Справа № 809/466/16
Суддя: Боршовський Т.І.
Дата ухвалення: 2016-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2016 р. Справа № 809/466/16

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Боршовського Т.І.

за участю секретаря судового засідання Ферштей А.М.

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Товариства з обмеженою відповідальністю Електролюкс Україна

про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в сумі 197107,79 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Івано-Франківське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (надалі позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Електролюкс Україна» (надалі відповідач, ТОВ «Електролюкс Україна») про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в сумі 197107,79 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач, в порушення статей 19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», не виконав нормативу по працевлаштуванню трьох інвалідів та в строк до 16.04.2016 року самостійно не сплатив адміністративно-господарські санкції за три робочі місця, призначені для працевлаштування інвалідів і не зайняті інвалідами, в розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві на загальну суму 195465,87 гривень. Крім того, позивачем за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій, відповідно до частини 2 статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», нарахована відповідачу пеня в розмірі 1641,92 грн. Загальна сума адміністративно-господарських санкцій складає 197107,79 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні та в письмових поясненнях від 08.06.2016 року проти позову заперечив, вказавши, що ТОВ «Електролюкс Україна» було вжито усіх необхідних заходів для створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, повідомлено Івано-Франківський центр зайнятості про наявні вакансії для інвалідів та подано позивачу відповідні звіти про зайнятість та працевлаштування інвалідів. Окрім цього, представник ТОВ «Електролюкс Україна» зазначив, що відповідач щомісячно розміщував у газеті ''Афіша Прикарпаття'' оголошення про вакантні місця, створені підприємством для працевлаштування інвалідів, а також на його замовлення Івано-Франківським центром зайнятості було проведено міні-ярмарок вакансій для осіб з обмеженими фізичними можливостями. ТОВ «Електролюкс Україна» самостійно подавало до позивача звіти про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2015 рік форми №10-ПІ. При цьому, відповідач самостійно розрахував суму адміністративно-господарських санкцій за неумисне невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, так як це вимагають правила заповнення звіту, яку стягує у судовому порядку позивач. Враховуючи те, що ТОВ «Електролюкс Україна» створило необхідні робочі місця відповідно до встановлених нормативів, інформувало територіальний центр зайнятості про наявність вільних робочих місць, належним чином розглядало пропозиції щодо працевлаштування направлених інвалідів, представник відповідача вважає, що відсутні підстави для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць, оскільки відсутня вина ТОВ «Електролюкс Україна» як обовязковий елемент для притягнення до юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій. Враховуючи вищевикладене, представник відповідача у задоволенні позову просив відмовити.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення, суд встановив таке.

ТОВ «Електролюкс Україна» є юридичною особою, яка здійснює господарську діяльність та використовує найману працю. У 2015 році середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу відповідача складала 208 осіб, середня річна заробітна плата штатного працівника становила 65155 гривень. За вказаний період відповідачем, в розумінні вимог частини 1 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», не забезпечено впродовж 2015 року працевлаштування інвалідів на 3-х вакантних посадах із 8 необхідних робочих місць для осіб із обмеженими фізичними можливостями.

Така обставина не заперечується відповідачем і відповідає даним ОСОБА_3 про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2015 рік форми №10-ПІ, який поданий 10.03.2016 року за №16-1239 (а.с. 8).

Із урахуванням встановленого статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» чотирьох відсоткового розміру нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів від середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, позивач на основі даних ОСОБА_3 про зайнятість і працевлаштування інвалідів та при наявності 208 працівників у 2015 році, так як і відповідач визначив, що зайняттю і працевлаштуванню у відповідача підлягало 8 інвалідів. На підставі частини 1 статті 20 згаданого Закону, враховуючи те, що у ОСОБА_3 відповідач вказав зайнятість інвалідами лише 5 робочих місця, позивач розрахував адміністративно-господарські санкції в сумі 195465,87 гривень, - у розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві відповідача за одне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом (13552300,00 грн. : 208 * 3 = 195465,87 гривень). Аналогічний розмір санкції у рядку 06 ОСОБА_3 розрахував і відповідач (а.с. 8-9).

Вирішуючи даний спір суд виходив з таких мотивів та норм права.

Основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантування їм рівних з усіма іншими громадянами можливостей для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями та інтересами визначені Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (надалі Закон).

Відповідно до частини 1 статті 17 вказаного Закону, з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, не забороненою законом.

Право інвалідів на працю, їх працевлаштування реалізується шляхом створення спеціального робочого місця, адаптацією основного й додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Частиною 3 статті 18 Закону встановлює обовязок підприємств, установ, організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю, виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації та забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством; надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно частини 1 статті 19 Закону, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою статті 19 коментованого Закону, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення (частина 2 статті 19 Закону).

Відповідно до частини 3 статті 19 Закону, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Частиною 7 статті 19 Закону передбачено, що порядок реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, його відділеннях, строки подання йому звітів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, зарахування кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, контролю за виконанням нормативів робочих місць та перевірки підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, щодо їх реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, його відділеннях, подачі щорічного звіту, а також надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Частиною 9 статті 19 Закону встановлено обовязок роботодавців, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєстрації у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щорічного подання цим відділенням звітів про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Порядок подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затверджено постановою Кабінету Міністрів України за № 70 від 31.01.2007 року «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Згідно пункту 2 зазначеного Порядку, звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду соціального захисту інвалідів, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом. Форма вказаного звіту затверджена наказом Міністерства праці та соціальної політики України за № 42 від 10.02.2007 року.

Як зясовано у судовому засіданні відповідач 10.03.2016 року подав позивачу ОСОБА_3 про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2016 рік за № 16-1239. В даному ОСОБА_3 товариство самостійно вказало середньооблікову чисельність штатних працівників підприємства в кількості 208 осіб, з них 5 штатних працівників, яким встановлена інвалідність, а необхідна кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону, визначена в кількості 8-ми осіб. У звязку із цим, відповідач самостійно розрахував розмір адміністративно-господарської санкції, яка відповідає розрахунку позивача, та яку ТОВ «Електролюкс Україна» повинно було сплатити до 16.04.2016 року, за незайняття трьох робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів (а.с. 8).

Розрахунком суми позову, предявленого щодо стягнення заборгованості по сплаті адміністративно-господарських санкцій з ТОВ «Електролюкс Україна» за незайняті робочі місця для працевлаштування інвалідів, підтверджено обставини щодо чисельності штатних працівників відповідача, а також сума самостійно розрахованих адміністративно-господарських санкцій 195465,87 грн. (а.с. 9).

При вирішенні даного адміністративного спору, з метою дослідження доводів позивача щодо недотримання відповідачем необхідного нормативу забезпечення робочих місць інвалідами, а також зустрічні заперечення ТОВ «Електролюкс Україна» з приводу виконання усіх необхідних умов для фактичного працевлаштування осіб із обмеженими фізичними можливостями відповідно до вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», суд виходив з того, що обовязковій перевірці підлягають такі питання:

- виділення та створення відповідними субєктами господарювання робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць;

- створення для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації;

- надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів;

- звітування Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

- спрямування центрами зайнятості інвалідів до роботодавців та випадки безпосереднього звернення інвалідів до роботодавців з питань працевлаштування;

- причини непрацевлаштування роботодавцями інвалідів.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач зареєстрований в Івано-Франківському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів і щорічно подає відповідні ОСОБА_3 про зайнятість і працевлаштування інвалідів форми №10-ПІ, в тому числі подано такий ОСОБА_3 і за 2015 рік.

У судовому засіданні представник відповідача зазначив, що ТОВ «Електролюкс Україна» у 2015 році створено на підприємстві 8 робочих місць для інвалідів. Однак, на підтвердження вказаної обставини представник відповідача надав суду лише фото встановлених пандусів та системи автоматичного відкривання дверей (а.с. 139-141), при цьому жодного письмового документа, в тому числі наказу керівника товариства про створення зазначених робочих місць для інвалідів, представником ТОВ «Електролюкс Україна» до своїх письмових пояснень від 08.06.2016 року не додав.

Щодо подання відповідачем державній службі зайнятості необхідної інформації про наявні вакантні робочі місця для інвалідів, то суд вказує на таке.

Із відповідей Івано-Франківського міського центру зайнятості за № 1402-05/18-16 від 20.05.2016 року (а.с. 31), № 4121-05/10-15 від 28.12.2015 року (а.с. 61), № 03-199/890 від 01.10.2015 року (а.с. 62) і долучених ОСОБА_3 про наявність вакансій форми №3-ПН поданих згідно наказу Міністерства праці та соціальної політики України за № 316 від 31.05.202013 року, слідує, що відповідачем подавалися в 2015 році в повному обсязі звіти форми №3-ПН (а.с. 32-54, 64-109).

Також представник ТОВ «Електролюкс Україна» зазначив, що відповідач щомісячно розміщував у газеті ''Афіша Прикарпаття'' оголошення про вакантні місця, створені підприємством для працевлаштування інвалідів, що підтверджується наявними у справі копіями вказаних оголошень (а.с.110-138).

Щодо обставини з приводу направлення центром зайнятості інвалідів до відповідача і причини їх працевлаштування чи не працевлаштування, то суд встановив таке.

За змістом листів Івано-Франківського міського центру зайнятості № 1402-05/18-16 від 20.05.2016 року, № 03-199/890 від 01.10.2015 року, останнім на ТОВ «Електролюкс Україна» протягом 2015 року було направлено 3 осіб з інвалідністю для працевлаштування.

Із вказаних 3 осіб: ОСОБА_4 працевлаштований відповідачем з 01.07.2015 року на підставі наказу від 30.06.2016 року № 75-к, що підтверджується корінцем направлення на працевлаштування № 0008001 від 19.06.2015 року (а.с. 56). Також згідно листа Івано-Франківського міського центру зайнятості № 1402-05/18-16 від 20.05.2016 року ОСОБА_5 самостійно відмовився від запропонованої відповідачем вакансії, що підтверджується корінцем направлення на працевлаштування № 0027002 від 31.08.2015 року (а.с. 55).

Щодо ОСОБА_6, якому видано направлення на працевлаштування № 0027003 від 10.09.2015 року, то суд встановив таке.

В судове засідання відповідач надав копії наказу № 91-к від 27.11.2014 року про прийняття ОСОБА_6 на посаду оператора виробничої лінії в складальний цех (а.с. 145) та наказу № 113-к від 13.01.2015 року про його звільнення із займаної посади (а.с. 144). Однак вказані накази суд не може взяти до уваги як докази виконання відповідачем зобовязання щодо працевлаштування на підприємстві в 2015 року ОСОБА_6, оскільки 10.09.2015 року Івано-Франківський міський центр зайнятості повторно видав ОСОБА_6 направлення на працевлаштування № 0027003 на посаду оператора виробничої дільниці ТОВ «Електролюкс Україна» (а.с. 170). Однак вказаний безробітній після відвідування відповідача повернув корінець направлення без відповіді роботодавця, що повязано з відмовою ТОВ «Електролюкс Україна» внести результат співбесіди в корінець направлення. При цьому, 26.08.2015 року ОСОБА_6 попередньо було видано письмову рекомендацію, на якій є скріплений печаткою ТОВ «Електролюкс Україна» запис про те, що рішення про працевлаштування буде прийнято до 09.09.2015 року після проходження медичного огляду (а.с. 172). 08.09.2015 року ОСОБА_6 пройшов медичну комісію та згідно висновку медичного огляду (а.с. 174) та індивідуальної програми реабілітації (а.с. 173), встановлено можливість безробітного ОСОБА_6 виконувати роботу оператора виробничої дільниці. Згідно акту від 17.09.2015 року, складеного працівниками Івано-Франківського міського центру зайнятості, ОСОБА_6 був згідний приступити до роботи на ТОВ «Електролюкс Україна», та зафіксовано факт відмови відповідача від заповнення корінця направлення на працевлаштування ОСОБА_6 (а.с. 171). Жодних доказів в спростування цих обставин відповідач суду згідно статті 71 КАС України не подав.

При цьому, у звіті форми 3-ПН від 10.09.2015 року (а.с. 95-97), як і в такому ж звіті за попередній місяць від 11.08.2015 року (а.с. 92-94) та за наступний місяць від 13.10.2015 року (а.с. 98-100), ТОВ «Електролюкс Україна» повідомляло про наявність вакансій оператора виробничої лінії (3 вакансії) та оператора складу (1 вакансія), та самостійно визначило відповідні вимоги до посади оператора виробничої лінії: освіта професійно-технічна, неповна вища, інвалід 3 групи (а.с. 96). Вказаним вимогам інвалід ОСОБА_6 відповідав.

Таким чином, за вказаних обставин, суд дійшов висновку про те, що відповідач безпідставно відмовив у працевлаштуванні інваліда ОСОБА_6

Щодо обставин здійснення безпосередньо позивачем заходів щодо працевлаштування інвалідів, то як вбачається з листа № 03-199/890 від 01.10.2015 року, Івано-Франківським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів було направлено відповідачу для працевлаштування двох осіб: ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Що стосується працевлаштування на ТОВ «Електролюкс Україна» ОСОБА_7, то суд встановив таке.

В матеріалах справи міститься акт про проведення співбесіди з інвалідом на предмет працевлаштування від 25.11.2015 року, згідно якого, за результатами співбесіди ОСОБА_7 відмовилась від працевлаштування на посаду оператора виробничої дільниці, та погодилася на посаду прибиральника. Однак згідно вказаного акта, така посада на час складання цього акта була зайнята (а.с. 57). Факт відмови ОСОБА_7 від вакансії оператора виробничої лінії ТОВ «Електролюкс Україна» підтверджується також її письмовою відмовою від 25.11.2015 року (а.с. 183).

Відповідач на підтвердження факту заповнення вакансії прибиральника станом на листопад 2015 року подав до суду довідку від 01.07.2016 року (а.с. 197) та наказ № 67-к від 21.05.2015 року (а.с. 201). Згідно вказаних документів, з 21.05.2015 року на посаду прибиральника виробничих приміщень в інженерний відділ прийнято ОСОБА_9 При цьому, в матеріалах справи міститься звіт ТОВ «Електролюкс Україна» від 20.05.2015 року форми № 3-ПН про наявність вакансії прибиральник виробничих приміщень (а.с. 198). Таким чином, не дочекавшись направлення на підприємство центром зайнятості для працевлаштування інваліда, відповідач на наступний день після подання звіту від 20.05.2015 року форми № 3-ПН про наявність вакансії прибиральника виробничих приміщень, заповнив дану вакансію, призначивши на дану посаду ОСОБА_9, який не є інвалідом, що й не заперечив в судовому засідання представник відповідача. За таких обставин, суд не може погодитися з доводами відповідача про те, що товариством вжито всіх заходів щодо працевлаштування на підприємстві інваліда на вакантну посаду прибиральника виробничих приміщень, а отже, відсутності вини підприємства в невиконанні обовязкового нормативу щодо працевлаштування інвалідів в 2015 році.

Щодо працевлаштування ОСОБА_8, якого направлено позивачем на ТОВ «Електролюкс Україна» згідно листа № 04-16/59 від 04.02.2015 року, то позивачем не подано суду жодних доказів відмови відповідача в працевлаштуванні цієї особи. Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, ОСОБА_8 повідомив телефонним звязком позивача про своє небажання в працевлаштуванні на ТОВ «Електролюкс Україна». За таких обставин, позивач згідно статті 71 КАС України не довів суду факту відмови відповідача в працевлаштуванні ОСОБА_8

Таким чином, відповідач не довів суду поважності і обґрунтованості причин відмови у працевлаштуванні двом інвалідам: ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Частиною 1 статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачена відповідальність роботодавців за не здійснення працевлаштування інвалідів. Так, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Згідно вимог частини 4 статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону.

Частиною 2 статті 20 вказаного Закону передбачено, що порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Суд не погоджується з доводами представника відповідача, що в квітні місяці 2015 року кількість працюючих на ТОВ «Електролюкс Україна» становила 176 осіб, з яких 14 працівників перебували в декреті, і як наслідок, в розрахунок адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця для працевлаштування інвалідів необхідно включати 162 працівника з відповідною квотою в 4 %, що становить 6 посад (а.с. 199), оскільки норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів має розраховуватися виходячи з середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік (тобто від загальної чисельності працюючих).

Аналогічного правового висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний суд України в постановах від 09.12.2014 року у справі № 21-523а14, 04.07.2011 року № 21-159а11, 17.09.2013 року № 21-232а13, 27.05.2014 року № 21-119а14.

За змістом частин 5 та 9 статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» визначено можливість стягнення несплаченої адміністративно-господарської санкції у судовому порядку. Спори, що виникають із правовідносин за статтями 19, 20 цього Закону, вирішуються Фондом соціального захисту інвалідів або в судовому порядку.

Окрім цього, суд звертає увагу на те, що адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою зазначеної статті передбачено, що учасник господарських відносин несе відповідальність, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналогічного правового висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний суд України в постановах від 28.01.2014 року у справі № 21-476а13 та від 19.11.2013 року № 21-397а13.

Зважаючи на те, що відповідач не довів відсутності своєї вини щодо не працевлаштування в 2015 році двох інвалідів, то суд вважає, що є підставними вимоги позивача щодо сплати адміністративно-господарської санкції за не працевлаштування в 2015 році двох інвалідів.

Отже, виходячи із вказаної відповідачем середньої річної заробітної плати штатного працівника ТОВ «Електролюкс Україна»в розмірі 65155,29 грн., то сума адміністративно-господарських санкцій за два незайняті робочі місця для працевлаштування інвалідів становить 130310,58 грн. (65155,29 грн. х 2 = 130310,58 грн.).

Щодо пені, то за період несплати до моменту звернення в суд із адміністративним позовом, з 16.04.2016 року по 29.04.2016 року за 14 днів, виходячи із суми адміністративно-господарської санкції (130310,58 грн.), суд розрахував пеню в розмірі 1094,61 грн. ((130310,58 грн. х 0,06 %) х 14 днів = 1094,61 грн.).

Отже, позов в частині вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача адміністративно-господарських санкцій в розмірі 130310,58 грн. та пені в розмірі 1094,61 грн. належить задовольнити, а в решті позову відмовити.

Щодо розподілу судових витрат в даній справі, то суд зазначає, що згідно положень частин 2, 4 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, за відсутності доказів понесення позивачем субєктом владних повноважень судових витрат, повязаних із залученням свідків чи проведенням судових експертиз, судові витрати по сплаті судового збору, здійснені позивачем, не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись статтями 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Електролюкс Україна (код 37183000, місцезнаходження: вул. Юності, 23а, місто Івано-Франківськ, 76495) на користь Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (код 13662300, місцезнаходження: вулиця Гуцульська, 9, місто Івано-Франківськ, 76007) адміністративно-господарські санкції в розмірі 130310 (сто тридцять тисяч триста десять) гривень 58 копійок та пеню в розмірі 1094 (одну тисячу девяносто чотири) гривні 61 копійку.

В задоволенні решти позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Суддя /підпис/ ОСОБА_10

Постанова складена в повному обсязі 12.07.2016 року.