Справа № 804/9493/15
Суддя: Чорна Валерія Вікторівна
Дата ухвалення: 2016-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 р. справа № 804/9493/15

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Чорна В.В., одноособово розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України ОСОБА_2, третя особа - Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання протиправним, скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

30 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 23.11.2015 року, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України ОСОБА_2 від 20.05.2015 р. № 21433747 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень;

-зобовязати державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України ОСОБА_2 зареєструвати за позивачем право власності на торгівельний павільйон № 1, який складається з прим.1 площею 16,90 кв.м, прим. 2 площею 8,0 кв.м, прим.3 площею 30,62 кв.м, прим.4 площею 30,80 кв.м, в тому числі допоміжне приміщення площею 4,90 кв.м, загальною площею 86,32 кв.м, та торгівельний павільйон № 2, який складається з: прим. 3 площею 30,32 кв.м, загальною площею 91,62 кв.м, що розташовані по вул. Моніторна б.2 в м. Дніпропетровську (а.с. 3-6, 125-129).

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що не погоджується з оскаржуваним рішенням відповідача про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 21433747 від 20.05.2015 р., вважає його протиправним та таким, що суперечить положенням законодавства, що регламентує порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень на нерухоме майно. Зокрема, позивач зазначив, що до заяви про державну реєстрацію права власності на будівлі підприємства торгівлі № 1 та № 2 ним були долучені всі необхідні для реєстрації правовстановлюючі документи, в тому числі, звіт Інституту проектування та будівельних робіт, яким ці будівлі визнано капітальними, а також рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, яким встановлено перехід права власності на ці будівлі до позивача. Натомість, відповідачем, на думку позивача, було безпідставно відмовлено у здійсненні реєстрації права власності на зазначені обєкти, без посилання на норми закону та конкретні підстави такої відмови. У звязку з цим, позивач просить скасувати рішення державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України ОСОБА_2 № 21433747 від 20.05.2015 р. про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, та зобовязати здійснити реєстрацію зазначених обєктів нерухомості, що розташовані по вул. Моніторна б.2 в м. Дніпропетровську.

Представником відповідача за довіреністю ОСОБА_3 до суду надані заперечення на адміністративний позов, зміст яких зводиться виключно до того, що здійснення державної реєстрації прав на обєкти нерухомого майна є дискреційними повноваженнями державного реєстратора, у звязку з чим, Департамент державної реєстрації Міністерства юстиції України не може виступати відповідачем у спірних правовідносинах (а.с. 97-99).

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.10.2015 р. замінено первісного відповідача у справі - Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції на Департамент державної реєстрації Міністерства юстиції України. Також, в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, залучено Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с. 86).

Ухвалою суду від 27.11.2015 р. за клопотанням представника позивача ОСОБА_4 допущено заміну відповідача у справі з Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України на державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України ОСОБА_2 (а.с. 160).

В судове засідання 26.01.2016 року відповідач, повідомлений належним чином про час та місце слухання справи, свого уповноваженого представника не направив, з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався, письмових пояснень по суті спору та доказів не надав, направив на адресу суду повідомлення про те, що наказом від 29.07.2015 р. державний реєстратор ОСОБА_2 звільнена із займаної посади (а.с. 167).

Представник позивача за довіреністю ОСОБА_4 в судовому засіданні 26.01.2016 року клопотань про витребування судом додаткових доказів, допит свідків чи проведення судових експертиз по справі не заявила, проти розгляду справи за наявними у ній доказами не заперечувала. Щодо наявного у справі клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи від 17.08.2015 р., суд зазначає, що в судовому засіданні 08.10.2015 року його не було підтримано представником позивача, який заявив про залишення клопотання без розгляду (а.с. 49-50, 84 запис 23).

Враховуючи, що в судове засідання 26.01.2016 року прибули не всі особи, що беруть участь у розгляді справи, та за відсутності потреби у виклику свідків та проведенні судових експертиз, у відповідності до ч. 6 ст. 128 КАС України, справу розглянуто без участі сторін в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.01.2013 р. (справа № 200/486/13-ц, провадження № 2/200/1268/13, з урахуванням ухвали від 30.03.2015 р. про виправлення описки в рішенні), за позивачем визнано право власності на нерухоме майно нежитлові приміщення торгівельні павільйони, в тому числі: торгівельний павільйон № 1, який складається з прим.1 площею 16,90 кв.м, прим. 2 площею 8,0 кв.м, прим. 3 площею 30,62 кв.м, прим. 4 площею 30,80 кв.м, в тому числі допоміжне приміщення площею 4,90 кв.м, загальною площею 86,32 кв.м, та торгівельний павільйон № 2, який складається з: прим. 3 площею 30,32 кв.м, загальною площею 91,62 кв.м, що розташовані по вул. Моніторна 2 в м. Дніпропетровську (а.с. 20-22, 64-65).

Для реєстрації права власності позивачем до Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції було подано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яку було зареєстровано 08.04.2015 р. за № 10951332.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України ОСОБА_2 № 21433747 від 20.05.2015 р. було відмовлено у державній реєстрації права власності на вищезначене майно на підставі ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», з посиланням на неможливість встановити за поданими документами відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують (а.с. 7).

Не погодившись з прийнятим відповідачем рішенням, позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із зазначеним адміністративним позовом.

Встановивши обставини справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Спеціальним законом, що визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна, є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р. № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV) з подальшими змінами.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно (стаття 4).

До повноважень органу державної реєстрації прав належить, зокрема: проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень або відмова у їх реєстрації; забезпечення ведення Державного реєстру прав (пункти 1, 2 частини 1 ст. 8 Закону № 1952-IV в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Державний реєстратор, згідно п.п. 1, 2 ст. 9 цього Закону, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; а також приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону № 1952-IV, реєстрація проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Частиною 4 даної статті передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Статтею 19 Закону визначено, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом, та актів прийому-передачі активів та/або зобов'язань неплатоспроможного банку приймаючому або перехідному банку, крім випадків, визначених законом; свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Відмова у державній реєстрації прав та їх обтяжень, відповідно ст. 24 Закону № 1952-IV, здійснюється у разі, якщо: подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують (пункт 4 статті); якщо після завершення пятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення (пункт 5-4 статті).

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, зазначених у пунктах 4, 5-2 - 5-6 частини першої цієї статті, не позбавляє заявника права повторно звернутися із заявою за умови усунення перешкод для державної реєстрації прав та їх обтяжень (ч. 2, 3 ст. 24).

Процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обовязки субєктів у сфері державної реєстрації прав на момент виникнення спірних правовідносин було визначено Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17.10.2013 р. (далі - Порядок).

Відповідно до абз.7 п.4 Порядку, не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, що розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення.

Згідно п. 15 Порядку, під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями.

Судом встановлено, що згідно з рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.01.2013 р., за позивачем визнано право власності на нерухоме майно нежитлові приміщення торгівельні павільйони, що розташовані по вул. Моніторна, 2 в м. Дніпропетровську, без актів вводу зазначених будівель в експлуатацію, в тому числі без складання актів вводу їх в експлуатацію.

В матеріалах справи наявний технічний паспорт на громадський будинок, призначення будівлі підприємства торгівлі №1 і №2 (інвентаризаційна справа № 463), в якому містяться посилання на те, що вказані будівлі є самочинно збудованими, підлягають введенню в експлуатацію, узаконенню (станом на 06.11.2013 року) (а.с. 35-42).

Також, матеріали справи містять звіт Інституту проектування та будівельних експертиз про проведення огляду будівельних конструкцій та інженерних мереж нежитлової будівлі підприємства торгівлі №1 (літ. А-1) та нежитлової будівлі підприємства торгівлі №2 (літ. Б-1), за адресою вул. Моніторна, в районі будинку № 2, Ленінський р-н, м. Дніпропетровськ, відповідно до висновку якого, нежитлова будівля підприємства торгівлі №1 (літ. А-1) та нежитлова будівля підприємства торгівлі №2 (літ. Б-1) є капітальними будівлями, оскільки мають фундамент, і їх не можна без негативних наслідків для конструкцій пересунути в інше місце (а.с. 23-43).

В той же час, з даної технічної документації вбачається, що обєкти нежитлової будівлі підприємства торгівлі № 1 та № 2 не мають власної адреси та розміщені на земельній ділянці, яка знаходиться між проїзною частиною вул. Моніторної та житловим багатоповерховим будинком по вул. Моніторній, 2 у м. Дніпропетровську, тобто, розміщені на земельній ділянці, яка не належить позивачу ні на праві власності, ні на праві користування.

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 375 Цивільного кодексу України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Разом з цим, в матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували право позивача на забудову земельної ділянки під зазначені споруди, рішення органів державної виконавчої влади про присвоєння їм окремої адреси, а також документи, які б відповідно до вимог законодавства засвідчували прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів нерухомості та видачу свідоцтва на новозбудований чи реконструйований обєкт будівництва.

Статтею 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію обєкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий обєкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

З даної норми закону вбачається, що державній реєстрації підлягають речові права та їх обтяження на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, а їх переміщення буде неможливим без їх знецінення та зміни призначення, тобто законодавчо визначено, що житлові будинки, будівлі та інші споруди мають знаходитись на призначеній для їх забудови земельній ділянці.

Отже, встановлення лише ознак капітальності будівлі (переміщення якої неможливо без її знецінення та зміни призначення) автоматично не відносить будь-який обєкт будівництва до обєктів нерухомості, права на які та їх обтяження підлягають державній реєстрації у Державному реєстрі прав без документального підтвердження законності її забудови на відповідній земельній ділянці.

Згідно п.п. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, в тому числі відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав, та у поданих документах.

Зважаючи на те, що обєкти нежитлової будівлі підприємства торгівлі № 1 та № 2, що побудовані біля багатоповерхового будинку по вул. Моніторній, 2 у м. Дніпропетровську не розташовані на земельній ділянці, призначеної та виділеної позивачу у встановленому порядку для їх забудови, вони не можуть виступати обєктом державної реєстрації речових прав та їх обтяжень у розумінні ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» без надання позивачем правовстановлюючих документів, які б давали змогу державному реєстратору встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Як вбачається з рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України ОСОБА_2 від 20.05.2015 р. № 21433747, позивачу відмовлено у здійсненні державної реєстрації на підставі ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у звязку з тим, що документи, подані позивачем для проведення державної реєстрації прав, не відповідають вимогам та не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, а також на підставі ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», у звязку з тим, що торгівельні павільйони відносяться до тимчасових споруд та не підлягають реєстрації як нерухоме майно.

За викладених обставин у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність у відповідача підстав для відмови у державній реєстрації права власності на дані обєкти забудови на підставі ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

При цьому, встановлення звітом про проведення технічного огляду будівельних конструкцій та інженерних мереж нежитлової будівлі, виконаним на замовлення позивача (а.с. 23-33), наявності ознак капітальності конструкцій будівель підприємств торгівлі № 1 та № 2 з огляду на неможливість їх переміщення без знецінення та зміни призначення, не впливає на правильність рішення відповідача про відмову у державній реєстрації права власності на дані обєкти забудови, зважаючи на відсутність документів, які б підтверджували право позивача на забудову земельної ділянки під зазначені споруди, рішення органів державної виконавчої влади про присвоєння їм окремої адреси, а також документів, які б відповідно до вимог законодавства засвідчували прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів нерухомості та видачі свідоцтва на новозбудований чи реконструйований обєкт будівництва.

З огляду на викладене, підстави для задоволення позову - відсутні.

Керуючись ч. 6 ст. 128, ст.ст. 160-162, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Якщо судом у відповідності до частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України було проголошено вступну та резолютивну частину постанови, а також в разі прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя ОСОБА_5