Справа № 810/5754/15
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2016-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/5754/15 Головуючий у 1-й інстанції: Брагіна О.Є. Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Шелест С.Б.,

секретаря Строяновської О.В.,

за участю:

представника позивача - Богатова Ю.М.,

представника відповідача - Григорєва Д.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Слобода Ко» до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, за апеляційною скаргою Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2016 року,

У с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Слобода Ко» звернулося у суд із позовом до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 04 грудня 2015 року № , № та №.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись із постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з таких підстав.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку про неправомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, встановивши реальність господарських операцій по відносинам позивача з контрагентами: ФОП ОСОБА_5, ТОВ «Зіра», ПП «Геліос-Транс», ТОВ «ВКП «Сфера Пласт».

З такими висновками суду не можна не погодитися.

Колегією суддів установлено, що в період з 20 жовтня по 16 листопада 2015 року відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2014 року, за підсумками якої складено акт від 23 листопада 2015 року №1543/22-4/30641031 та виявлено, зокрема, порушення пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток за 2013 рік на суму 240 475,00 грн та завищено від'ємне значення об'єкта оподаткування за 2014 рік на суму 16 492,00 грн, підпункту «а» пункту 198.1, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.1 статті 201 цього Кодексу, в результаті чого занижено податкове зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 256 428,00 грн, в тому числі за лютий 2013 року - на суму 28 327,00 грн, за березень 2013 року - на суму 15 416,00 грн, за квітень 2013 року - на сум у 20 042,00 грн, за травень 2013 року - на суму 26 045,00 грн, за червень 2013 року - на суму 33 884,00 грн, за липень 2013 року - на суму 40 211,00 грн, за серпень 2013 року - на суму 43 161,00 грн, за вересень 2013 року - на суму 22 155,00 грн, за жовтень 2013 року - на суму 13 945,00 грн, за листопад 2013 року - на суму 9 711,00 грн, за грудень 2013 року - на суму 233,00 грн, за липень 2014 року - на суму 783,00 грн, за жовтень 2014 року - на суму 2 515,00 грн.

Унаслідок вказаної перевірки, 04 грудня 2015 року відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток в загальному розмірі на 360 712,50 грн, з них 240 475,00 грн - за основним платежем, 120 237,50 грн - за штрафними санкціями, №, яким позивачу зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на 16 492,00 грн, та №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальному розмірі на 384 642,00 грн, з них 256 428,00 грн - за основним платежем, 128 214,00 грн - за штрафними санкціями.

Не погоджуючись із такими рішеннями контролюючого органу, позивач звернувся у суд.

Обговорюючи правомірність оскаржуваних податкових повідомлень - рішень, судова колегія зважає на наступне.

Як убачається із матеріалів справи, визначення позивачу грошових зобов'язань з податків на прибуток та на додану вартість обґрунтовано тим, що останнім безпідставно віднесено витрати на зменшення об'єкта оподаткування з податку на прибуток та сформовано податковий кредит внаслідок придбання товарів та послуг у вищевказаних контрагентів. Так, відповідач уважає, що взаємовідносини позивача з контрагентами не мали реального характеру. Цей висновок базується на аналізі відомостей АІС «Податковий блок» та викладеному в податковій інформації, що була отримана відповідачем від інших податкових інспекцій (щодо ПП «Геліос-Транс» та ТОВ «ВКП «Сфера Пласт»).

Так, відповідач посилається на те, що згідно інформаційної системи податкових органів станом на час проведення податкової перевірки позивача стан платника податків ФОП ОСОБА_5 припинений, але не знятий з обліку; податкові розрахунки суми доходів, нарахованих, сплачених на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (ф. 1-ДФ) за звітні квартали 2013 року до податкової інспекції, в якій він перебуває на обліку, не подавались; згідно податкової декларації про майновий стан і доходи за 2013 рік транспортні засоби у власності ФОП ОСОБА_5 відсутні; основні постачальники цього підприємця протягом 2013 року поставляли позивачу бензин та дизпаливо і при дослідженні ланцюга поставок не встановлено отримання ним транспортно-експедиторських послуг, надання яких ним позивачу було предметом спірної угоди.

Щодо ТОВ «Зіра» відповідачем зазначено, що ним не подавався податковий розрахунок суми доходів, нарахованих, сплачених на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (ф. 1-ДФ) за 4 квартал 2013 року; згідно податкової декларації цього підприємства з податку на прибуток за 2013 рік та балансу (ф.1) , у нього відсутні у власності основні засоби.

Щодо ПП «Геліос-Транс» відповідачем зазначено, що згідно податкового розрахунку суми доходів, нарахованих, сплачених на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (ф. 1-ДФ) за 3 квартал 2014 року, чисельність працюючих - 4 особи, а балансу (ф.1) цього підприємства, вартість основних засобів складає 18 тис. грн. Також, відповідачем враховано лист Державної податкової інспекції у м. Херсоні Головного управління Міндоходів у Херсонській області від 27 листопада 2014 року №313/21-03-22-06/38269701 про неможливість проведення зустрічної звірки цього підприємства, в якому вказана податкова інспекція стверджує про маніпулювання останнім податковою звітністю шляхом ухилення від реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі та про непідтвердження поставок товарів (робіт, послуг) по ланцюгу їх придбання, в результаті чого штучно сформовано податковий кредит іншим суб'єктам господарювання.

Щодо ТОВ «ВКП «Сфера Пласт» відповідачем враховано податкову інформацію, додану до акту перевірки від 12 червня 2015 року за №3/22-01/38359323, складеному Лівобережною об'єднаною державною податковою інспекцією м. Дніпропетровська, в якому вказано, що по цьому підприємству неможливо підтвердити реальність здійснення господарських відносин із контрагентами та подальшу реалізацію по ланцюгу постачання за 2014 рік та березень 2015 року.

Зважаючи на викладене, відповідач дійшов висновку, що вищеназвані контрагенти позивача мають наступні ознаки нереальності здійснення господарських операцій: відсутні фізичні, технічні та технологічні можливості до вчинення задекларованих операцій; відсутній кваліфікований персонал; незначний штат працюючих при тому, що статутна діяльність потребує участі більшої кількості людей, в тому числі за спеціальною освітою; наявність в штаті тільки керівних посад; відсутні основні фонди (за умови, що вони необхідні для здійснення операцій); неможливість виконати роботи (надати послуги), зазначені в актах здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг). А тому, задекларовані позивачем витрати та податковий кредит на підставі відносин із указаними контрагентами є неправомірними.

У той же час, до податкової перевірки і до суду позивачем надано первинні та інші документи, складання яких опосередковувало його господарські відносини з вищевказаними контрагентами, а також пояснення й докази пов'язаності здійснених за цими операціями витрат із власною господарською діяльністю.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Основним нормативно-правовим актом, що регулює спірні правовідносини, є Податковий кодекс України.

Господарська діяльність, відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно підпункту 44.1 статті 44 цього Кодексу для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий вищевказаної правової норми).

Об'єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду (пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Кодексу).

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат, зокрема, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Кодексу).

Податковим кредитом, у розумінні підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Кодексу, визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 185.1 статті 185 Кодексу до об'єкта оподаткування податком на додану вартість відноситься постачання товарів та послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Відповідно до статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У відповідності до пунктів 201.1, 201.10 статті 201 Кодексу платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну. Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

За приписами пункту 198.6 статті 198 Кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Ураховуючи викладене, право на формування податкового кредиту та зменшення об'єкта оподаткування з податку на прибуток за рахунок витрат шляхом відображенням наслідків господарських операцій у податковій звітності пов'язується з фактичним здійсненням цих господарських операцій, що має підтверджуватись документально.

Податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку, який є обов'язковим.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» у частині 1 встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Обов'язкові реквізити первинних документів визначені частиною 2 цієї норми права.

За визначеннями, що містяться у статті 1 вказаного Закон, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, будь-які документи можна вважати первинними, що є підставою для їх врахування в податковому обліку, лише в разі фактичного здійснення господарської операції. При цьому, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Зазначене підтверджує висновок про те, що необхідною умовою для віднесення вартості придбаних платником податків товарів та послуг до витрат, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток, а сум сплаченого ПДВ - до податкового кредиту, є факт дійсного проведення господарських операцій, обумовлених відповідними угодами, що має засвідчуватись належними первинними документами.

Виходячи із викладеного, перевірці підлягає реальність здійснення між позивачем та його контрагентом спірних господарських операцій. При цьому, докази, на обґрунтування доводів сторін, відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, повинні оцінюватись судом у їх сукупності.

Колегією суддів установлено, що позивач є юридичною особою, платником податків на прибуток та на додану вартість, перебуває на податковому обліку в Ірпінській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Київській області, відповідно до статуту та зареєстрованих економічних видів діяльності займається виробництвом напоїв, мінеральних та інших вод, розлитих у пляшки (основна діяльність).

Як убачається із матеріалів справи і встановлено колегією суддів, між позивачем, як замовником, і ФОП ОСОБА_5, як виконавцем, укладено договір про надання послуг №Т-1-01/13 від 03 січня 2013 року, умовами якого передбачено, що замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання надати першому наступні послуги: відповідальне зберігання вантажів (продукції) замовника (вода питна газована і негазована ТМ «Слобода») на власному складі; виконання транспортного експедирування вантажів (продукції) замовника в узгодженому сторонами цього договору об'ємі клієнта (покупцям) замовника; проведення за власний рахунок і своїми силами збору і вивозу з території клієнта замовника ПЕТ пляшок об'ємом 0,5 і 1,5 л. Натомість, замовник зобов'язується проводити оплату за надані послуги в розмірі і строки, визначені умовами договору. Умовами цього договору також передбачено, що підтвердженням виконання робіт є акт про їх виконання; товар передається замовником виконавцю на зберігання шляхом підписання товарно-транспортної накладної; зберігання здійснюється на складі за адресою: АДРЕСА_1; накладна підтверджує факт виконання послуг транспортного експедирування.

На підтвердження реальності господарських операцій за цим договором позивачем надано додатки до нього, в яких визначено найменування, кількість і вартість вантажу (продукції) та клієнта - ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» (його структурні підрозділи), на які необхідно здійснювати поставку такої продукції, а також узгоджено можливі порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку на території підприємства клієнта, за які передбачено штраф; акти здачі-приймання робіт (надання послуг) (транспортно-експедиторські послуги автотранспорту по забезпеченню водою питною ТМ «Слобода»), складені в період із січня по листопад 2013 року; товарно-транспортні накладні, що підтверджують транспортування від імені ФОП ОСОБА_5 на замовлення позивача до ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» (м. Кривий Ріг, вул. Орджонікідзе, 1) із пункту навантаження: АДРЕСА_1, і містять достатньо відомостей, що дають змогу ототожнити поставки зі спірними господарськими операціями; виписані контрагентом за фактами поставок послуг податкові накладні; банківські виписки, що підтверджують розрахунки між сторонами угоди за надані послуги.

Також, із матеріалів справи вбачається, що між позивачем, як замовником, і ФОП ОСОБА_5, як виконавцем, укладено договір №11-01/13 від 11 січня 2013 року про надання бухгалтерських послуг, відповідно до якого замовник дає завдання виконавцеві, а виконавець зобов'язується надавати замовнику відповідно до завдання послуги з ведення бухгалтерського обліку на підприємстві замовника за плату (оформлення належним чином первинних документів, а саме: товарно-транспортної накладної, накладної на відпуск товару покупцю замовника, акта про зняття з відповідального зберігання товару, накладної на переміщення тари замовника та інших документів, які стосуються виконання умов договору про надання послуг №Т-1-01/13 від 03 січня 2013 року.

На підтвердження надання контрагентом послуг за цим договором в період із січня по листопад 2013 року (щомісячно) позивачем надано відповідні акти здачі-приймання робіт (надання послуг), виписані контрагентом податкові накладні та банківські виписки, що підтверджують розрахунки між сторонами угоди.

Попри наведене, позивачем надано докази пов'язаності замовлених послуг із його безпосередньою діяльністю, а саме: договір про надання послуг із забезпечення питного режиму працівників ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» №27 від 19 грудня 2012 року, акт звірки взаємних розрахунків між сторонами цієї угоди за період з січня по листопад 2013 року.

Окрім того, позивачем надано адресований йому лист ФОП ОСОБА_5 від 03 січня 2013 року, яким останній повідомляє про те, що має складське приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, транспортні засоби та необхідний персонал.

Також, колегією суддів установлено, що 03 грудня 2013 року між позивачем, як замовником, і ТОВ «Зіра», як виконавцем, укладено договір №ТР-03-12/13 про надання транспортних послуг, відповідно до якого виконавець зобов'язувався надати замовнику послуги по доставці автомобільним транспортом вантажів замовника, експедирування та перевезення вантажів. Умовами цього договору передбачено, що розрахунки проводяться згідно підписаних замовником актів прийому-передачі виконаних робіт шляхом оплати виставлених виконавцем рахунків.

Підтвердженням реальності господарських операцій за цим договором слугує акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №132 від 03 грудня 2013 року, складений, підписаний та скріплений печатками сторін угоди на підставі рахунку-фактури №132 від 03 грудня 2013 року про те, що виконавцем були надані автотранспортні послуги за маршрутом «м. Чернігів - 08042, Київська область, с. Червона Слобода, вул. Заводська, 1», товарно-транспортна накладна №ПТ-0000149 від 03 грудня 2013 року, яка містить достатньо відомостей, що дають змогу ототожнити поставки зі спірними господарськими операціями, виписана контрагентом податкова накладна №132 від 03 грудня 2013 року та банківська виписка, що підтверджує розрахунки позивача з контрагентом.

Також, колегією суддів установлено, що між позивачем, як замовником, та ПП «Геліос-Транс», як виконавцем, укладено договір №ТР 18-7/2014 від 18 липня 2014 року про надання транспортних послуг, які містить умови, аналогічні вищеописаному.

Підтвердженням реальності господарських операцій за цим договором слугує акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0002419 від 21 липня 2014 року, складений, підписаний та скріплений печатками сторін угоди на підставі договору про те, що 18 липня 2014 року виконавцем були надані транспортно-експедиційні послуги по маршруту: Червона Слобода - м. Кривий Ріг, товарно-транспортна накладна №П1399 від 18 липня 2014 року, яка містить достатньо відомостей, що дають змогу ототожнити поставки зі спірними господарськими операціями, виписана контрагентом податкова накладна №2417 від 21 липня 2014 року та банківська виписка, що підтверджує розрахунки позивача з контрагентом.

Окрім того, 22 липня 2014 року між позивачем, як покупцем, і ТОВ «ВКП Сфера Пласт», як постачальником, укладено договір поставки №2207-14, відповідно до умов якого постачальник, на заявку покупця, зобов'язувався виготовити та передати у власність поліетиленову продукцію, а покупець - прийняти і оплатити продукцію; найменування продукції, асортимент, одиниці виміру, загальні кількість, ціна та строки поставки визначаються в додатках до договору, які є його невід'ємною частиною; поставка товару здійснюється транспортом за рахунок постачальника; передача продукції здійснюється шляхом підписання відповідної накладної.

На підтвердження реальності господарських операцій за цим договором позивачем надано специфікацію №1 від 09 вересня 2014 року, видаткову накладну № РН-0000345 від 29 жовтня 2014 року та податкові накладні від 17 жовтня 2014 року №46 та від 29 жовтня 2014 року №72, банківську виписку, що підтверджує розрахунки з контрагентом, з яких убачається, що останнім було поставлено позивачу пакети ПЕ 45х75, а позивачем прийнято поставлену продукцію та проведено оплату її вартості.

Під час податкової перевірки та розгляду адміністративної справи відповідач не заперечував відповідність первинних документів, що були складені між позивачем і його контрагентами, вимогам частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а податкових накладних - приписам пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України. І невідповідностей зазначених документів вимогам закону судом не встановлено.

На момент здійснення спірних господарських операцій контрагенти позивача були зареєстровані як юридичні особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також були зареєстрованими платниками податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, а тому мали право нараховувати цей податок та складати податкові накладні на кожну поставку послуг.

Отже, спірні господарські операції відбулись між правосуб'єктними платниками податків, в рамках звичайної для позивача господарської діяльності, безпосередньо пов'язані з нею та підтверджуються документально, що свідчить про їх реальність.

Колегія суддів враховує, що однією із основних засад податкового законодавства України є презумпція правомірності рішень платника податку в разі якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків (пп. 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України).

Зазначена норма поширюється також і на кваліфікацію господарських операцій з метою формування платником податків податкового кредиту з податку на додану вартість та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування. За змістом указаної норми податковий кредит та витрати вважаються сформованими платником податків правомірно, однак контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам.

Висновки відповідача щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства щодо взаємовідносин із контрагентами, викладені в акті податкової перевірки, які були підставою прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень, колегія суддів не приймає, адже вони не мають жодного документального підтвердження та не ґрунтуються на аналізі первинних документів. Акт про неможливість проведення зустрічної звірки може бути лише свідченням того, що з певних причин зустрічна звірка платника податків не була проведена, і не являється належним доказом відсутності реального характеру господарських взаємовідносин цього платника з контрагентами-покупцями та контрагентами-постачальниками.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за правилами статті 16, пунктів 36.1, 36.5 статті 36, пункту 38.1. статті 38, пункту 44.1. статті 44, пункту 47.1 статті 47, пункту 49.2 статті 49 Податкового кодексу України, обчислення, декларування та/або сплата суми податку та збору є персональним податковим обов'язком кожного окремого платника податків, який і несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку. Тобто, платник податку несе самостійну відповідальність за порушення ним правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, в тому числі і на його контрагентів.

Податкове законодавство України не ставить у залежність виникнення у платника податків права на формування податкового кредиту та витрат від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, їх знаходження за податковою адресою чи наявності основних засобів. Невиконання податкового обов'язку, зокрема в частині неподання звітності про працівників, тягне відповідальності та негативні наслідки саме щодо порушника, а не його контрагентів, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання першим незаконної податкової вигоди.

Така правова позиція узгоджується із судовою практикою Європейського суду з прав людини, висловленою, зокрема, у рішеннях у справі «Інтерсплав проти України» та у справі «Булвес» АД проти Болгарії».

У ході розгляду даної справи відповідачем не було надано суду належних доказів нікчемності правочинів, укладених між позивачем та його контрагентами, тобто, доказів того, що правочини, які мали місце у цих відносинах, були спрямовані на незаконне заволодіння майном держави, якими можуть бути виключно вироки суду стосовно посадових осіб, які брали в них участь, у яких встановлено відповідні обставини.

Таким чином, доводи відповідача, покладені в основу спірних податкових повідомлень-рішень, не знайшли підтвердження в ході судового розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить висновку, що позивачем документально підтверджено реальність спірних господарських операцій.

Натомість, відповідачем не доведено, у відповідності до вимог частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, ані обставин, на яких ґрунтуються заперечення проти позову, ані правомірності та обґрунтованості спірних податкових повідомлень-рішень.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, що є підставою для їх скасування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права. Тому, відсутні підстави для задоволення вимог апелянта.

Отже, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова - без змін, на підставі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України.

Керуючись ст.ст. 88, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У х в а л и в :

Апеляційну скаргу Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Стягнути з Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області (код платника (код за ЄДРПОУ) - 39473843; адреса платника: 08200, Київська область, місто Ірпінь, вулиця Шевченка, будинок 2-А) на користь спеціального фонду Державного бюджету України (отримувач коштів - УДКСУ у Печерському районі м. Києва; код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 38004897; банк отримувача - ГУДКСУ у м. Києві; код банку отримувача (МФО) - 820019; рахунок отримуавача - 1007; код класифікації доходів бюджету - 22030101) судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 12 570 (дванадцять тисяч п'ятсот сімдесят) грн, 47 (сорок сім) коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяС.Б. Шелест

(Повний текст ухвали складений 14 липня 2016 року).

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Пилипенко О.Є.

Шелест С.Б.