Справа № 804/15396/15
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2016-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

12 липня 2016 рокусправа № 804/15396/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Головко О.В.

суддів: Ясенової Т.І. Суховарова А.В.

за участю секретаря судового засідання: Губар Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 березня 2016 року в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 у листопаді 2015 року звернулася до суду з позовом, в якому просила: визнати протиправним та скасувати наказ Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області № 49-о від 06.08.2015 про звільнення ОСОБА_1 з посади головного державного інспектора П'ятихатського відділення Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці; поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора П'ятихатського відділення Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області; стягнути з Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.08.2015 по день ухвалення судового рішення з розрахунку середньоденного заробітку 149 грн. 06 коп.; стягнути з Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 березня 2016 року позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 працювала в П'ятихатському відділенні Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на посаді головного державного інспектора.

ОСОБА_1 12.05.2015 було надано для ознайомлення попередження, яким відповідач повідомив про переведення позивача на іншу посаду у зв'язку з реорганізацією Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області або наступне звільнення із займаної посади 15 липня 2015 року згідно з п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Також в попередженні було зазначено, що пропозиції щодо наявних вакантних посад у структурі територіальних органів ДФС у Дніпропетровській області будуть запропоновані протягом двох місяців.

Наказом Верхньодніпровської ОДПІ Головного управління ДФС у Дніпропетровській області № 49-о від 06.08.2015 на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП ОСОБА_1 06 серпня 2015 року звільнено з посади головного державного інспектора П'ятихатського відділення Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці.

Не погодившись з вказаним наказом, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку правомірності оскаржуваному наказу, суд зазначає, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Також положеннями вказаної статті встановлено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Згідно зі статтею 32 Кодексу законів про працю України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Порядок вивільнення працівників встановлений статтею 49-2 Кодексу законів про працю України, відповідно до приписів якої про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, пов'язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 06.08.2015 (день звільнення з займаної посади) було запропоновано переведення на наступні посади: головного державного інспектора відділу реєстрації платників та електронних сервісів Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області з робочим місцем у м. Верхньодніпровськ; головного державного інспектора координаційно-моніторингового відділу Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області з робочим місцем у м. Верхньодніпровськ; головного державного інспектора відділу ІТ з робочим місцем у м. Верхньодніпровськ.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 працювала на посаді головного державного інспектора в П'ятихатському відділенні Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області з робочим місцем в м. П'ятихатки, фактично позивачу було запропоновано переведення на роботу в іншу місцевість, що можливе лише за згодою працівника.

При цьому суд зазначає, що після реорганізації Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області фактично структурний підрозділ позивача залишився в тій же місцевості, де працювала позивач.

Також, відповідно до пункту 31 постанови Пленуму Верховного

Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992, згідно з ч. 3 ст. 32 КЗпП в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших - допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за 2 місяці. Якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов'язку поновити працівникові попередні умови праці.

Судом першої інстанції встановлено, відповідачем не спростовано, що в попередженні про наступне вивільнення ОСОБА_1 не зазначено жодних істотних умов праці, що будуть змінені, що є порушенням прав працівника, адже особа не може встановити чи перешкоджатимуть такі нові умови здійсненню нею своїх трудових функцій.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, відповідно до ч. 4 ст. 36 Кодексу законів про працю України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до штатного розпису Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на 2015 рік, скорочення штату працівників у результаті реорганізації не відбулося, а навпаки, відбулося збільшення чисельності на три одиниці.

В обґрунтування правомірності оскаржуваного наказу відповідач зазначив, що у зв'язку з раціоналізацією робочих місць відбулася зміна таких істотних умов праці, як найменування посад та розміри оплати праці.

Згідно з п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992, припинення трудового договору за п. 6

ст. 36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 не заперечувала проти зміни істотних умов праці, а навпаки 15.07.2015 звернулася до відповідача з заявою про переведення на посаду головного державного інспектора реорганізованого П'ятихатського відділення Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, яка була отримана 21.07.2015 уповноваженою особою Остапчук, що підтверджується копією листа Дніпропетровської дирекції УДППЗ «Укрпошта» № 13-11-67 від 02.10.2015, проте жодного рішення відповідачем з вказаного питання не прийнято, що останнім не спростовано.

Враховуючи сукупність викладених обставини, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про протиправність наказу Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області № 49-о від 06.08.2015.

Належним способом поновлення порушеного права ОСОБА_1 є її поновлення на посаді, з якою відбулося звільнення позивача, тобто головного державного інспектора П'ятихатського відділення Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.

Доводи апелянта щодо відсутності законних підстав відшкодування ОСОБА_1 коштів за час вимушеного прогулу за період з 02.09.2015 по 23.10.2015, оскільки остання штучно затягувала процес оскарження наказу про звільнення, суд апеляційної інстанції знаходить необґрунтованими, адже відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд зазначає, що жодних виключень щодо виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу закон не містить.

Посилання апелянта, що в результаті реорганізації Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області призначення працівників в П'ятихатському відділенні здійснювалася виключно за показниками результативності та врахування трудової дисципліни, тоді як ОСОБА_1 неодноразово притягувалась до дисциплінарної відповідальності за невиконання своїх функціональних обов'язків, суд апеляційної інстанції знаходить необґрунтованими, адже оскаржуваний наказ винесено не на підставі вчинення позивачем дисциплінарного проступку чи неналежного виконання посадових обов'язків, а тому такі доводи не можуть прийматися в обґрунтування його правомірності.

Спростовуючи доводи апелянта, що відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 відшкодування моральної шкоди, заподіяної у сфері трудових відносин настає у випадках, коли це передбачено умовами укладеного сторонами контракту або коли така шкода є наслідком небезпечних чи шкідливих умов праці, колегія суддів зазначає, що згідно з вказаним пунктом передбачено лише, що відповідно до ст. 237-1

КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного

звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум,

виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Умови відшкодування моральної (немайнової) шкоди, передбачені укладеним сторонами контрактом, які погіршують становище працівника порівняно з положеннями ст. 237-1 КЗпП чи іншим законодавством, згідно зі ст. 9 КЗпП, є недійсними.

Враховуючи сукупність викладених обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Верхньодніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 березня 2016 року в адміністративній справі № 804/15396/15 - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дня складання в повному обсязі.

Повний текст ухвали складений 15 липня 2016 року.

Головуючий: О.В. Головко

Суддя: Т.І. Ясенова

Суддя: А.В. Суховаров