Справа № 800/261/16
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2016-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2016 року м. Київ справа № 800/261/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Цуркана М.І. (головуючий),
Горбатюка С.А., Стрелець Т.Г., Сороки М.О., Черпіцької Л.Т.,
секретар судового засідання - Коцюрба В.М.,

за участю: позивача - ОСОБА_6,

представника позивача - ОСОБА_7,

представника відповідача - Белінської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_6 до Вищої ради юстиції про визнання незаконним та скасування рішення,

у с т а н о в и л а:

28 квітня 2016 року ОСОБА_6 подала до Вищого адміністративного суду України позов до Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ), у якому, посилаючись на порушення відповідачем Конституції України, Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2453-VI), Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин; далі - Закон № 22/98-ВР) інших законів щодо підстав та порядку дисциплінарного провадження, просила визнати незаконним та скасувати рішення від 31 березня 2016 року № 709/0/15-16 у частині внесення подання про звільнення її з посади судді Апеляційного суду міста Києва за порушення присяги.

У письмових запереченнях ВРЮ зазначила, що оскаржуване рішення прийнято у межах повноважень та у спосіб, які передбачені Конституцією України та законами України, зокрема обґрунтовано, з урахуванням усіх обставин, безсторонньо, добросовісно та розсудливо.

Позивач позов підтримала. Усно та у письмових поясненнях просила звернути увагу на обґрунтованість її доводів з огляду на таке.

Особи, які звернулись до Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції (далі - ТСК) із заявами, зокрема, експерт Всеукраїнського благодійного фонду «Українська правнича фундація» ОСОБА_10, заступник Генерального прокурора ОСОБА_19, ОСОБА_17 і ОСОБА_11, не мали повноважень на такі звернення, а відтак порушена процедура прийняття оскаржуваного рішення і ця обставина повинна мати наслідком визнання його незаконним.

Також позивач зазначила, що фактично йдеться про порушення нею присяги судді при прийнятті рішень у трьох справах, в двох із яких вона була доповідачем, а в одній приймала участь у складі колегії суддів.

Зокрема, під її головуванням колегія суддів залишила без змін ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва, якою застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_12

На момент розгляду апеляційної скарги ОСОБА_12 запобіжний захід вже змінено на домашній арешт, однак, у відсутність законодавчого регулювання подібної ситуації, колегія змушена була оцінювати законність попереднього рішення слідчого судді та дійшла висновку, що останній ухвалив його правильно.

Також під її головуванням колегією залишена без змін ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва про тримання під вартою ОСОБА_13

Останній підозрювався у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 294 КК України, що є особливо тяжким, має значний ступінь небезпеки, характеризувався застосуванням насильства, знищенням майна, опором представникам влади із застосуванням предметів, які використовувалися як зброя. Колегія суддів врахувала, що відносно ОСОБА_13 відсутні жодні стримуючі фактори, які б забезпечили виконання ним процесуальних обов'язків, що випливають зі змісту статті 177 КПК України, взяла до уваги минуле підозрюваного, зокрема те, що він був засуджений за вчинення злочину, пов'язаного з умисним позбавленням життя людини.

Колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва за участі позивача також переглядалася ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва про тримання під вартою ОСОБА_14

ОСОБА_14 підозрювався у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 294 КК України. Досудовим слідством встановлено, що він спільно з іншими особами 1 грудня 2013 року в період з 14 до 17 години на вулиці Банковій в місті Києві біля будівлі Адміністрації Президента України взяв активну участь у масових заворушеннях, які супроводжувались насильством над працівниками правоохоронних органів, знищенням майна, опором представникам влади із застосуванням зброї, інших предметів, які використовувалися як зброя.

Під час затримання у нього вилучено металевий щит з рукоятками, ніж, пістолет, в магазині якого знаходились металеві кулі, пляшку з бензином, ганчір'я, порожні пляшки та інше. Підозрюваний чинив супротив працівникам правоохоронних органів, наніс їм тілесні ушкодження.

Сукупність наведених обставин врахована судом при оцінці законності постанови слідчого судді.

Також позивач вважає, що оскаржуваним рішенням ВРЮ підміняє собою судовий орган, оскільки вдалася до оцінки законності рішень, які набули статусу остаточних.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, зазначила, що ВРЮ правомірно прийняла оскаржуване рішення, оскільки зосередила увагу на обставинах, про які замовчує позивач.

Так, стосовно ініціаторів звернення до ТСК, то Генеральний прокурор є представником юридичної особи, а решта заявників діяли в своїх інтересах та інтересах інших осіб. Крім того, висновок ТСК є обов'язковим для розгляду ВРЮ.

У своєму акті ВРЮ не вдавалася до аналізу законності судових рішень, а оцінювала дії позивача при їх ухваленні, які кваліфіковано порушенням присяги.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши наявні у справі письмові докази, вирішивши питання за алгоритмом наведеним у статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Свій висновок суд обґрунтовує таким.

Щодо фактичних обставин справи.

ОСОБА_6 17 жовтня 1989 року обрана суддею Жовтневого районного суду міста Києва. Постановою Верховної Ради України від 11 квітня 1995 року № 133/95-ВР обрана суддею Київського міського суду, а Постановою Верховної Ради України від 7 квітня 2005 року № 2534-IV - суддею Апеляційного суду міста Києва безстроково.

2 грудня 2013 року до Шевченківського районного суду міста Києва в межах кримінального провадження № 0001244 з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_14 звернувся старший слідчий СУ ГУ МВС України у місті Києві. Клопотання погоджене старшим прокурором відділу прокуратури міста Києва. Відповідно до клопотання ОСОБА_14 1 грудня 2013 року, перебуваючи по вул. Банковій в місті Києві біля будівлі Адміністрації Президента України, узяв активну участь у масових заворушеннях, які супроводжувались насильством над працівниками правоохоронних органів, знищенням майна, опором представникам влади, тим самим вчинив злочин, передбачений частиною першою статті 294 КК України (а.с. 2-7 т. 5).

3 грудня 2013 року слідчий суддя Шевченківського районного суду міста Києва постановила ухвалу, якою задовольнила вказане клопотання слідчого та застосувала запобіжний захід у вигляді тримання особи під вартою тривалістю 60 днів - до 30 січня 2014 року (справа № 761/32347/13-к; а.с. 13-16 т. 6).

11 грудня 2013 року ухвалою Апеляційного суду міста Києва, постановленою колегією суддів, серед яких і ОСОБА_6, скаргу захисника ОСОБА_14 залишено без задоволення, а ухвалу слідчого судді - без змін (справа № 11-сс/796/2162/2013; а.с. 113-116 т. 6).

Залишаючи ухвалу судді першої інстанції без змін, колегія апеляційного суду зазначила, що доводи захисту про необґрунтованість слідчим суддею наявності ризиків неналежної процесуальної поведінки підозрюваного є безпідставними. Наявність позитивної характеристики підозрюваного ОСОБА_14 зі школи, відсутність скарг за місцем проживання та ті обставини, що підозрюваний склав позитивне враження під час співбесіди з майбутнім роботодавцем, на що посилається захисник, на думку колегії суддів, є недостатнім підтвердженням позитивної репутації особи, та не спростовує висновків слідчого судді про наявність ризиків неналежної процесуальної поведінки з боку підозрюваного, враховуючи поведінку під час вчинення протиправних дій.

Слідчий суддя, на думку апеляційного суду, врахував всі обставини, з якими закон пов'язує можливість тримання особи під вартою, адекватно оцінив ступінь порушення цінностей суспільства у цьому кримінальному провадженні та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Колегія дійшла висновку, що будь-яких порушень судом першої інстанції норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, в тому числі і права на захист, не встановлено.

24 січня 2014 року до Оболонського районного суду міста Києва надійшло клопотання слідчого СВ Оболонського РУ ГУ МВС України в місті Києві, погоджене із заступником прокурора Оболонського району міста Києва, внесене у кримінальному провадженні № 0000262 від 23 січня 2014 року, про застосування до підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 294 КК України (організація масових заворушень, що супроводжувалися насильством над особою, погромами, підпалами, знищенням майна, захопленням будівель або споруд, насильницьким виселенням громадян, опором представникам влади із застосуванням зброї або інших предметів, які використовувалися як зброя, а також активна участь у масових заворушеннях, що призвело до загибелі людей або до інших тяжких наслідків), ОСОБА_12 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (а.с. 13-15 т. 4).

Вказане клопотання обґрунтовано тим, що 22 січня 2014 року в період приблизно з 11 год. 00 хв. до 12 год. 25 хв. ОСОБА_12, діючи спільно з невстановленими досудовим слідством особами, прибув на вул. Грушевського поряд зі стадіоном «Динамо» в місті Києві з метою активної участі у масових заворушеннях, що супроводжувались насильством над представниками влади, знищенням майна, опором представникам влади із застосуванням предметів, які використовувались як зброя. З метою досягнення своєї мети ОСОБА_12, спільно з невстановленими досудовим розслідуванням особами, у зазначений час вчинив насильство над працівниками правоохоронних органів та внутрішніх військ МВС України, - шляхом кидання у бік працівників органів внутрішніх справ, що виконували свої службові обов'язки з охорони громадського порядку, саморобних вибухових пристроїв на основі легкозаймистої суміші (бензину, розчинника, спирту тощо).

У клопотанні зазначено, що під час вказаних протиправних дій ОСОБА_12 спільно з невстановленими досудовим розслідуванням особами чинив опір представникам влади (працівникам міліції, які намагались припинити злочинні дії цих осіб) шляхом застосування проти них предметів, які були заздалегідь приготовлені та використовувались як зброя, а саме: ножів, дерев'яних палиць, бит, саморобних вибухових пристроїв на основі легкозаймистої суміші, каміння та інших підручних предметів. У ході протиправних дій працівникам міліції та іншим особам завдано побої й тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості.

У клопотанні також вказано, що ОСОБА_12 з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватися від органів досудового розслідування, продовжити свою протиправну діяльність, вчиняючи кримінальні правопорушення, знову брати участь або організовувати масові заворушення на території міста Києва. Крім того, перебуваючи на волі, матиме можливість та, ймовірно, стане впливати на свідків, а також обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, яке набуло великого суспільного резонансу й належить до категорії особливо тяжких злочинів.

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 25 січня 2014 року клопотання задоволено, застосовано до ОСОБА_12 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 22 березня 2014 року (справа № 756/1183/14-к; а.с. 65-67 т. 4).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 лютого 2014 року рішення слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 25 січня 2014 року залишено без змін (справа № 11-сс/796/191/2014; а.с. 87-89 т. 4).

Апеляційний суд зазначив, що слідчий суддя врахував всі обставини, з якими закон пов'язує можливість тримання особи під вартою, всебічно, повно провів судовий розгляд клопотання, адекватно оцінив ступінь порушення цінностей суспільства у даному кримінальному провадженні та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Застосувавши щодо ОСОБА_16 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на думку колегії апеляційного суду, суд правильно прийняв рішення, не визначивши йому розмір застави в порядку, передбаченому частиною третьою статті 183 КПК України, врахувавши обставини, передбачені статтями 177, 178 КПК України та те, що ОСОБА_16 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення із застосуванням насильства.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, на думку колегії суддів, не встановлено.

До Шевченківського районного суду міста Києва 21 січня 2014 року звернувся слідчий СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в місті Києві з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_13 в межах кримінального провадження № 0000183, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 113-116 т. 4). Клопотання погоджене старшим прокурором прокуратури Шевченківського району міста Києва. Відповідно до клопотання ОСОБА_13 19 січня 2014 року по вул. Грушевського поряд зі стадіоном «Динамо» в місті Києві брав активну участь у масових заворушеннях, що супроводжувалися насильством над особою, знищенням майна, опором представникам влади із застосуванням предметів, які використовувалися як зброя, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною другою статті 294 КК України (масові заворушення).

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 21 січня 2014 року клопотання задоволено та застосовано щодо ОСОБА_13 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 20 березня 2014 року (справа № 761/2134/14-к; а.с. 167-170 т. 4).

В апеляційній скарзі захисник просив ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою застосувати щодо підозрюваного запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. На його думку, слідчий суддя залишив поза увагою те, що клопотання не містило доказів обґрунтованості підозри у вчиненні ОСОБА_13 злочину, у ньому не викладено обставин про наявність ризиків у кримінальному провадженні та не обґрунтовано неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м'яких запобіжних заходів. На думку захисника слідчий суддя не врахував, що органом досудового розслідування при внесенні клопотання не було взято до уваги стан здоров'я підозрюваного, наявність родини, а саме матері, яка потребує цілодобового догляду, та наявність постійного місця проживання (а.с. 173-176 т. 4).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 4 лютого 2014 року зазначену апеляційну скаргу залишено без задоволення, а ухвалу слідчого судді - без змін (справа № 11-сс/796/204/2014; а.с 199-201 т. 4).

За змістом ухвали апеляційного суду слідчий суддя врахував усі обставини, з якими закон пов'язує можливість тримання особи під вартою, всебічно, повно провів судовий розгляд клопотання, адекватно оцінив ступінь порушення цінностей суспільства та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доводи апеляційних скарг про відсутність доказів обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_13 злочину та недоведеність ризиків у кримінальному провадженні апеляційний суд визнав необґрунтованими. Наявність місця проживання підозрюваного за встановлених судом обставин вважав таким, що не може слугувати підставою для скасування ухвали слідчого судді, а належних підтверджень тому, що підозрюваний здійснює цілодобовий догляд за своєю матір'ю, стороною захисту надано не було.

За висновком колегії, застосувавши щодо ОСОБА_13 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суддя правильно прийняв рішення, не визначивши йому розмір застави у порядку, передбаченому частиною третьою статті 183 КПК України, врахувавши обставини, передбачені статтями 177, 178 КПК України, та те, що ОСОБА_13 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення із застосуванням насильства.

До ТСК надійшли заяви експерта Всеукраїнського благодійного фонду «Українська правнича фундація» ОСОБА_10 від 13 жовтня 2014 року (а.с. 130-132 т. 2), заступника Генерального прокурора ОСОБА_19. від 10 грудня 2014 року (а.с. 192-193 т. 2), ОСОБА_17 від 9 грудня 2014 року (а.с. 213-215 т. 2) та ОСОБА_11 від 11 грудня 2014 року про проведення спеціальної перевірки стосовно судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_6 відповідно до Закону України від 8 квітня 2014 року № 1188-УІІ «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» (далі - Закон № 1188-УІІ) .

Експерт Всеукраїнського благодійного фонду «Українська правнича фундація» ОСОБА_10 у своїх заявах зазначив, що суддями, зокрема, ОСОБА_6, у складі колегій постановлено ряд судових рішень, якими ухвали слідчих суддів про застосування щодо підозрюваних запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою залишено без змін з порушенням вимог статті 183 КПК України та норм міжнародного права, оскільки не з'ясовано, чи була у слідчих суддів можливість застосувати більш м'які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою.

У своїх заявах заступник Генерального прокурора ОСОБА_19 зазначив, що суддями апеляційного суду залишені без змін ухвали слідчих суддів про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваних у зв'язку з їх участю в масових акціях протесту. Зважаючи на відсутність ретельного обґрунтування виняткової необхідності застосування тримання під вартою як запобіжного заходу у вказаних справах, просив провести перевірку на предмет порушення присяги такими суддями.

ТСК 10 червня 2015 року висновком № 57/02-15 визнала у діях суддів, зокрема й ОСОБА_6, порушення присяги та вирішила направити висновок та матеріали перевірки до ВРЮ для подальшого розгляду та прийняття рішення (а.с. 165-210 т. 1).

Ухвалою ВРЮ від 15 жовтня 2015 року відкрито дисциплінарну справу стосовно суддів Апеляційного суду міста Києва, зокрема, ОСОБА_6 (а.с. 201- 205 т. 3).

Дисциплінарна секція ВРЮ, розглянувши дисциплінарну справу за висновком ТСК від 10 червня 2015 року стосовно суддів Апеляційного суду міста Києва, дійшла висновку рекомендувати ВРЮ прийняти рішення про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення ОСОБА_6 з посади судді (а.с. 215-257 т. 3).

На засіданні ВРЮ 31 березня 2016 року розглянуто дисциплінарні справи за висновком ТСК та пропозиції дисциплінарної секції ВРЮ стосовно судді ОСОБА_6 і шляхом таємного голосування прийнято рішення № 709/0/15-16 про внесення подання до Верховної Ради України про її звільнення з посади судді Апеляційного суду міста Києва за порушення присяги («за внесення подання» проголосувало 13 членів ВРЮ, «проти» - 2, «не брали участі в голосуванні» - 1; а.с. 118-120 т. 1).

У своєму рішенні стосовно позивача ВРЮ виходила з такого.

1. Щодо справи № 11-сс/796/2162/2013 (підозрюваний ОСОБА_14).

ВРЮ зазначила, що у процесі здійснення перевірки ТСК встановлено, що у витязі з Єдиного реєстру досудових розслідувань у вищевказаному кримінальному провадженню не зазначено жодного прокурора. Відповідно до пункту 4.3 Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань (затверджено наказом Генерального прокурора України від 17 серпня 2012 року № 69) до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань включається інформація про прізвище, ім'я, по батькові слідчого (слідчих), який здійснює досудове розслідування, та прокурора (прокурорів), який здійснює процесуальне керівництво. Відтак клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та повідомлення про підозру ОСОБА_14 погоджені не уповноваженим на те прокурором.

Крім того, такі слідчі дії, як огляди місця події, предметів, допити свідків, потерпілих проводилися слідчими, які не були уповноважені на здійснення досудового розслідування № 0001244 згідно з доданим до клопотання про застосування запобіжного заходу витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань та не входили до слідчої групи, створеної 1 грудня 2013 року у зазначеному кримінальному провадженні постановою першого заступника начальника ГУ МВС України в місті Києві.

Пунктом 1 частини третьої статті 42 КПК України встановлено, що підозрюваний має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють.

Разом з тим на момент проведення допиту ОСОБА_14 в якості підозрюваного (з 4 год. 50 хв. до 5 год. 20 хв. 2 грудня 2013 року) йому не повідомлено про підозру, яка вручена йому тільки о 16 год. 30 хв. 2 грудня 2013 року, а відтак він не міг знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють.

Також допит підозрюваного був проведений у нічний час, що не допускається згідно з частиною четвертою статті 223 КПК України.

Згідно з протоколом допиту підозрюваного від 2 грудня 2012 року ОСОБА_14 виявив бажання давати показання в присутності захисника. Проте допит був здійснений за відсутності захисника.

Відповідно до частини другої статті 54 КПК України відмова від захисника або його заміна повинна відбуватися виключно в присутності захисника після надання можливості для конфіденційного спілкування. Така відмова або заміна фіксується у протоколі процесуальної дії.

Відмова ОСОБА_14 від захисника не зафіксована у відповідності із наведеною нормою КПК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_14, як на підставу для скасування ухвали про обрання запобіжного заходу, посилався на наведені порушення прав підозрюваного, які, на його думку, є істотними порушеннями норм КПК України.

2. Щодо справи № 11-сс/796/191/2014 (підозрюваний ОСОБА_12.).

ВРЮ зазначила, що 22 січня 2014 року з 14 год. 25 хв. до 14 год. 35 хв. слідчий СВ Печерського РУ ГУ МВС України у місті Києві здійснив огляд місця події - ділянки місцевості по вул. Грушевського в місті Києві, на якій перебував ОСОБА_18 ІНФОРМАЦІЯ_1 (однак досудове розслідування в подальшому проводилося щодо ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_2). Всупереч вимозі частини сьомої статті 223 КПК України цей огляд (особистий обшук) був здійснений за відсутності понятих.

Того ж дня з 20 год. 45 хв. до 21 год. 00 хв. слідчий Оболонського РУ ГУ МВС України у місті Києві провів огляд місця події - приміщення службового кабінету № 418 Оболонського РУ ГУ МВС України у місті Києві, в якому перебував ОСОБА_12, і вилучив у останнього куртку, штани, сорочку та марлеву пов'язку. У тексті протоколу вказано, що він складений за участю підозрюваного ОСОБА_12, проте з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_12 повідомлено про підозру лише 23 січня 2014 року о 12 год. 20 хв. у межах досудового розслідування № 00000179 від 19 січня 2014 року (витяг з ЄРДР у матеріалах справи відсутній), а протокол затримання оформлений 22 січня 2014 року о 21 год. 47 хв., тобто також після здійснення огляду (обшуку).

У ході здійснення огляду зазначених вище місць події слідчим був фактично проведений особистий обшук затриманого, здійснення якого допускається частинами третьою, п'ятою статті 208 КПК України під час затримання і повинно фіксуватися саме у протоколі затримання.

В обох протоколах огляду місця події не вказано номера кримінального провадження, в межах якого проведені ці слідчі дії. Частина третя статті 214 КПК України визначає, що здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається. Вказана норма дозволяє проведення огляду місця події до внесення відомостей до ЄРДР, проте вимагає негайно після завершення огляду внести такі відомості до реєстру.

З витягу з кримінального провадження № 0000262, у межах якого внесене клопотання про застосування до ОСОБА_12 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вбачається, що датою внесення відомостей до ЄРДР є 23 січня 2014 року. Разом з тим у постанові першого заступника начальника управління - начальника СВ Оболонського РУ ГУ МВС України у місті Києві від 22 січня 2014 року про створення слідчої групи та визначення старшого слідчого зазначено, що досудове розслідування № 0000262 внесене до ЄРДР 19 січня 2014 року.

Крім того, клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу обґрунтовується, серед іншого, протоколом допиту свідка - інструктора кінологічної групи. У протоколі допиту цього свідка номер кримінального провадження не вказаний.

Таким чином, наведені вище докази отримані стороною обвинувачення всупереч порядку, передбаченому КПК України, а отже, відповідно до статей 86, 87, 177 КПК України є недопустимими і такими, що не можуть свідчити про існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_12

Згідно з протоколом допиту підозрюваного ОСОБА_12 заявив, що він у протиправних діях участі не брав та не мав на це наміру, є людиною похилого віку та має проблеми зі здоров'ям. На Майдан Незалежності приїхав з метою підтримки акції з нагоди Дня злуки України та того ж дня мав намір повернутися додому (м. Ладижин Вінницької області). Також зауважив, що перед затриманням працівниками міліції втратив свідомість, ймовірно від удару.

Підозрюваному ОСОБА_12 повідомлено про підозру в межах кримінального провадження № 0000179. Водночас усі інші процесуальні дії здійснювалися в межах провадження № 0000262. При цьому в матеріалах справи № 756/1183/14-к будь-які докази об'єднання або виділення матеріалів досудового розслідування цих двох проваджень відсутні.

У мотивувальній частині ухвали від 24 січня 2014 року слідчий суддя зазначила, що, заслухавши прокурора, доповідь слідчого, думку підозрюваного та його захисника, вивчивши копії матеріалів, якими слідчий обґрунтовує клопотання, дійшла висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_12 кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 КК України.

Також вказала, що, обираючи запобіжний захід, врахувала тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному ОСОБА_12 у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, його вік та стан здоров'я, сімейний стан, наявність постійного місця проживання, соціальних зв'язків, майновий стан, обставини вчиненого кримінального правопорушення, особу ОСОБА_12, який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, за яке законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до п'ятнадцяти років, дійшла висновку, що є підстави вважати, що застосування до підозрюваного більш м'якого, крім виняткового, запобіжного заходу не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, а також спробам підозрюваного ОСОБА_12 переховуватися від органів досудового розслідування чи суду, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчиняти інше кримінальне правопорушення, а також зважила на доведеність прокурором усіх обставин, передбачених частиною першою статті 194 КПК України.

Судом першої інстанції не враховано обставини, передбачені частиною першої статті 178 КПК України, а саме: похилий вік підозрюваного та стан здоров'я, зокрема можливу травму голови; наявність міцних соціальних зв'язків, оскільки він одружений, проживає разом з дружиною, сином та двома онуками, над якими дружина оформила опікунство (один з них неповнолітній).

У судовому засіданні стороною захисту також подана заява народних депутатів України про взяття ОСОБА_12 на особисту поруку.

Не погодившись з ухвалою від 25 січня 2014 року, захисник оскаржив її до апеляційного суду.

Надалі 27 січня 2014 року ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва обраний стосовно підозрюваного ОСОБА_12 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою змінено на домашній арешт, заборонено підозрюваному залишати місце проживання у певний час доби, зобов'язано підозрюваного з'являтися за кожної вимоги слідчого, прокурора чи суду.

Як вбачається з мотивувальної частини цієї ухвали, слідчий суддя, вирішуючи питання про зміну запобіжного заходу, врахував наявність обставин, про які слідчий, прокурор на той час не знав і не міг знати, а саме, що згідно з довідкою № 2371 від 27 січня 2014 року ОСОБА_12 потребує стаціонарного лікування через забій головного мозку.

Проте за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів Апеляційного суду міста Києва під головуванням ОСОБА_6 ухвалою від 11 лютого 2014 року залишила без змін ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 25 січня 2014 року. При цьому виходила із того, що при обранні запобіжного заходу слідчим суддею істотних порушень норм КПК України, які є підставою для скасування ухвали слідчого судді, не встановлено.

3. Стосовно матеріалів справи № 11-сс/796/204/2014 (підозрюваний ОСОБА_13.).

ВРЮ у рішенні зазначила, що згідно із протоколом від 20 січня 2014 року ОСОБА_13 був затриманий як особа, підозрювана у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 294 КК України, що згідно класифікації злочинів, визначеної статтею 12 КК України, належить до особливо тяжких злочинів.

Відповідно до статті 52 КПК України участь захисника у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів є обов'язковою.

Як передбачено статтею 54 КПК України, відмова від захисника повинна відбуватися виключно в присутності захисника після надання можливості для конфіденційного спілкування. Така відмова фіксується у протоколі процесуальної дії.

Однак, незважаючи на вимогу частини першої статті 52 КПК України, повідомлення про підозру ОСОБА_13 вручене за відсутності захисника.

Серед матеріалів, якими слідчий обґрунтовував доводи клопотання про застосування запобіжного заходу, був протокол допиту підозрюваного, який всупереч вимогам статті 52 КПК України відбувався за відсутності захисника.

Таким чином, зазначений доказ був отриманий стороною обвинувачення всупереч порядку, передбаченому КПК України, а отже, відповідно до статей 86, 87, 177 КПК України є недопустимим і таким, що не може свідчити про існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_13

Слідчий обґрунтовував доводи клопотання про застосування запобіжного заходу, зокрема, протоколом огляду місця події від 19 січня 2014 року. Проте у цьому протоколі відсутні будь-які відомості, що могли би вказувати на обставини вчинення злочину підозрюваним.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 372 КПК України в мотивувальній частині ухвали зазначаються встановлені судом обставин із посиланням на докази.

Проте в ухвалі слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 21 січня 2014 жодний доказ не згадується взагалі.

Слідчим суддею не зазначено доказів того, що: існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України; не зазначено обставин на обґрунтування того, що жоден з більш м'яких запобіжних заходів не зможе запобігти вказаним у клопотанні ризикам; не розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Слідчий і прокурор жодним чином не довели того, що підозрюваний ОСОБА_13 може переховуватись від слідства. Опору працівникам міліції під час затримання не чинив. У клопотанні не наведено доказів того, що він, хоча і раніше судимий, може якимось чином впливати на свідка - працівника спецпідрозділу «Беркут», може знищити чи спотворити будь-які докази у справі.

Також не враховано стан здоров'я підозрюваного, наявність постійного місця проживання, сталих соціальних зв'язків, а саме наявність родини - паралізованої матері, яка перебуває у нього на утриманні і потребує цілодобового догляду.

Суддею першої інстанції порушено вищевказані норми кримінального процесуального закону. Проте суддями Апеляційного суду міста Києва, зокрема, ОСОБА_6, всупереч наведеному ухвалу, яка постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, залишено без змін.

Таким чином, ВРЮ, встановивши вказані обставини, дійшла висновку, що залишивши без змін згадані ухвали слідчих суддів ОСОБА_6 не забезпечила повного і всебічного дослідження всіх обставин, постановила необґрунтовані судові рішення, що не відповідають нормам КПК України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини.

За висновком ВРЮ допущені ОСОБА_6 порушення закону порочать звання судді, викликають сумнів у її об'єктивності та неупередженості, тобто є порушенням присяги та підставою для звільнення з посади.

Крім того ВРЮ констатувала, що таке стягнення застосовано із врахуванням трьохрічного строку притягнення судді до відповідальності встановленого Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII).

Згідно характеристик ОСОБА_6 зарекомендувала себе висококваліфікованим юристом, досвідченою, працьовитою і принциповою суддею, яка велику увагу приділяє підвищенню професійних знань і ділової кваліфікації, вивченню нових законодавчих та нормативних актів. За своїми особистими якостями енергійна, ініціативна, дисциплінована. Вимоглива до себе та інших. Вміє встановлювати стосунки з колегами. Самокритична, комунікабельна, принципова. У роботі послідовна та відповідальна, має високу результативність праці. За характером врівноважена та доброзичлива. За час роботи суддею Апеляційного суду міста Києва до дисциплінарної відповідальності не притягувалася (а.с. 100-101 т.3).

Правове регулювання спору.

При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону, незалежність суддів гарантується Конституцією і законами України, суддя може бути звільнений з посади органом, що його обрав або призначив виключно з підстав передбачених Конституцією (статті 126, 129 Конституції України).

За приписами статті 55 Закону № 2453-VI обов'язки судді, пов'язані зі здійсненням правосуддя, визначаються Конституцією України, процесуальним та іншими законами. Суддя зобов'язаний, зокрема: своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства; додержуватися присяги судді.

Порушення обов'язків судді можуть мати наслідком його притягнення до дисциплінарної відповідальності чи звільнення за порушення суддівської присяги, зокрема про таку підставу припинення суддівської служби зазначається в пункті 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

Зміст присяги судді полягає в урочистому зобов'язанні об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади (частина перша статті 55 Закону № 2453-VI у редакції, чинній на момент постановлення ухвал Апеляційним судом м. Києва).

Визначення суті порушення присяги судді наведене в частинах другій і третій статті 32 Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (у редакції, чинній на момент постановлення ухвал Апеляційним судом міста Києва; далі - Закон № 22/98-ВР) і полягає у: вчиненні ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів; недотриманні суддею вимог та обмежень, встановлених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції»; умисне затягування суддею строків розгляду справи понад терміни, встановлені законом; порушення морально-етичних принципів поведінки судді.

Процедура звільнення суддів за порушення присяги врегульована Законом № 2453-VI та Законом № 22/98-ВР і проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.

За приписами частини другої статті 96 Закону № 2453-VI (в редакції, чинній на момент прийняття рішення ВРЮ) під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Частиною четвертою статті 18 КАС встановлено, що Вищому адміністративному суду України як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

За правилами частини другої статті 171-1 КАС акти, дії чи бездіяльність ВРЮ оскаржуються до Вищого адміністративного суду України.

Згідно з частиною третьою статті 2 КАС у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За змістом преамбули Закону України від 8 квітня 2014 року № 1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» (далі - Закон № 1188-VII) він визначає правові та організаційні засади проведення спеціальної перевірки суддів судів загальної юрисдикції (далі - перевірка суддів) як тимчасового посиленого заходу з використанням існуючих процедур розгляду питань про притягнення суддів судів загальної юрисдикції до дисциплінарної відповідальності і звільнення з посади у зв'язку з порушенням присяги з метою підвищення авторитету судової влади України та довіри громадян до судової гілки влади, відновлення законності і справедливості.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону № 1188-VII заяви про проведення перевірки індивідуально визначеного судді (суддів) згідно із статтею 3 цього Закону подаються юридичними або фізичними особами у письмовій формі до Тимчасової спеціальної комісії протягом шести місяців з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення про її утворення та повинні містити такі відомості: найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я, по батькові для фізичних осіб) особи, яка подає заяву, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання (для фізичних осіб), номери засобів зв'язку, адреси електронної пошти (за наявності); прізвище, ім'я, по батькові судді (суддів), щодо якого (яких) має бути проведена перевірка, його посада; повна назва суду, в якому працює відповідний суддя (судді); обґрунтування необхідності проведення перевірки щодо відповідного судді (суддів) із зазначенням судових рішень, що становлять зміст перевірки суддів відповідно до цього Закону; перелік матеріалів, що додаються до заяви.

Як зазначено у пунктах 2 та 3 частини першої статті 3 Закону № 1188-VII суддя суду загальної юрисдикції підлягає перевірці у разі прийняття ним одноособово або у колегії суддів таких рішень: про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою, обвинувальних вироків, рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій про перегляд обвинувальних вироків, наслідком якого не було їх скасування, щодо осіб, які визнані політичними в'язнями, за дії, пов'язані з їх політичною та громадською діяльністю; про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою, обвинувальних вироків щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, у зв'язку з їх участю у таких акціях.

Згідно з частиною першою статті 176 КПК України запобіжними заходами є: особисте зобов'язання; особиста порука; застава; домашній арешт; тримання під вартою.

Слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м'яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м'яким запобіжним заходом є особисте зобов'язання, а найбільш суворим - тримання під вартою (частини третя статті 176 КПК України).

За приписами частини четвертої статті 176 КПК України запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Частиною першої статті 183 КПК України встановлено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м'яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Статтею 193 КПК України визначено порядок розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Зокрема, розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу здійснюється за участю прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, його захисника, крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті.

Слідчий суддя, суд, до якого прибув або доставлений підозрюваний, обвинувачений для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу, зобов'язаний роз'яснити його права: мати захисника; знати суть та підстави підозри або обвинувачення; знати підстави його затримання; відмовитися давати пояснення, показання з приводу підозри або обвинувачення; давати пояснення щодо будь-яких обставин його затримання та тримання під вартою; досліджувати речові докази, документи, показання, на які посилається прокурор, та надавати речі, документи, показання інших осіб на спростування доводів прокурора; заявляти клопотання про виклик і допит свідків, показання яких можуть мати значення для вирішення питань цього розгляду.

Слідчий суддя, суд зобов'язаний вжити необхідних заходів для забезпечення захисником підозрюваного, обвинуваченого, якщо останній заявив клопотання про залучення захисника, якщо участь захисника є обов'язковою або якщо слідчий суддя, суд вирішить, що обставини кримінального провадження вимагають участі захисника.

За клопотанням сторін або за власною ініціативою слідчий суддя, суд має право заслухати будь-якого свідка чи дослідити будь-які матеріали, що мають значення для вирішення питання про застосування запобіжного заходу.

Будь-які твердження чи заяви підозрюваного, обвинуваченого, зроблені під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, не можуть бути використані на доведення його винуватості у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, або у будь-якому іншому правопорушенні.

Слідчий суддя, суд може розглянути клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого, лише у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що підозрюваний, обвинувачений оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м'який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 309 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або відмову в його застосуванні.

За приписами частини першої статті 405 КПК України апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених цією главою.

Частиною третьою статті 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: залишити ухвалу без змін; скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Згідно з частиною першою статті 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Юридична оцінка встановлених обставин справи.

Суддя є публічним службовцем, носієм судової влади, при здійсненні правосуддя незалежний і підкоряється лише закону, перебуває під особливим захистом держави, а складовою гарантій його незалежності, серед іншого, є особливий порядок звільнення з посади.

Однією з підстав звільнення судді з посади є порушення ним присяги.

Аналізуючи текст присяги, як її викладено у статті 55 Закону № 2453-VI (у редакції, чинній на момент постановлення ухвали суддею апеляційного суду) та склади діянь, що становлять порушення присяги судді у розумінні частини другої статті 32 Закону № 22/98-ВР (у редакції, чинній на момент постановлення ухвали суддею апеляційного суду), можна дійти висновку, що в основі поведінки судді закладені правові та морально-етичні норми, недодержання яких створює факт порушення присяги.

Згідно з висновком Комісії позивачем порушено саме правові норми, які визначають передусім обов'язок судді своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства. На переконання відповідача, допущені суддею ОСОБА_6 порушення є грубими, такими, що викликають сумнів у їх об'єктивності, неупередженості та несумісні зі званням судді.

Колегія суддів погоджується з твердженнями ВРЮ про те, що дії судді при ухваленні рішення стосовно ОСОБА_14, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не є бездоганними. Зокрема, допит ОСОБА_14 проводився у нічний час, що не допускається згідно з частиною четвертою статті 223 КПК України; всупереч вимозі частини сьомої статті 223 КПК України огляд місця події - ділянки місцевості по вул. Грушевського в місті Києві, на якій перебував ОСОБА_18, здійснений за відсутності понятих; незважаючи на вимогу статті 52 КПК України, повідомлення про підозру у вчиненні особливо тяжкого злочину ОСОБА_13 вручене за відсутності захисника.

У той же час кваліфікацію цих дій як порушення присяги колегія суддів вважає помилковою.

Так, досліджуючи поняття «об'єктивність» колегія суддів зазначає, що нормативного закріплення воно не знайшло, за змістом є доволі абстрактним, таким, що важко перевірити. Водночас у Бангалорських принципах поведінки суддів, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23, наведено визначення об'єктивності судді як принципу: «Об'єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов'язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття».

Норми національного права зміст поняття «неупередженість» також не розкривають. При цьому в адміністративному судочинстві поняття «неупередженість» вживається як тотожне з поняттям «безсторонність» (пункт 4 частини третьої статті 2 КАС).

Як вбачається з практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), цей Суд розмежовує суб'єктивний та об'єктивний підходи до безсторонності. Перший відображає особисті переконання конкретного судді з конкретної справи, а другий визначає, чи були достатні гарантії, щоб виключити будь-який сумнів з цього приводу (справа «Пєрсак проти Бельгії», заява № 8692/79, п. 30).

Щодо суб'єктивної безсторонності, то ЄСПЛ зазначав, що «особиста неупередженість судді повинна вважатись присутньою, доки не доведено протилежного» (справа «Ле Комт, Ван Левен та Де Мейєр проти Бельгії», заяви № 6878/75 та 7238/75, п. 94).

Об'єктивний критерій може бути розкритий через оцінку поведінки судді шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який сумнів у його безсторонності (справа «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11, п. 104).

Оскільки досліджені докази не дають підстав стверджувати про особисту заінтересованість судді ОСОБА_6 у результатах вирішення справ, про умисел в її діяннях, то навіть за умови встановленої неповноти апеляційного перегляду суд не погоджується з висновком про доведеність упередженості, яка несумісна зі званням судді.

Крім того, колегія суддів вважає, що висновок Комісії ухвалений без належного врахування попередньої тривалої і бездоганної діяльності ОСОБА_6 на посаді судді, позитивних характеристик.

Особливу увагу колегія суддів звернула на дотримання відповідачем такої складової принципу верховенства права, як якість закону.

Так, статтею 3 Закону № 1188-VII визначено зміст перевірки суддів. Згідно з цією правовою нормою визначено категорії справ, у яких ухвалювали рішення судді, які підлягають перевірці.

Зокрема, проведено диференціацію суддів, які підлягають перевірці, на суддів, які ухвалювали рішення в таких справах у суді першої інстанції, та суддів, які в апеляційному чи касаційному порядку переглядали такі рішення або вироки та не скасовували їх чи залишали без змін.

Так, відповідно до пунктів 2 і 3 частини першої статті 3 Закону № 1188-VII суддя суду загальної юрисдикції підлягає перевірці у разі прийняття ним одноособово або у колегії суддів, зокрема, таких рішень: про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою, обвинувальних вироків, рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій про перегляд обвинувальних вироків, наслідком якого не було їх скасування, щодо осіб, які визнані політичними в'язнями, за дії, пов'язані з їх політичною та громадською діяльністю; про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою, обвинувальних вироків щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, у зв'язку з їх участю у таких акціях.

Отже, з огляду на зміст цих норм перевірці підлягають судді апеляційного суду, які приймали рішення в апеляційній інстанції про перегляд обвинувальних вироків, наслідком якого не було їх скасування.

Також аналіз цих норм дає підстави зробити висновок про те, що цим Законом не передбачено, що суддя апеляційного суду підлягає перевірці за прийняття рішень стосовно розгляду апеляційних скарг і перегляду в апеляційному порядку ухвал слідчого судді про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, у зв'язку з їх участю у таких акціях.

Аналіз змісту цієї норми, а саме «…рішень: <…> про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою», а також послідовність прийняття таких рішень, яка визначена нормою, дає підстави для висновку, що словосполучення «залишення їх без зміни» необхідно тлумачити як залишення без зміни запобіжних заходів. Відповідно до статей 200, 201 КПК України такими повноваженнями наділений слідчий суддя, а не колегія суддів апеляційного суду.

З огляду на викладене, Законом № 1188-VII не передбачено, що в такій категорії справ щодо розгляду клопотань про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, у зв'язку з їх участю у таких акціях перевірці підлягають судді апеляційних судів, які розглядали апеляційні скарги на ухвали слідчого судді про застосування таких заходів. Тобто рішення суддів апеляційної інстанції в таких справах не можуть бути предметом такої перевірки.

Інакше тлумачення наведених положень Закону буде порушувати згадані вимоги щодо його якості.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 12 квітня 2016 року (справа № П/800/485/15), після набрання чинності Законом № 2453-VI в редакції Закону № 192-VIII уповноважений орган має вирішувати питання про притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, в тому числі вчинені до набрання цим Законом чинності, протягом строку, встановленого частиною четвертою статті 96 зазначеного Закону (дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці).

Колегія суддів вважає за можливе відступити від такої правової позиції з таких мотивів.

Законодавством, чинним на час ухвалення оцінюваних суддею дій, порушення присяги було самостійною підставою для звільнення судді з посади та до переліку видів дисциплінарних стягнень не входило.

На практиці це означало віднесення такого звільнення до виду конституційно-правової відповідальності судді, без врахування при його застосуванні будь-яких строків давності.

У той же час у згаданій справі «Олександр Волков проти України» ЄСПЛ визнав таке становище порушенням права на справедливий суд. Цей Суд зазначив, що строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень. Суд не вважав за належне вказувати на те, наскільки тривалим повинен бути строк давності, однак зазначив, що такий підхід, коли строк притягнення до дисциплінарної відповідальності у дисциплінарних справах, які стосуються суддів, є невизначеним, становить серйозну загрозу принципу юридичної визначеності (п.п. 137, 139, 140 Рішення).

Оскільки рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» 27 травня 2013 року набуло статусу остаточного, воно як джерело права підлягало застосуванню, зокрема, й у практиці ВККС.

Колегія суддів вважає, що після висновків, викладених у рішенні ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України», до врегулювання у національному законодавстві, строк притягнення до відповідальності за порушення присяги повинен обмежуватися загальним строком притягнення судді до дисциплінарної відповідальності станом на час вчинення проступку.

Частинами четвертою та п'ятою статті 87 Закону № 2453-VI (у редакції, чинній на момент постановлення ухвал суддями апеляційного суду) передбачено, що дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше шести місяців із дня відкриття провадження в дисциплінарній справі, але не пізніше року з дня вчинення проступку, без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.

Діяння, які стали підставою для порушення дисциплінарної справи, вчинені позивачем 11 грудня 2013 року, 4 та 11 лютого 2014 року, а тому на день розгляду ВРЮ дисциплінарної справи (31 березня 2015 року) річний строк притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності закінчився.

Стосовно правил частини четвертої статті 96 чинної редакції Закону № 2453-VI про трьохрічний строк давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, то таке правило є перспективним і до подій, що передували набуттю чинності нової редакції Закону не застосовується.

Наведені обставини в сукупності дають підстави для висновку про недотримання ВРЮ вимог щодо обґрунтованості та пропорційності, а тому оскаржуване рішення стосовно ОСОБА_6 є незаконним (протиправними), а заперечення проти позову такими, що підлягають відхиленню.

Суд також відхиляє як необґрунтовані доводи позивача стосовно безпідставного розгляду ТСК скарг, оскільки шляхом тлумачення змісту частини другої статті 2 Закону № 1188-VII дійшов висновку про наявність у заявників такого права. Не вважає суд доведеним твердження ОСОБА_6 про перебирання ВРЮ повноважень з оцінки законності ухвалених рішень, оскільки йшлося про дії судді у процесі їх прийняття. Водночас таке відхилення не впливає на остаточний висновок про задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись статтями 161 - 163, 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Позов ОСОБА_6 до Вищої ради юстиції про визнання незаконним та скасування рішення задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення Вищої ради юстиції від 31 березня 2016 року № 709/0/15-16 у частині внесення подання про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Апеляційного суду міста Києва у зв'язку з порушенням присяги судді.

Постанова набирає законної сили у порядку, передбаченому частиною сьомою статті 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, на підставі та у строки, передбачені статтями 235 - 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді М.І.Цуркан

С.А.Горбатюк

Т.Г.Стрелець

М.О.Сорока

Л.Т.Черпіцька