Справа № 2а-2938/10/0570
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2010-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Бєломєстнов О.Ю.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2010 року справа №2а-2938/10/0570

приміщення суду за адресою: 83017, м. Донецьк, бул. Шевченка, 26

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з цим позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державного казначейства України «про скасування постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 03.02.2010 року, зобовязання відкрити виконавче провадження на виконання виконавчого листа № 2а-13660/09/0570 від 15.12.2009 року, стягнення моральної шкоди у розмірі 100 грн.».

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 2 березня 2010 року у справі № 2а-2938/10/0570 позов було задоволено частково, а саме: скасовано постанову державного виконавця ВПВР Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 03.02.2010р. у справі №ВП17105270 про відмову у відкритті виконавчого провадження виконавчого листа №2а-13660/09/0570 від 15.12.2009р., виданого Донецьким окружним адміністративним судом та зобов'язано Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрити виконавче провадження виконавчого листа №2а-13660/09/0570 від 15.12.2009р., виданого Донецьким окружним адміністративним судом. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, проти чого заперечував позивач. Представник Державного казначейства України до апеляційного суду не прибув.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу не обґрунтованою, а судове рішення таким, що підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

При розгляді справи в апеляційній інстанції встановлено наступне.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 16.10.2009р. в справі №2а-13660/09/0570 позовні вимоги ОСОБА_2 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державного казначейства України про визнання незаконною та скасування постанови від 20.05.2009р., відшкодування моральної шкоди були задоволені частково.

15.12.2009р. на виконання вказаної постанови був виданий виконавчий лист, яким зобов'язано Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України поновити провадження з примусового виконання виконавчого листа від 17.11.2008р. № 2а-18228/08, виданого Донецьким окружним адміністративним судом, і забезпечити виконання його вимог в порядку, визначеному приписами Закону України «Про виконавче провадження».

Вказаний виконавчий лист було надіслано до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

03.02.2010р. постановою державного виконавця ВПВР ДВС Міністерства юстиції України у відкритті виконавчого провадження за цим виконавчим листом було відмовлено з посиланням на п. 6, 7 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі того, що боржник не є юридичною особою.

Суд першої інстанції вірно вважав, що наведені в оспорюваній постанові норми Закону «Про виконавче провадження» не можуть бути застосовані у даному випадку як підстава для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Так, підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження у спірній постанові зазначено те, що боржник - Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не є юридичною особою, що виключає можливість відкриття виконавчого провадження стосовно нього.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про державну виконавчу службу» органом державної виконавчої служби є Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. При цьому у п. 1 Положення про Департамент державної виконавчої служби, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2007р. №549/к, визначено, що Департамент державної виконавчої служби є структурним підрозділом Міністерства юстиції України, який не має статуту юридичної особи.

У той самий час стаття 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що боржником у виконавчому проваджені є фізична або юридична особа, яка зобов'язана за рішенням вчинити певні дії (передати майно, виконати інші обов'язки, передбачені рішенням) або утриматися від їх вчинення.

Таким чином, у даній справі спір пов'язаний з можливістю виконання постанови Донецького окружного адміністративного суду, відповідачем у якій є орган державної виконавчої служби, що не є юридичною особою.

Статус такого відповідача обумовлений приписами ст. 181 КАС України, згідно з якими відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.

Відповідно до п.9 ч.1 ст. 3 КАС України відповідач - суб'єкт владних повноважень, а у випадках, передбачених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача. Суб'єктом владних повноважень відповідно до пункту 7 частини 1 статті 3 того ж Кодексу вважається орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 1 статті 48 КАС України встановлено, що здатність мати процесуальні права та обов'язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність) визнається за громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, органами державної влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами).

З аналізу вказаних норм випливає, що відповідачем у справах адміністративної юрисдикції може бути орган державної влади, зокрема орган ДВС, який може не мати статусу юридичної особи, оскільки процесуальний закон не містить таких обмежень.

Згідно з ч.4 ст. 257 КАС України примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Як передбачене ч.1 ст. 259 КАС України виконавчий лист має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження".

Як вже зазначалося, стаття 11 цього Закону встановлює обмеження, відповідно до яких боржником у виконавчому провадженні може бути лише юридична особа.

Таким чином, має місце колізія між нормами КАС України та Закону України „Про виконавче провадження", перші з яких допускають відсутність статусу юридичної особи у відповідача, а другі - ні.

При вирішенні цієї колізії суд виходить з наступного.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (яка ратифікована Законом від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини» та практику Суду як джерело права.

У рішенні по справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" від 28 липня 1999 року Європейський суд з прав людини зазначив (п. 63), що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод докладно описував процедурні Гарантії, що надаються сторонам цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов'язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію.

Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід'ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції" від 19 березня 1997 року, 1997-П, с. 510, п. 40).

Аналогічних висновків дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Бурдов проти Росії" від 7 травня 2002 року де зазначив, що виконання судового рішення має розглядатися як невід'ємна частина судового процесу.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч.2 ст. 9 КАС України суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

З урахуванням цього суд вважає, що законодавством не можуть бути встановлені обмеження, внаслідок яких рішення суду, що набрало законної сили, залишалося б невиконаним.

При цьому суд також враховує, що КАС України набув чинності пізніш вказаного Закону, тому підлягає переважному застосуванню до такої стадії судового процесу, як виконання судового рішення.

Висновки щодо можливості не юридичної особи бути боржником у виконавчому процесі слід враховувати також при застосуванні п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», на яку посилається відповідач в оспорюваній постанові в обґрунтування відмови у відкритті виконавчого провадження.

У відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 19 цього Закону державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження.

Згідно до ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі повинні бути зазначені:

1) назва документа, дата видачі та найменування органу, посадової особи, що видали документ;

2) дата і номер рішення, за яким видано виконавчий документ;

3) найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові за його наявності для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника за його наявності (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника за його наявності (для фізичних осіб - платників податків), а також інші відомості, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, такі як дата і місце народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника тощо;

4) резолютивна частина рішення;

5) дата набрання чинності рішенням;

6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Виконавчий документ має бути підписаний уповноваженою посадовою особою і скріплений печаткою.

Як вбачається з виконавчого листа № 2а-13660/09/0570, виданого Донецьким окружним адміністративним судом 15.12.2009р., останній (з урахуванням визначених вище особливостей статусу боржника) відповідає вимогам вказаної статті.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом. Згідно зі ст. 7 вказаного закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Так, відповідно до ч.1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та пред'явлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення.

У порушення цієї норми відповідач незаконно відмовив у відкритті виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом.

З огляду на це, колегія суддів прийшла до висновку, що позовні вимоги позивача в частині скасування постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 03.02.2010р. та зобов'язання відкрити виконавче провадження на виконання виконавчого листа № 2а-13660/09/0570 від 15.12.2009р. підлягають задоволенню.

В іншій частині (що стосується вимоги позивача про стягнення з Держави України в особі Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України моральної шкоди у розмірі 100 грн., нанесеною незаконним рішенням ВПВР Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України) постанова місцевого суду сторонами не оскаржена, тому апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишена без змін.

Тобто, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду. Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду не вбачається.

В повному обсязі ухвала виготовлена 28.05.2010 року.

Керуючись ч. 1-3 ст. 160, ст.ст. 167, 195-196, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 02 березня 2010 року у справі № 2а-2938/10/0570 за позовом ОСОБА_2 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державного казначейства України «про скасування постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 03.02.2010 року, зобовязання відкрити виконавче провадження на виконання виконавчого листа № 2а-13660/09/0570 від 15.12.2009 року, стягнення моральної шкоди» залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з дня складення її в повному обсязі.

Головуючий: І.В.Сіваченко

Судді: С.П.Дяченко

ОСОБА_3