Справа № 461/3277/15а
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2016 року № 876/2825/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участі секретаря судового засідання: Гользбергер А.П.

позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

представника третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради та Львівської міської ради на постанову Галицького районного суду м. Львова від 11 квітня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Львівська міська рада про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради, третя особа Львівська міська рада, у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить: 1) визнати незаконним та скасувати наказ в.о. начальника Управління архітектури Департаменту містобудування Львівської міської ради № 014-к від 24.02.2014 про оголошення йому догани за порушення правил трудової дисципліни; 2) визнати незаконним та скасувати наказ в.о. начальника Управління архітектури Департаменту містобудування Львівської міської ради № 037-к від 24.04.2014 в частині оголошення йому догани за повторне порушення правил трудової дисципліни; 3) визнати незаконним та скасувати наказ в.о. начальника Управління архітектури Департаменту містобудування Львівської міської ради № 130-к від 12.11.2014 про звільнення його з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених правилами внутрішнього трудового розпорядку; 4) поновити його на посаді спеціаліста 1 категорії відділу художньо-архітектурного оформлення міста Управління архітектури Департаменту містобудування Львівської міської ради; 5) стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що звільнення позивача за систематичне порушення трудової дисципліни через відсутність на роботі відбулось незаконно, оскільки його відсутність на роботі 21.02.2014 була зумовлена виконанням доручення заступника міського голови, а 23.04.2014 відлучився з роботи на 20 хвилин до закінчення робочого дня з дозволу безпосереднього керівника. При цьому, позивач зазначає, що з наказами про накладення на нього дисциплінарних стягнень його не ознайомили. Після звільнення з роботи він звертався до зі скаргою до Львівського міського голови, а подальшому суду в порядку цивільного судочинства та в порядку КАС України до Львівського окружного адміністративного суду, у звязку з чим вважає, що строк звернення до адміністративного суду ним пропущено з поважних причин.

Справа судами розглядається вдруге після скасування ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.01.2016 рішень судів першої та апеляційної інстанцій. При цьому, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанції про те, що позивач строк звернення до суду пропустив з поважних причин, а його звільнення відбулось незаконно. Оскільки суди залишили не скасованим наказ про звільнення, рішення судів були скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 29.02.2016 поновлено позивачу строк звернення до адміністративного суду.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 11.04.2016 позов задоволено: визнано незаконним та скасовано наказ в.о. начальника Управління архітектури Департаменту містобудування Львівської міської ради № 014-к від 24.02.2014 про оголошення догани спеціалістові 1 категорії ОСОБА_1 за порушення правил трудової дисципліни; визнано незаконним та скасовано наказ в.о. начальника Управління архітектури Департаменту містобудування Львівської міської ради № 037-к від 24.04.2014 в частині оголошення догани спеціалістові 1 категорії ОСОБА_1 за повторне порушення правил трудової дисципліни; визнано незаконним та скасовано наказ в.о. начальника Управління архітектури Департаменту містобудування Львівської міської ради № 130-к від 12.11.2014 про звільнення з роботи спеціаліста 1 категорії відділу художньо-архітектурного оформлення міста, посадову особу місцевого самоврядування відповідно до п. 3 ст. 46 Кодексу законів про працю України ОСОБА_1 за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених правилами внутрішнього трудового розпорядку; поновлено на роботі ОСОБА_1 на посаду спеціаліста 1 категорії відділу художньо-архітектурного оформлення міста Управління архітектури Департаменту містобудування Львівської міської ради; стягнуто з Управління архітектури Департаменту містобудування Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Із цією постановою не погодились відповідач та третя особа, які оскаржили її в апеляційному порядку. Вважають, що така прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому просять її скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянти посилаються на те, що суд першої інстанції безпідставно поновив позивачу строк звернення до адміністративного суду, оскільки останнім не надано жодних доказів поважності пропуску цього строку. За відсутності таких доказів у суду першої інстанції не було правових підстав для прийняття до розгляду заяви про зміну позовних вимог в порядку ст. 137 КАС України, так як така не відповідає вимогам ст. 106 КАС України.

По суті позовних вимог апелянти вказують на те, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги посилання позивача на те, що його відсутність на роботі з 12:00 год. по 13:00 год. 21.02.2014 була зумовлена виконанням доручення в.о. заступника міського голови з гуманітарних питань ОСОБА_6 від 12.07.2014 № 4-86, оскільки термін виконання цього доручення закінчився 20.02.2014. Щодо відсутності позивача на роботі 23.04.2014 з 17:40 год. до 18:00 год., то необґрунтованим є його посилання на те, що така відсутність була погоджена з безпосереднім керівником ОСОБА_7, оскільки вона такої згоди не давала.

Вказують апелянти і на те, що суд першої інстанції невіро зазначив підставу звільнення позивача за п. 3 ст. 46 КЗпП України, хоча позивач звільнений за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

З огляду на викладене, апелянти вважають правомірним звільнення ОСОБА_8 за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з систематичним невиконанням обовязків покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Представники апелянтів у судовому засіданні апеляційні скарги підтримали та просять їх задовольнити.

Позивач та його представники у судовому засіданні апеляційні скарги заперечили та просять залишити їх без задоволення.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які прибули у судове засідання, перевірив матеріали справи, обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_8 з 22.10.2012 працював на посаді спеціаліста 1 категорії відділу художньо-архітектурного оформлення міста Управління архітектури Департаменту містобудування Львівської міської ради, яка віднесена до 6 категорії посад органів місцевого самоврядування (а.с. 10, 32 Т.1).

Наказом Управління архітектури Департаменту містобудування Львівської міської ради від 24.02.2014 № 014-к на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани за порушення трудової дисципліни відсутність на робочому місці 21.02.2014 з 12:00 год. до 13:00 год. без попереднього погодження безпосереднього керівника та без запису в журналі відлучень (а.с. 177 Т.1).

Наказом від 24.04.2014 № 037-к до ОСОБА_1 застосовано захід дисциплінарного стягнення у вигляді догани за повторне порушення трудової дисципліни безпідставну відсутність на робочому місці 24.04.2014 з 17:40 год. до 18:00 год. (без запису в журналі відлучень) (а.с. 27 Т.1).

12.11.2014 наказом № 130-к позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обовязків покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку (а.с. 32 Т.1).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов належить задовольнити, оскільки відсутність позивача на роботі 21.02.2014 була викликана виконанням доручення заступника міського голови, а 23.04.2014 така відсутність мала місце з дозволу безпосереднього керівника. Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку про незаконність накладення на позивача дисциплінарних стягнень у вигляді доган та як наслідок звільнення його з роботи. При цьому, суд першої інстанції поновив позивачу строк звернення до адміністративного суду, оскільки ним вживались заходи щодо захисту своїх права шляхом звернення 30.12.2014 до суду у порядку цивільного судочинства, а 12.03.2015 до Львівського окружного адміністративного суду.

Суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції погоджується частково, з огляду на таке.

Статтею 43 Конституції України, закріплено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Отже, при звільненні працівника з підстав, передбачених цією нормою закону, організація повинна навести конкретні факти допущеного працівником систематичного невиконання обовязків, за які попередньо його притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

При цьому необхідно враховувати положення ч. 3 ст. 149 КЗпП України, згідно з яким при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в пункті 22 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, необхідно зясувати: в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.

Як уже зазначалося вище, звільнення позивача відбулося за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з систематичним невиконанням правил внутрішнього трудового розпорядку, що проявилось у відсутності на робочому місці 21.02.2014 з 12:15 год. до 13:00 год. та 23.04.2014 з 17:40 год. до 18:00 год., за що на нього було накладено дисциплінарні стягнення у вигляді доган згідно наказів від 24.02.2014 № 014-к та від 24.04.2014 № 037-к.

Таким чином, для вирішення питання щодо законності звільнення позивача суд повинен перевірити правомірність застосування до нього дисциплінарних стягнень.

Так, ОСОБА_8 наказом від 24.02.2014 № 014-к був притягнутий до дисциплінарної відповідальності за порушення правил трудової дисципліни через відсутність на робочому місці 21.02.2014 року від 12:00 до 13:00 годин без попередження безпосереднього керівника, заступника начальника управління та без запису у журналі відлучень /Т.1 а.с.177/.

З пояснень позивача вбачається, що він був відсутнім на робочому місці 21.02.2014 року з 12:15 годин по 12:45 годин, оскільки виконував доручення заступника міського голови з гуманітарних питань п. О.Березюка від 12.02.2014 № 4-86, розписаного згідно резолюції заступника начальника управління п. О.Лужецького, представляв на засіданні кафедри дизайну архітектурного середовища інституту архітектури НУ «Львівська політехніка» пропозиції актуальних тем і завдань для опрацювання студентами про розробці курсових та дипломних робіт (а.с. 18 Т.1).

Вказані обставини підтверджуються наявною у справі копією цього доручення (а.с. 17 Т.1), а також листом професора Інституту архітектури Національного університету «Львівська політехніка», яким висловлена подяка позивачу за обговорення відповідних завдань 21.02.2014 в цьому університеті (а.с. 24 Т.1).

Листом цього ж професора від 11.03.2015 підтверджена та обставина, що ОСОБА_8 21.02.2014 брав участь у обговоренні нових курсових завдань для студентів зі спеціальністю «Дизайн архітектурного середовища» (а.с. 186 Т.1).

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання апелянта на те, що строк виконання вказаного доручення закінчився 20.02.2014, оскільки це може свідчити про несвоєчасність виконання цього доручення, а не про те, що таке не виконувалось 21.02.2014.

Також, із матеріалів справи встановлено, що наказом від 24.04.2014 позивач притягнутий за повторне порушення правил трудової дисципліни безпідставну відсутність на робочому місці 23.04.2014 року з 17:40 год. по 18:00 год. (без запису в журналі відлучень), оскільки участь у засіданні Правління Львівської обласної організації спілки архітекторів України не належить до посадових обовязків цього працівника, запрошення про участь ця організація не надсилала (а.с. 27 Т.1).

У своїх поясненнях відносно цього порушення ОСОБА_8 пояснив, що був відсутній на роботі з дозволу безпосереднього керівника в.о. начальника відділу ОСОБА_7

Ці обставини підтвердженні в.о. начальника відділу ОСОБА_7, яка особисто на вказаних вище поясненнях вчинила напис підтверджую та підписалась (а.с. 26 Т.1).

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання апелянтів на те, що ОСОБА_7 заперечує вказані обставини, так як ця особа у суді першої інстанції була допитана як свідок та пояснила, що 24.04.2014 позивач повідомляв її, що відлучається на засідання спілки та був відсутній на робочому місці менше години часу. Вона не пригадує чи висловлювала вимогу залишитись на робочому місці. Також, підтвердила те, що на письмових поясненнях накладала візу «погоджуюсь».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про незаконність наказів від 24.02.2014 та 24.04.2014 про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, а відтак відсутня систематичність в порушеннях з боку позивача, у звязку з чим незаконним є і звільнення позивача.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано поновив позивачу строк звернення до адміністративного суду, оскільки відповідачем ні в суді першої інстанції, ні в суді апелчяційної інстанції не надано доказів ознайомлення позивача із наказами про оголошення доган, зокрема, реєстрів про які представники апелянтів зазначали у судовому засіданні апеляційного суду. Із матеріалів справи встановлено, що позивач дізнавшись про звільнення 13.11.2014 спочатку звернувся зі скаргою до Львівського міського голови (а.с. 36 Т.1), а отримавши у січні 2015 року негативну відповідь від 12.12.2014 № 1104-932 (а.с. 37-40 Т.1), звернувся в Галицький районний суд м. Львова з позовом у порядку цивільного судочинства (а.с. 41-42 Т.1). Після винесення у вказаній цивільній справі ухвали від 06.03.2015 про закриття провадження (а.с. 44 Т. 1), позивач звернувся з адміністративним позовом у Львівський окружним адміністративний суд, який йому повернуто ухвалою від 13.03.2015 у звязку з порушення правил предметної підсудності (а.с. 47-57 Т.1).

Отже, вказані обставини свідчать, що позивач здійснював усі необхідні заходи для своєчасного звернення до суду, що дає обґрунтовані підставі для поновлення йому строку звернення до адміністративного суду.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що такі висновки судом першої інстанції зроблені з урахуванням висновків викладених в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 19.01.2016 (а.с. 211-215 Т.2). Так, суд касаційної інстанції скасовуючи попередні рішення судів першої та апеляційної інстанцій зазначив, що звільнення позивача відбулось незаконно, а строк звернення до адміністративного суду ним пропущено з поважних причин.

Відповідно до ч. 5 ст. 227 КАС України вказані висновки суду касаційної інстанції є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

Частинами 1, 2 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності задоволення позовних вимог про скасування наказів від 24.02.2014 № 014-к, від 24.04.2014 № 0,7-к, від 12.11.2014 № , поновлення позивача на посаді з якої його було звільнено та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Доводи апеляційних скарг цих висновків не спростовують.

Що стосується посилання апелянта на помилкового зазначення в резолютивній частині оскаржуваної постанови п. 3 ст. 46 замість п. 3 ст. 40 КЗпП України, то це є очевидною опискою, яка може бути усунута судом у порядку визначеному ст. 169 КАС України. Тому це не може бути підставою для скасування чи зміни судового рішення.

Однак, суд першої інстанції, поновивши позивача на посаді, не вказав дати з якої слід здійснити це поновлення, що не відповідає висновку Верховного Суду України, який відповідно до ст. 244-2 КАС України підлягає до врахування. Так, у постанові від 04.11.2014 № 21-426а14 зазначено, що задовольняючи позовні вимоги про поновлення на публічній службі, суд повинен визнати протиправним рішення субєкта владних повноважень повністю або частково, скасувати акт індивідуальної дії та обовязково вказати дату, з якої особу поновлено на посаді.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції, усуваючи вказані вище порушення, вважає за необхідне змінити постанову суду першої інстанції, уточнивши дату з якої позивача слід поновити на посаді, а саме з 12.11.2014.

Крім цього, суд першої інстанції, задовольнивши позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не зазначив відповідної суми, яка підлягає стягненню, що не узгоджується з висновками Верховного Суду України викладеними у постанові від 14.01.2014 у справі № 21-395а13. У цій постанові зазначено, що ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, суд має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи наявні у справі довідку про заробітну плату від 03.04.2015 № 2401-вих.-68 та витяги з табеля обліку робочого часу, за вересень-жовтень 2014 року ОСОБА_8 фактично відпрацював 45 робочих днів, за що йому виплачено заробітну сплату в сумі 4735,92 грн.

Таким чином, середньоденний заробіток позивача складає 105,24 грн (4735,92 / 45).

Також, судом апеляційної інстанції встановлено, що вимушений прогул з дня звільнення позивача з роботи по день винесення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, який має бути оплачений середнім заробітком становить 351 робочий день, а отже середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, становить 36939,24 грн (105,24 * 351) за період з 12.11.2014 по 11.04.2016.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що цей спір про поновлення на роботі розглядається більше року не з вини позивача, а відтак середній заробіток має бути виплачений за весь час вимушеного прогулу.

Також, судом апеляційної інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що позивач не поновлявся на роботі та йому не виплачувався середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі постанови Галицького районного суду м. Львова від 21.05.2015, яка у подальшому скасована ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.01.2016.

Про те, що позивач не поновлявся на роботі, а також в подальшому не працевлаштовувався і не перебував на обліку в центрі зайнятості свідчить оглянута судом апеляційної інстанції трудова книжка, у якій відсутні жодні записи після звільнення з 12.11.2014.

З огляду на викладене, постанову суду першої інстанції також слід змінити, зазначивши суму стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 161 КАС України під час прийняття постанови суд вирішує, зокрема, чи є підстави допустити негайне виконання постанови.

Згідно пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місять та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Однак, всупереч наведеним вище нормам процесуального права суд першої інстанції не вирішив питання про допущення постанови суду до негайного виконання в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 2210,04 грн.

Таким чином, резолютивну частину оскарженої постанови слід доповнити абзацом щодо негайного виконання рішення суду.

Враховуючи те, що судом першої інстанції правильно вирішено спір по суті, однак допущено порушення норм матеріального та процесуального права, у відповідності до ст. 201 КАС України оскаржену постанову слід змінити.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 201, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

постановив:

апеляційні скарги Управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради та Львівської міської ради задовольнити частково.

Постанову Галицького районного суду м. Львова від 11 квітня 2016 року у справі № 461/3277/15-а змінити, доповнивши абзац 5 резолютивної частини цієї постанови датою 12.11.2014 з якої ОСОБА_1 слід поновити на роботі.

Абзац 6 резолютивної частини вказаної постанови доповнити сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яку слід стягнути на користь ОСОБА_1 з Управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради, а саме 36939,24 грн (тридцять шість тисяч девятсот тридцять девять гривень двадцять чотири копійки).

Доповнити резолютивну частину згаданої постанови абзацом наступного зміну: «Постанова суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 2210,04 грн (дві тисячі двісті десять гривень чотири копійки) підлягає негайному виконанню.».

У решті постанову Галицького районного суду м. Львова від 11 квітня 2016 року у справі № 461/3277/15-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

На постанову протягом двадцяти днів, з дня складення її у повному обсязі, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

ОСОБА_9

Постанова у повному обсязі складена та підписана 14.07.2016.