Справа № 826/22337/15
Суддя: Моторний О.А.
Дата ухвалення: 2016-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" липня 2016 р. м. Київ К/800/11205/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Моторного О.А.

Суддів Борисенко І.В.,

Кошіля В.В.,

за участю секретаря - Калініна О.С.

та представників сторін:

від позивача - Фоменко М.С.,

від відповідача - Шкодич Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Гідроарматури»

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2016

у справі № 826/22337/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Гідроарматури»

до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.02.2016 позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 27.04.2015 за №0, 0, 0, 3, від 17.07.2015 за № 6 та від 21.09.2015 за № 8, 8, 4, прийняті Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2016 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.02.2016 скасовано. Прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві форми «Р» від 27.04.2015 № 3 про визначення грошового зобов'язання з екологічного податку на загальну суму 1 815,25 грн., у тому числі за основним платежем - 1 452,2грн., штрафними (фінансовими) санкціями - 363,05 грн. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві форми «Р» від 27.04.2015 № 3 про визначення грошового зобов'язання з екологічного податку на загальну суму 5730,71 грн., у тому числі за основним платежем - 4448,57 грн., штрафними (фінансовими) санкціями 1 282,14грн. В іншій частині позову - відмовлено.

В касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2016 в частині відмови у задоволенні позовних вимог та в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції, а в іншій частині постанову апеляційного суду залишити без змін.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що податковим органом проведено планову виїзну документальну перевірку ТОВ «Завод Гідроарматури» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 по 31.12.2013, за результатами якої складено акт від 14.04.2015 № 278/26-55-22-10/32555699, в якому встановлено порушення позивачем вимог податкового законодавства, а саме:

- пп.135.4.5 п.135.5 ст.135, п.138.2, п.138.8 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1, ст.139 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податкового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 1 069 402 грн. та завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток за 2013 рік у розмірі 1 013 952 грн.;

- п.185.1 ст.185, п.198.1, п.198.3, п.198.6, ст.198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 13 143грн.; завищення від'ємного значення податку на додану вартість на загальну суму 50 463 грн.; завищення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на загальну суму 48 138 грн.

- п.249.3, п.249.6 ст.249, ст.250 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податкового зобов'язання з екологічного податку за викиди в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення у розмірі 1 452,20 грн.; заниження податкового зобов'язання з екологічного податку за розміщення відходів у розмірі 4 448,57 грн.

На підставі висновків, викладених в акті перевірки, відповідачем 27 квітня 2015 року прийняті податкові повідомлення - рішення:

- форми «Р» № 0 про визначення грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 1 336 753 грн., у тому числі за основним платежем - 1 069 402 грн., штрафними (фінансовими) санкціями - 267 351 грн.;

- форми «П» № 0 про зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 1 013 952 грн.;

- форми «Р» № 0 про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 3261 грн., у тому числі за основним платежем - 2 609 грн., штрафними (фінансовими) санкціями - 652 грн.;

- форми «В1» № 0 про зменшення суми бюджетного відшкодування у розмірі 53 688 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями - 13 423грн.;

- форми «В4» № 0 про зменшення від'ємного значення податку на додану вартість у розмірі 41 859 грн.;

- форми «Р» № 3 про визначення грошового зобов'язання з екологічного податку на загальну суму 1815,25 грн., у тому числі за основним платежем - 1452,20 грн., штрафними (фінансовими) санкціями - 363,05 грн.;

- форми «Р» № 3 про визначення грошового зобов'язання з екологічного податку на загальну суму 5 730,71грн., у тому числі за основним платежем - 4 448,57грн., штрафними (фінансовими) санкціями - 1 282,14 грн.

За наслідками адміністративного оскарження, рішенням Державної фіскальної служби у м. Києві від 01.07.2015 № 10189/10/26-15-10-05-35, податкові повідомлення-рішення відповідача від 27.04.2015 № 0, 0, 0, 0, 0 та 3 - залишені без змін, а податкове повідомлення - рішення від 27.04.2015 № 3 скасовано в частині збільшення суми грошових зобов'язань з екологічного податку в частині основного зобов'язання у сумі 580,91 грн. та в частині штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 145,23 грн., а в іншій частині - залишено без змін, а первинна скарга позивача - частково задоволена.

В подальшому, відповідачем прийнято податкове повідомлення - рішення відповідача форми «Р» від 17.07.2015 № 6 про визначення грошового зобов'язання з екологічного податку на загальну суму 1089,11 грн, у тому числі за основним платежем - 871,29 грн., штрафними (фінансовими) санкціями - 217,82 грн. (замість частково скасованого податкового повідомлення - рішення від 27.04.2015 № 3).

В ході подальшого адміністративного оскарження Державна фіскальна служба України рішенням від 07.09.2015 № 19014/6/99-99-10-01-02-25 про результати розгляду повторної скарги збільшено податкове зобов'язання за податковим повідомленням-рішенням від 27.04.2015 № 0 за основним платежем на суму 94 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями на суму 23,50 грн.; скасовано податкове повідомлення - рішення від 27.04.2015 № 0 в частині зменшення бюджетного відшкодування на 5576 грн. та застосованих штрафних (фінансових) санкцій - 1394 грн., а повторну скаргу - задоволено частково.

На виконання рішення ДФС України про результати розгляду повторної скарги, відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення: форми «Р» від 21.09.2015 №8 про визначення грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 1 336 871 грн., у тому числі за основним платежем - 1 069 496 грн., штрафними (фінансовими) санкціями - 267 375грн. (замість податкового повідомлення - рішення форми «Р» від 27.04.2015 № 0); форми «В1» від 21.09.2015 № 8 про зменшення бюджетного відшкодування на загальну суму 48 112 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 12 029 грн. (замість податкового повідомлення - рішення форми «В1» від 27.04.2015 № 0); форми «Р» від 21.09.2015 № 4 про визначення грошового зобов'язання з екологічного податку на загальну суму 44,09 грн., у тому числі за основним платежем 35,27 грн., штрафними (фінансовими) санкціями - 8,82 грн., які в подальшому стали предметом оскарження позивачем у судовому порядку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з реальності здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами, натомість контролюючим органом не доведено відсутність фактичного виконання спірних господарських операцій, як і не доведено наявність факту узгодженості дій позивача з контрагентами задля незаконного отримання податкових вигод або обізнаності позивача з такими діями контрагентів.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень з податку на прибуток та податку на додану вартість, суд апеляційної інстанції виходив з того, що надані позивачем документи первинного бухгалтерського обліку не підтверджують реальності здійснення договорів поставки, укладених між позивачем та його контрагентами, що відповідно свідчить про відсутність у позивача права на відображення відповідних сум ПДВ у податковій звітності по підприємству за період, що підлягав перевірці.

Однак, колегія суддів, переглядаючи рішення судів попередніх інстанцій в касаційному порядку, не може погодитися з наведеними висновками суду апеляційної інстанції, беручи до уваги наступне.

Відповідно до п.135.1 ст.135 Податкового кодексу України доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (п. 135.2 ст.135 Податкового кодексу України).

Згідно п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За приписами пункту 138.4 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

При цьому, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що упродовж 2012 - 2013 років у позивача були фінансово-господарські взаємовідносини на підставі договорів поставки, що укладені з ТОВ «Сібол», ТОВ «Декорт Система», ТОВ «Квант Ресурс ТК», ТОВ «Профібілд», ТОВ «Крок Трейд ВСТ», ТОВ «Білдінг Стейт». Виконання вказаних договорів щодо поставки позивачем товарно-матеріальних цінностей підтверджується наявними в матеріалах справи, належним чином оформленими, первинним документами бухгалтерського обліку, зокрема видатковими накладними, податковими накладними та банківськими виписками.

Також, виконання укладеного між позивачем (як покупцем) та ТОВ «Техносила Україна» договору поставки підтверджується видатковими накладними, банківськими виписками.

В матеріалах справи відсутні докази встановлення податковим органом обставин на підтвердження того, що укладаючи спірні договори, учасники договірних відносин діяли з метою, яка є завідомо суперечною інтересам держави та суспільства. Податковим органом не доведено наявності протиправного умислу та мети при укладенні угод позивачем з вказаними контрагентами, що мали місце під час здійснення позивачем підприємницької діяльності.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач в акті перевірки та під час судового розгляду підтвердив факт декларування позивачем доходів, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, у повному обсязі у податковій звітності з податку на прибуток за 2012 - 2013 роки при здійсненні господарських операцій з вищезазначеними контрагентами. При цьому, жодних претензій щодо правильності складання та/або відсутності первинних документів бухгалтерського та податкового обліку відповідачем в акті перевірки не зазначено.

Натомість, в акті перевірки відповідач зазначив, з посиланням на довідки (акти) неможливості проведення зустрічних звірок покупців - ТОВ «Сібол», ТОВ «Декорт Система», ТОВ «Квант Ресурс ТК», ТОВ «Белат», ТОВ «Профібілд», ТОВ «Крок Трейд ВСТ», ТОВ «Білдінг Стейт», про відсутність факту реалізації готової продукції та ТМЦ в адресу зазначених вище покупців, а грошові кошти отримані від останніх в якості плати за реалізовану продукції - прирівняв до безповоротної фінансової допомоги, яка підлягає включенню до складу доходу податкової звітності позивача з податку на прибуток.

Посилання відповідача на акти про неможливість проведення зустрічних звірок контрагентів позивача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказані акти фіксують лише факт неможливості проведення зустрічних звірок контрагентів позивача та не можуть давати оцінку реальності укладених правочинів.

Крім того, доводи відповідача щодо безповоротної фінансової допомоги обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки згідно з пп. 14.1.257 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України безповоротна фінансова допомога - це сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів, тоді як матеріали справи свідчать про надходження оплати позивачу від покупців за реалізовану готову продукцію власного виробництва та товарно-матеріальних цінностей на підставі договорів поставки.

Судом першої інстанції встановлено, що на момент укладення договорів поставки та здійснення господарських операцій контрагенти позивача були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та зареєстровані як платники податку на додану вартість.

Видані позивачем в адресу покупців податкові накладні зареєстровані у Єдиному реєстрі податкових накладних, суми податку на додану вартість відображені товариством, у складі поточних податкових зобов'язань за відповідні податкові періоди у повному обсязі.

Крім того, суд першої інстанції, досліджуючи факт реальності здійснення господарських операцій встановив, що для здійснення господарської діяльності позивач має всі необхідні фізичні, технічні та технологічні можливості для виробництва готової продукції з метою подальшої її реалізації, зокрема, позивач у своєму складі має основні засоби, трудові ресурси, потужну виробничу базу, використовує у господарській діяльності як власні, так і орендовані складські приміщення тощо.

Також підставою для визнання укладених та виконаних правочинів між позивачем та його контрагентами, на думку відповідача, є факт проведення СУ ФР ГУ Міндоходів у м. Києві досудового розслідування по матеріалах, які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000051 за фактом незаконного нарахування податкового кредиту з ПДВ у зв'язку з нібито здійсненими фінансово-господарськими операціями з реально діючими СГД підприємствами, що містять ознаки фіктивних, в тому числі й ТОВ «Сібол».

Як зазначив суд першої інстанції, кримінальне провадження відкрито тільки по одному суб'єкту господарської діяльності - ТОВ «Сібол», а по інших контрагентах (ТОВ «Декорт Система», ТОВ «Квант Ресурс ТК», ТОВ «Белат», ТОВ «Профібілд», ТОВ «Крок Трейд ВСТ», ТОВ «Білдінг Стейт» та ТОВ «Техносила Україна») відомостей щодо відкритих або завершених кримінальних проваджень відповідачем не надано.

Слід зазначити, що чинне податкове законодавство України не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від перебування постачальника за юридичною адресою, а також від його господарських та виробничих можливостей. Питання віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив вірний висновок про наявність підстав для визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень з податку на прибуток та податку на додану вартість.

Щодо податкових повідомлень-рішень з нарахування екологічного податку слід зазначити наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем 10.10.2013 отримано дозвіл за № -809/21 на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення, виданий Департаментом екології та природних ресурсів, терміном дії 5 років, до 10 жовтня 2018 року.

Позивачем до податкового органу було подано податкову декларацію з екологічного податку за ІV квартал 2013 року із задекларованою сумою податку до сплати у розмірі 146,28 грн., відповідно до фактичних обсягів викидів в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення.

Згідно до пп. 242.1.1 п. 242.1 ст. 242 Податкового кодексу України об'єктом та базою оподаткування є обсяги та види забруднюючих речовин, які викидаються в атмосферне повітря стаціонарними джерелами.

Відповідачем в ході проведення перевірки визначено суму податкового зобов'язання з екологічного податку за І-ІV квартали 2012 року та І-ІІІ квартали 2013 року, виходячи з фактичних обсягів викидів забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення за ІV квартал 2013 року.

Проте, як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідачем не було вирахувано фактичні обсяги викидів в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення, а лише застосовано фактичні обсяги викидів самостійно задекларованих ТОВ «Завод Гідроарматури» за ІV квартал 2013 року до періодів за І-ІV квартали 2012 року та І-ІІІ квартали 2013 року, тобто, визначено розмір екологічного податку не у спосіб, визначений Податковим кодексом України.

При цьому відповідачем не враховано, що позивачем на підставі акту перевірки Державної екологічної інспекції у Хмельницькій області від 14.06.2013 № 128/04 та постанови про накладення адміністративного стягнення від 20.06.2013 № 181/04 було відшкодовано шкоду заподіяну навколишньому природному середовищу у розмірі 72,70 грн. відповідно до розрахунку розмірів відшкодування збитків, які заподіяні державі, в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря від джерела викидів, які здійснювались без дозволу на викиди.

Крім того, відповідачем в акті перевірки визначено суму податкового зобов'язання з екологічного податку, внаслідок розміщення відходів (люмінісцентних ламп) до моменту передачі для утилізації спеціалізованому підприємству.

Матеріали справи свідчать, що між ТОВ «Завод Гідроарматури» та МП «Альфа» 13.02.2013р. було укладено договір № 01/1302 на утилізацію механічно пошкоджених відпрацьованих люмінесцентних ламп та дугових ртутних ламп.

Відповідно до акту від 26.05.2013 б/н ТОВ «Завод Гідроарматури» передано для утилізації механічно пошкоджені та непридатні для використання люмінесцентні лампи у кількості 30 штук на загальну суму 180,00 грн.

Згідно з абзацами 7, 19 ст. 1 Закону України «Про відходи» розміщенням відходів є зберігання, тимчасове розміщення відходів у спеціально відведених місцях чи об'єктах (до їх утилізації або видалення) захоронення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах, до яких, згідно абзацу 16 ст. 1 цього Закону відносяться місця чи об'єкти (місця розміщення відходів, сховища, полігони, комплекси споруди, ділянки надр, тощо), на використання яких отримано дозвіл спеціально уповноважених органів видалення відходів чи здійснення інших операцій з відходами.

Відповідно до пп. 240.1.3 п.240.1 ст.240 Податкового кодексу України платниками екологічного податку є суб'єкти господарювання, під час провадження діяльності яких на території України і в межах її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони, здійснюються, зокрема, розміщення відходів (крім розміщення окремих видів (класів) відходів як вторинної сировини, що розміщуються на власних територіях (об'єктах) суб'єктів господарювання).

Розміщення відходів - постійне (остаточне) перебування або захоронення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах (місцях розміщення відходів, сховищах, полігонах, комплексах, спорудах, ділянках надр тощо), на використання яких отримано дозволи уповноважених органів (пп.14.1.223 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України).

Оскільки позивач не здійснював розміщення відходів (відпрацьованих люмінесцентних ламп) у спеціально відведених місцях та не має відповідного дозволу на використання вказаних місць, передавав непридатні для використання для подальшої утилізації спеціалізованому підприємству на підставі укладеного договору, суд першої інстанції зробив вірний висновок, що позивач не є платником екологічного податку.

Згідно зі статтею 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Враховуючи вищевикладене, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2016 підлягає скасуванню із залишенням в силі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.02.2016.

Керуючись ст. ст. 221, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Гідроарматури» задовольнити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2016 скасувати, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.02.2016 залишити в силі.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України у випадках, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: (підпис)О.А. Моторний
Судді(підпис)І.В. Борисенко
(підпис)В.В. Кошіль