Справа № 820/4793/15
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2016-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2016 р.Справа № 820/4793/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Русанової В.Б. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання - Дудки О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Східної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21.04.2016р. по справі № 820/4793/15

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Східної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області

про визнання протиправними податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій, вимоги та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 р. фізична особа - підприємець ОСОБА_1 ( далі по тексту - ФОП ОСОБА_1, позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Східної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області, в якому, з заяви про уточнення позовних вимог, просив суд: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № від 23.03.2015 року, № від 23.03.2015 року, № від 23.03.2015 року; визнати протиправним та скасувати рішення № від 23.03.2015р. про застосування штрафних санкцій, прийняте відповідачем; визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 30.01.2015р. № Ф- на суму 31167,80 грн., зобов'язати відповідача видалити з картки особового рахунку позивача інформацію про заборгованість з єдиного соціального внеску у сумі 31167,80 грн.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що контролюючим органом проведено перевірку ФОП ОСОБА_1, за результатами якої складено Акт № 290/20-38-17-02-08/НОМЕР_4 від 30.01.2015 року. На підставі зазначеного акту відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 23.03.2015 року № , , , рішення № від 23.03.2015р. про застосування штрафних санкцій, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 30.01.2015 р. № Ф-. Позивач зазначає, що приймаючи спірні рішення, контролюючий орган дійшов до неправомірного висновку про порушення позивачем вимог діючого законодавства, оскільки висновки акту перевірки є неправомірними, надуманими, юридично не вмотивованими, у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 21.04.2016 р. позовні вимоги задоволено частково.

Скасовано податкові повідомлення - рішення Основ'янської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області № від 23.03.2015 року та № від 23.03.2015 року.

Скасовано рішення Основ'янської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області про застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 23.03.2015 року.

Скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) Основ'янської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області № Ф- від 30.01.2015 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати в цій частині оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач надав письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, посилаючись на обґрунтованість та об'єктивність рішення суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.6 ст. 12 та ч.1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання 05.07.2016 р. за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши постанову суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець 20.07.2012 року № 0142503 та взято на податковий облік 23.07.2012 року за № 38699, адреса: 61001, АДРЕСА_1.

Посадовими особами Основ'янської ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_4) щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладання трудового, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 23.07.2012 року по 31.12.2013 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.10.2013 року по 31.12.2013 року, за результатами якої 30.01.2015р. складено акт № 290/20-38-17-02-08/НОМЕР_4, в якому зафіксовані порушення вимог діючого законодавства України, а саме:

- п.138 розділу 3, п.177.2, п.177.4 розділу 4 ПК України, що призвело до заниження суми податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету (за результатами річного декларування) на загальну суму 49394, 21 в т.ч. за 2013 р. - 49394,21 грн.;

- ст. 51 глави 2, пп. 70.16.1 п. 70.16 ст. 70 глави 6 розділу ІІ, пп. "б" п. 176.2 ст. 176 розділу IV ПК України за ненадання до податкового органу податкових розрахунків сум нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, а також сум нарахованого (утриманого) з них податку (форма 1-ДФ) за IV квартал 2012 року, ІІІ кв. - IV кв. 2013 року;

- п. 2 ст. 7 розділу ІІІ Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", що призвело до заниження суми єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу за 2013 р. на загальну суму 31167,8 грн.;

- п. 198.6 п. 198 ст. 198 ПК України, що призвело до заниження суми ПДВ, яка підлягає сплаті на загальну суму 4104,00 грн., в тому числі за: січень 2013 року на суму 2997,00 грн., березень 2013 року на суму 981,00 грн., квітень 2013 року на суму 126,00 грн.;

- ч. 1 ст. 203, 215, п.1 ст. 216, ст. 228 ЦК України в частині недодержання вимог зазначених статей в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними по правочинах, здійснених ФОП ОСОБА_1 з контрагентом - постачальником ТОВ «Українська компанія «Модус», операції з якими проведені в липні 2013 року;

- перевіркою встановлено відсутність об'єктів, які підпадають під ст. 187, 198 розділу V ПК України, в частині включення до складу податкового кредиту сум ПДВ від реалізації послуг, придбаних у ТОВ "Українська компанія "Модус" та включення до складу податкових накладних з ПДВ з їх подальшої реалізації;

- перевіркою встановлено нікчемність угод з реалізації ФОП ОСОБА_1 послуг ( придбаних у ТОВ "Українська компанія "Модус") в липні 2013 року на загальну суму 371330,00 грн. та ПДВ 61888,35 грн.) по всім контрагентам - покупцям;

- перевіркою встановлено нікчемність угод з придбання ФОП ОСОБА_1 послуг у ТОВ "Українська компанія "Модус" у липні 2013 року на загальну суму 352721,1 грн.

За наслідками проведеної перевірки, податковим органом прийнято вимогу від 30.01.2015 року № ф- про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 31167,80 грн., рішення № від 23.03.2015 року про застосування штрафних санкцій про донарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 31167,80грн., податкове повідомлення - рішення від 23.03.2015 року № у зв'язку з чим збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи у розмірі 510,00 грн.; податкове повідомлення - рішення від 23.03.2015 року № , у зв'язку з чим збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи у розмірі 61742,76 грн., з яких на основним платежем у розмірі 49394,21 грн. та штрафними санкціями 12348,55 грн., податкове повідомлення - рішення № , яким збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 5130,00 коп., з яких за основним платежем 4104,00 грн. та за штрафними санкціями у розмірі 1026,00 грн.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що наведені в акті перевірки фактичні обставини не відповідають податковій звітності платника податку і ніяким чином не обґрунтовані. При цьому податковим органом проігноровані податкові накладні, які слугували підставою для формування податкового кредиту. Отже суд не погоджується з вказаними висновками акту перевірки, на підставі яких прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення № , яким збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 5130,00 коп., з яких за основним платежем 4104,00 грн. та за штрафними санкціями у розмірі 1026,00 грн та, дослідивши фактичність проведених господарських операцій, їх зв'язок з господарською діяльністю позивача, дійшов висновку про обґрунтованість формування податкового кредиту та зобов'язань, у зв'язку із чим вищезазначене податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно з підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 вказаного Кодексу, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

За змістом п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді. Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з п. 44.6 ст. 44 ПК України, у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абз. 2 п. 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності. Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абз. 2, 4 п. 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

За приписами п. 177.2 ст. 172 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподаткованим доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Згідно з п. 177.4 ст. 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом ІІІ цього Кодексу.

Відповідно до п. 177.10 ст. 170 ПК України, фізичні особи-підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

З положень ч.1, 3 ст. 9 вказаного Закону вбачається, що бухгалтерський облік полягає, зокрема, у складанні та прийнятті до обліку первинних документів, які фіксують факти здійснення господарських операцій, складенні на їх підставі зведених облікових документів, систематизації інформації первинних документів на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку.

Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форму); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Зазначені норми права кореспондують з приписами Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, відповідно до п. 2.1 якого первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. В п. 2.4 Положення № 88 зазначені обов'язкові реквізити первинних документів, якими є: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, до документів первинного бухгалтерського обліку відносяться не тільки розрахункові та платіжні документи, але будь-які інші документи, що фіксують та підтверджують господарські операції, а саме: договори, накладні (прибуткові, видаткові, товарно-транспортні), акти виконаних робіт (наданих послуг), накази, журнали, бухгалтерські книги тощо.

Таким чином, в разі фактичного здійснення господарської операції будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних.

Щодо доводів контролюючого органу, що ФОП ОСОБА_1 до складу загального оподатковуваного доходу віднесено виручку за надані послуги, що надійшли на розрахунковий рахунок підприємця без врахування сум повернутих контрагентами - покупцями на розрахунковий рахунок, що призвело до завищення загального оподатковуваного доходу на загальну суму 17334,99 грн., в т.ч. за 2013 рік - 17334,99 грн. слід зазначити наступне.

Так, із матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_1 за 05.02.2013 р. суму повернутих від контрагента - покупця ПАТ "Закарпартнерудпром" в розмірі 5400, 00 грн. (в т.ч. ПДВ 900, 00 грн.), включив до складу загального оподатковуваного доходу, що підтверджується книгою обліку доходів та витрат та випискою з розрахункового рахунку за 05.02.2013 р.

Як правомірно враховано судом першої інстанції, в книзі обліку доходів та витрат зазначена сума загального оподатковуваного доходу за 05.02.2013 р. в розмірі 13583,33 грн. та відповідає сумі, що надійшла на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_1 за 05.02.2013р., а саме: сума з ПДВ - 1700,00 грн., сума ПДВ - 283, 33 грн., сума з ПДВ - 3600,00 грн., сума ПДВ - 600,00 грн., сума з ПДВ - 5400,00 грн., сума ПДВ - 900,00 грн., сума з ПДВ - 5600, 00 грн., сума ПДВ - 933,33 грн.

На розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_1 27.03.2013 року надійшли кошти в сумі 20083,33 грн., яка відповідає сумі загального оподатковуваного доходу, вказаному в книзі обліку доходів та витрат за 27.03.2013р., а саме сума 6000,00 грн., де сума ПДВ - 1000,00 грн., сума -1360,00 грн., де сума ПДВ - 216,67 грн., сума -1500,00 грн., де сума ПДВ - 250,00 грн., сума -1800, 00 грн., де сума ПДВ - 300, 00 грн., сума -1800, 00 грн., де сума ПДВ - 300, 00 грн., сума -3100, 00 грн., де сума ПДВ - 516, 67 грн., сума -3200, 00 грн., де сума ПДВ - 533,33 грн., сума-5400, 00 грн., сума ПДВ - 900,00 грн.

Щодо не включення до розміру отриманих доходів за 21.05.2013 р. ФОП ОСОБА_1 суму повернутих коштів від ТОВ "Актем" в розмірі 3400, 00 грн., в т.ч. ПДВ 566,67 грн., судом встановлено, що відповідно до виписки з банківського рахунку за 21.05.2013 року, 21.05.2013 року від ТОВ "Актем" на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_1 коштів не надходило. 21.05.2013 року з розрахункового рахунку ФОП ОСОБА_1 було перераховано на користь ТОВ "Актем" суму в розмірі 3400,00 грн. (сума без ПДВ 2833, 33 грн.), яка відповідно до вимог п.177.4 ст.177 ПК України була віднесена до витрат та врахована в книзі обліку доходів та витрат в розділі витрат.

Із матеріалів справи убачається, що на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_1 21.05.2013 р. надійшли кошти, які були включені в загальний оподатковуваний дохід в книзі обліку доходів та витрат в розмірі 14016, 67 грн., а саме 700,00 грн., де сума ПДВ - 116,67 грн., 2240,00 грн., де сума ПДВ- 373,33 грн., 2600,00 грн, де сума ПДВ- 433,33 грн., 3680,00 грн., де сума ПДВ- 613,33 грн., 5600,00 грн, де сума ПДВ- 933,33 грн., 2000,00 грн, де сума ПДВ- 333,33 грн.

Щодо не врахування сум повернутих від контрагента - покупця ТОВ "Будінвесттехнологія" за 19.09.2013 р. в загальний оподатковуваний дохід в розмірі 6000,00 грн., в т.ч. ПДВ 1000,00 грн., слід зазначити наступне.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до виписки з банківського рахунку за 19.09.2013 року, від ТОВ "Будінвесттехнологія" коштів на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_1 не надходило. 19.09.2013 року ФОП ОСОБА_1 з розрахункового рахунку було перераховано на користь "Будінвесттехнологія" 6000,00 грн., в т.ч. ПДВ 1000, 00 грн., яка відповідно до вимог п.177.4 ст.177 ПК України була віднесена до витрат та врахована в книзі обліку доходів та витрат в розділі витрат.

На розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_1 19.09.2013 р. надійшли кошти, які були включені в загальний оподатковуваний дохід в книзі обліку доходів та витрат в розмірі 39 333, 33 грн., а саме: 450,00 грн, в т.ч. ПДВ- 75,00 грн., 800,00 грн, в т.ч. ПДВ- 133,33 грн., 800,00 грн, в т.ч. ПДВ- 133,33 грн., 1000,00 грн, в т.ч. ПДВ- 166,67 грн., 1300,00 грн., в т.ч. ПДВ- 216,67 грн., 1450,00 грн, в т.ч. ПДВ- 241,67 грн., 1500,00 грн, в т.ч. ПДВ- 250,00 грн., 1600,00 грн, в т.ч. ПДВ- 266,67 грн., 1700,00 грн, в т.ч.ПДВ- 283,33 грн., 1900,00 грн, в т.ч. ПДВ- 316,67 грн., 2000,00 грн, в т.ч. ПДВ- 333,33 грн., 2000,00 грн, в т.ч. ПДВ- 333,33 грн., 3700,00 грн, в т.ч. ПДВ- 616,67 грн., 4000,00 грн, в т.ч. ПДВ- 666,67 грн., 6000,00 грн, в т.ч. ПДВ- 1000,00 грн., 7000,00 грн, в т.ч. ПДВ- 1166,67 грн., 7000,00 грн, в т.ч. ПДВ- 1166,67 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання Основ'янської ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС в Харківській області на те, що згідно даних банківських виписок, всього за 2013 р. на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_1 надійшли кошти в сумі 3708830, 41 грн. ( в т.ч. - ПДВ 618138,40 грн.), а згідно даних платника, відображених в книзі обліку доходів та витрат, розмір отриманих доходів за 2013 р. становить 3108026, 52 грн., тобто сума завищення розміру отриманих доходів за 2013 р. у розмірі 17334, 51 грн. не знайшли свого документального підтвердження.

Щодо доводів відповідача, що ФОП ОСОБА_1 завищено обсяг валових витрат у періоді, який підлягав перевірці, на загальну суму 313828, 46 грн., в тому числі за 2013 р. - на 313828, 46 грн. колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи убачається, що 05.02.2013 р. ФОП ОСОБА_1 повернуті кошти від ПАТ "Закарпатнерудпром" в сумі 5400, 00 грн., в т.ч. ПДВ 900,00 грн. було включено ФОП ОСОБА_1 до складу валових витрат на підставі листа від ПАТ "Закарпатнерудпром" №25 від 05.02.2013 р.

Під час судового розгляду встановлено, що відповідно до виписки з банківського рахунку за лютий 2013 р., розмір перерахованих коштів з розрахункового рахунку ФОП ОСОБА_1 на користь контрагентів - постачальників складає - не 170210,00 грн., як це визначено Основ'янською ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС в Харківській області, а 175563, 60 грн.

Згідно з положеннями п.15.1 Наказу Міністерства фінансів України "Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку" №318 від 31.12.1999 року, до складу загальновиробничих витрат включаються: витрати на управління виробництвом (оплата праці апарату управління цехами, дільницями тощо; відрахування на соціальні заходи й медичне страхування апарату управління цехами, дільницями; витрати на оплату службових відряджень персоналу цехів, дільниць тощо).

Відповідно до вимог абз. 2 п.177.4.3. ст.177 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать: суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом.

Таким чином, розмір понесених витрат ФОП ОСОБА_1 за липень 2013 р. складає 103096,00 грн., що відповідає сумі виписки з банківського рахунку та запису в книзі обліку доходів та витрат за липень 2013 р.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ФОП ОСОБА_1 мав право віднести до складу валових витрат витрати, понесені в жовтні, листопаді, грудні 2013 року, що були перераховані на користь ТОВ "Українська компанія "Модус", за жовтень 2013 р. в розмірі 41666, 70 грн., листопад 2013 р. в розмірі 79166, 73 грн., грудні 2013 р. - 173101,00 грн.

Взаємовідносини ФОП ОСОБА_1 та ТОВ "Українська компанія "Модус" підтверджуються договором перевезення вантажу №24/2013 від 01.07.2013 р., податковими накладними, реєстрами документів, які підтверджують відвантаження, актами - реєстрами наданих послуг, товарно - транспортними накладними, які містяться в матеріалах справи.

З матеріалів справи убачається, що ФОП ОСОБА_1 18.12.2013 р. перераховано з розрахункового рахунку кошти в сумі 18826,35 грн., що відповідає сумі вказаній в виписці з банківського рахунку та книзі обліку доходів та витрат за 18.12.2013 р.

ФОП ОСОБА_1 18.12.2013 р. з розрахункового рахунку були перераховані кошти, а саме в розмірі 2584,62 грн., в т.ч. ПДВ - 430,77 грн., 4797,00 грн., в т.ч. ПДВ 799, 50 грн., 15210,00 грн., в т.ч. ПДВ - 2535,00 грн.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки податковим органом не доведено обґрунтованість нарахування позивачу грошових зобов'язань з податку на доходи з фізичних осіб, то податкове повідомлення-рішення від 23.03.2015 року № у розмірі 61742,76 грн., з яких на основним платежем у розмірі 49394,21 грн. та штрафними санкціями 12348,55 грн. є необґрунтованим, прийнятим всупереч нормам чинного законодавства та підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Статтею 6 Закону України "Про збір та обік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" встановлено, що платник єдиного внеску, зокрема, зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 та ч. 11 ст. 8 Закону № 2464 єдиний внесок для платників, визначених, зокрема, у п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464 встановлюється у розмірі 34,7 % суми доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального єдиного внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток) та не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Згідно із ст. 9 Закону № 2464 обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджуються нарахування (обчислення) виплат доходу, на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Частиною 4 статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" встановлено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов'язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

З огляду на вище викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки податковим органом не доведено правомірності обчислення суми оподатковуваного доходу на який нараховується єдиний внесок, а єдиний внесок для платників, встановлюється у розмірі 34,7 % суми доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, то вимога від 30.01.2015 року № ф- про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 31167,80 грн. та рішення № від 23.03.2015 року про застосування штрафних санкцій про донарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 31167,80грн. підлягають скасуванню.

Щодо доводів відповідача, що перевіркою повноти нарахування податку на додану вартість (визначення суми податку, що підлягає бюджетному та/або включенню до складу податкового кредиту наступного податкового періоду) за період з 01.10.2012 року по 31.12.2013 року встановлено його заниження на суму 4104 грн., а саме за січень 2013 року на 2997,00 грн., березень 2013 року на 981,00 грн., квітень 2013 року - 126 грн., а саме в частині включення до складу податкового кредиту сум ПДВ, не підтверджених податковими накладними, слід зазначити наступне.

Так, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу (п.198.1 ст.198 ПК України).

Згідно з п.198.2 ст.198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п.198.6 ст.198 зазначеного Кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

З матеріалів справи вбачається, що податкова накладна №246 на суму 2776,67 грн. була отримана 04.12.2012 року та відповідно до розділу 2 продовження додатка № 5 до податкової декларації з податку на додану вартість за січень 2013 року була показана, податкова накладна на суму в розмірі 220,50 грн. отримана ФОП ОСОБА_1 та зареєстрована за № 31 від 18.01.2013 року, у березні 2013 року до складу податкового кредиту включено суму на підставі податкової накладної на суму в розмірі 5886,90 грн., де сума ПДВ 981,15 грн. за № 194 від 29.03.2013 року та у квітні 2013 року включено до складу податкового кредиту, на підставі податкової накладної № 64 від 01.04.2015 року на суму 757,60 грн., в т.ч. ПДВ 126,27 грн.

Як правомірно враховано судом першої інстанції, наведені в акті перевірки фактичні обставини не відповідають податковій звітності платника податку і ніяким чином не обґрунтовані.

В ході судового розгляду факту узгодженості дій позивача з недобросовісним постачальником з метою незаконного отримання податкових вигод чи його обізнаності позивача з такими діями контрагента відповідачем не доведено, а судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, операції позивача у періоді, який підлягав перевірці, із вище зазначеним контрагентом, мали реальний характер, підтверджені належними та допустимими первинними документами, на підставі яких відбувся рух активів у процесі господарської діяльності, контрагент позивача на час здійснення операцій мав спеціальну податкову правосуб'єктність, а також наявний безумовний зв'язок між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, понесенням інших витрат і господарською діяльністю позивача, що має відповідні умови для результатів господарської і економічної діяльності.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності формування позивачем податкового кредиту та зобов'язань, тому оскаржуване податкове повідомлення - рішення №, яким збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 5130,00 грн., з яких за основним платежем - 4104,00 грн. та за штрафними санкціями в розмірі 1026,00 грн. підлягає скасуванню.

В силу приписів ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. ст. 9, 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Інспекцією не доведено, що позивач діяв без належної обережності і йому мали бути відомо про порушення, допущені контрагентом, або що діяльність платника спрямована на здійснення операцій, пов'язаних з отриманням податкової вигоди, переважно з контрагентами, які не виконують своїх податкових обов'язків.

На підставі доказів, що містяться в матеріалах справи, судом не встановлено будь-яких порушень, допущених позивачем при обчисленні та формуванні податкового кредиту по господарським взаємовідносинам між позивачем та його безпосереднім контрагентом - ТОВ "Українська компанія "Модус", господарські операції між позивачем та ТОВ "Українська компанія "Модус" мали реальний характер, діяльність позивача була спрямована на отримання економічної вигоди від підприємницької діяльності, підприємства ознак фіктивності на час здійснення господарської операції не мали, що зумовлює хибність висновків податкового органу.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки податковим органом не доведено обгрунтованість нарахування позивачу грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, то податкове повідомлення - рішення від 23.03.2015 р. № у розмірі 61742,76 грн. є необгрунтованим, прийнятим з порушення вимог діючого законодавства, у зв'язку з чим підлягає скасуванню.

Доводи апелянта про те, що правочини, вчинені ФОП ОСОБА_1 з ТОВ "Українська компанія "Модус" в липні 2013 року, не спричиняють реального настання правових наслідків , а тому є нікчемними, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки реальність вказаних господарських операцій підтверджується наданими підприємством позивача первинними бухгалтерськими документами, перелік яких зазначено вище.

З приводу твердження суб'єкта владних повноважень в акті перевірки про відсутність факту реального вчинення господарських операцій з посиланням на акт Західної ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області від 28.08.2014р. №585/20-33-22-03-07/38161150, колегія суддів зауважує на таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Предметом доказування у відповідній категорії спорів є реальність господарських операцій, що є підставою для виникнення права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування.

Колегія суддів зазначає, що в силу закону отримання податковим органом акту перевірки, в якому викладені висновки про наявність ознак фіктивної господарської діяльності, відсутність факту реального вчинення господарських операцій, вчинення контрагентом платника податків нікчемного правочину або відображення в звітності показників господарських операцій, які фактично не відбулись, не звільняє такий податковий орган від виконання обов'язку по самостійному встановленню та доведенню факту вчинення платником податків порушення закону, оскільки податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від знаходження його за юридичною адресою, фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від його господарських та виробничих можливостей. Питання віднесення певних сум до витрат та податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

У частині відмови в задоволенні позовних вимог постанова суду першої інстанції сторонами не оскаржена.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 41, 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Східної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21.04.2016р. по справі № 820/4793/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Курило Л.В.
Судді Русанова В.Б. Присяжнюк О.В.
Повний текст ухвали виготовлений 11.07.2016 р.