отже, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі" (див., наприклад, рішення у справі "Ян та інші проти Німеччини" (Jahn and Others v. Germany), NN 46720/99, 72203/01 та 72552/01, параграф 78, ECHR 2005-...).

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу ( 994_535 ) полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом всіх статей Конвенції ( 995_004 ) (див. рішення у справах "Амюр проти Франції" (Amuur v. France) від 25 червня 1996, Reports of Judgments and Decisions 1996-III, pp. 850-51, параграф 50; "Колишній Король Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v. Greece), N 25701/94, параграф 79, ECHR 2000-XII; та "Малама проти Греції" (Malama v. Greece), N 43622/98, параграф 43, ECHR 2001-II).

Згідно п. 57. Рішення ЄСПЛ по справі «Щокін проти України»

(Заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14 жовтня 2010 року Суд не може не помітити вимогу підпункту 4.4.1 пункту 4.4 статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21 грудня 2000 року( норма ідентична нормам , що містяться у п.п. 4.1.4. п.4.1. ст. 4 та п.56.21 ст.56ПК ПК України ), який передбачав, що в разі, коли національне законодавство припускало неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків платників податків національні органи були зобов'язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для платника податків. Однак у справі, що розглядається, органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати прибуткового податку.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду 1-ої інстанції ,що грошове зобов'язання по податку на додану вартість у загальній сумі 200681,00 грн., визначене у податковому повідомленні - рішенні від 02.06.2009 року № /0, що набуло статусу податкового боргу 11.06.2011 року внесено до інтегрованої картки по ПДВ лише 14 квітня 2014 року двома платежами основним - у розмірі 133787,00 грн. та за штрафними санкціями у розмірі 66894,00 грн. Починаючи із 24 червня 2014 року податковий орган спрямовував поточні платежі СВКФ "Діпаріс" із ПДВ на погашення зазначеного боргу, тобто після спливу 1095 денного строку у порушення вимог п.102.1 ст.102 ПК України, а зазначені суми є безнадійним боргом та підлягають списанню за рішенням органу доходів і зборів, до функцій якого належить списання безнадійного податкового боргу, відповідно до Порядку списання безнадійного податкового боргу платників податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10.10.2013 р. № 577 , а саме щоквартально протягом двадцяти календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку, передбаченого для подання податкової декларації (розрахунку) за звітний (податковий) квартал (п. 4.4 Порядку).

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні апелянтом фактичних обставин і норм матеріального права.

Згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно з ч.2 ст.200 КАС України (в редакції на момент вчинення процесуальної дії) не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Таким чином , апеляційний суд доходить до висновку, що не має підстав в межах доводів апеляційної скарги для скасування чи зміни постанови суду 1-ої інстанції .

Керуючись ч.1 ст. 195, ст.196, п.1 ч.1. ст.198, 200, п.1 ч.1 ст. 205,ст. 206,210, 211, 212 , ч. 5 ст. 254 КАС України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області-залишити без задоволення, а постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 01.03.2016 р. -без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення ,та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий

суддя-доповідач Кравець О.О.

Суддя Домусчі С.Д.

Суддя Коваль М.П.