Справа № 813/1221/16
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2016 року м. Львів № 813/1221/16

10 год. 50 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Клименко О.М., суддя Ланкевич А.З., суддя Мартинюк В.Я., за участю секретаря судового засідання Дорош Х.Р. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1;

відповідачів 1, 2, третьої особи 1: представник ОСОБА_2;

третьої особи 2: представник не прибув;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Держземагентства України, Головного управління ОСОБА_3 України у Львівській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 України, Голова ліквідаційної комісії Держземагентства України ОСОБА_4 про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Держземагентства України, Головного управління ОСОБА_3 України у Львівській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 України, Голова ліквідаційної комісії Держземагентства України ОСОБА_4, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Голови Комісії з реорганізації Держземагентства України ОСОБА_4 від 10.03.2016 року №35-кт/а «Про звільнення ОСОБА_1М.»;

- поновити на посаді заступника начальника Головного управління Держземагентства у Львівській області з 16 березня 2016 року;

- стягнути з Головного управління Держземагентства у Львівській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- зобовязати Головне управління Держземагентства у Львівській області та Державне агентство земельних ресурсів України протягом тридцяти днів з моменту одержання копії рішення подати до Львівського окружного адміністративного суду звіт про виконання судового рішення в частині, яка підлягає негайному виконанню, а в іншій частині рішення подати звіт про його виконання протягом тридцяти днів із моменту набрання рішенням законної сили.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказ начальника Голови Комісії з реорганізації Держземагентства України ОСОБА_4 від 10.03.2016 №35-кт/а «Про звільнення ОСОБА_1М.» щодо його звільнення зі служби суперечить вимогам закону та істотно порушує його права, передбачені Конституцією та законами України, а тому є протиправним і підлягає скасуванню.

Позивач вважає, що вказаний наказ є протиправним, а ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі, оскільки у відповідності до статті 49-2 Кодексу законів про працю України відповідачем порушено процедуру вивільнення працівника, зокрема, при вивільненні від займаної посади йому було запропоновано нижчу посаду, та не було запропоновано усі вакантні посади станом на момент вивільнення, зокрема і ту, яку він обіймав. Також вказує на те, що він був членом первинної профспілкової організації, а отже на його звільнення необхідною була згода первинної профспілкової організації працівників Головного управління Держземагентства України у Львівській області, однак такої згоди профспілковою організацією не було надано.

Тому просить наказ про своє звільнення визнати протиправним та скасувати, поновити його на роботі та стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, а також подати звіт про виконання судового рішення.

Позовні вимоги позивач в судовому засіданні підтримав, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові. Просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідачів 1, 2 та третьої особи 1 подав письмові заперечення проти позову, де зазначає, що відповідачами при звільненні позивача були дотримано вимог Кодексу законів про працю України. Зазначає, що у зв'язку із реорганізацією Головного управління Держземагентства у Львівській області 03.11.2015 року позивача було попереджено про його вивільнення відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України та запропоновано посаду головного спеціаліста сектору державного геодезичного нагляду Головного управління ОСОБА_3 у Львівській області. Від запропонованої посади ОСОБА_1 відмовився, тому його було звільнено із займаної посади. Щодо відсутності погодження звільнення ОСОБА_1 профспілковою організацією вказує, що на момент звільнення позивача, профспілкова організація була відсутня, оскільки всі працівники були звільнені з Головного управління Держземагентства у Львівській області.

В судовому засіданні представник відповідачів 1, 2 та третьої особи 1 проти позову заперечив з мотивів, наведених в письмових запереченнях, просив відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи 2 в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду був належним чином повідомлений, заперечення на позов не подав.

Суд заслухав пояснення позивача, представника відповідачів та третьої особи 1, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності і встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував на службі в органах земельних ресурсів з 26.04.1994 року, зокрема з 01.03.2013 року на посаді заступника начальника Головного управління Держземагенства у Львівській області відповідно до наказу від 01.03.2013 року №54-к, що підтверджується записом в трудовій книжці.

03.11.2015 року позивач ознайомлений із попередженням про вивільнення, у зв'язку із реорганізацією Головного управління Держземагенства у Львівській області. Зі змісту вказаного попередження слідує, що позивачу запропоновано вакантну посаду головного спеціаліста сектору з державного геодезичного нагляду Головного управління ОСОБА_3 у Львівській області.

Також, згідно зі змістом попередження, позивачу повідомлено, що у разі відмови від запропонованої посади його буде звільнено за п.1 ст.40 КЗпП України.

Із урахуванням положень ст. 42 КЗпП України ОСОБА_1 відмовився від переведення на запропоновану посаду, що підтверджується підписом у попередженні про вивільнення.

10.03.2016 року наказом Голови Комісії з реорганізації Держземагентства України ОСОБА_4 №35-кт/а «Про звільнення ОСОБА_1М.» позивача звільнено з посади заступника начальника Головного управління Держземагенства у Львівській області у зв'язку зі змінами в організації праці згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Наказом Голови комісії з реорганізації Головного управління Держземагенства у Львівській області від 15.03.2016 року №10-к «Про оголошення наказу Держземагентства України від 10.03.2016 року №35-кт/а «Про звільнення ОСОБА_1М.» оголошено наказ від 10.03.2016 року №35-кт/а «Про звільнення ОСОБА_1М.».

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України та Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі - постанова N 9) містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Таку ж правову позицію підтримав Верховний Суд України в постанові від 10 березня 2015 року у справі № 21-52а15.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії, які може виконувати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичної особи.

Вчинення зазначених дій вимагає від роботодавця й положення ст. 49-2 КЗпП України.

Аналогічна правова викладена в ухвалі Верховного Суду України від 04.08.2010 року у справі № 6-8884св10.

Судом встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру» № 5 від 14.01.2015 року постановлено реорганізувати територіальні органи Державного агентства земельних ресурсів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру.

Відповідно до вказаної Постанови, комісією з реорганізації Держземагентства України видано наказ від 29.04.2015 року № 16 про реорганізацію Головного управління Держземагентства у Львівській області шляхом приєднання до Головного управління ОСОБА_3 у Львівській області.

З аналізу вищезазначених розпорядчих документів слідує, що в даному випадку, має місце зміна в організації виробництва і праці, яка виразилась в реорганізації державної установи, шляхом приєднання однієї юридичної особи публічного права до іншої. При цьому, виконання функції Головного управління Держземагентства у Львівській області покладено на новоутворений територіальний орган - Головне управління ОСОБА_3 у Львівській області.

Згідно з частинами другою та третьою статті 36 КЗпП України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що встановлена законодавством можливість реорганізації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде в тому числі виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується (приєднується), не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників реорганізованої установи. Доказів виконання таких зобовязань відповідачами до матеріалів справи не долучено

Крім того, звільнивши позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідачами не було виконано вимоги законодавства щодо його працевлаштування у новоствореному органі. Державне земельне агентство України одночасно з попередженням про звільнення, зобов'язано було запропонувати позивачу всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, тобто повинно було вжити заходи до переведення позивача за його згодою на іншу роботу.

Як вже зазначалось вище, 03.11.2015 року позивача попереджено про майбутнє вивільнення за два місяці, однак, зі змісту попередження слідує, що ОСОБА_1 запропоновано лише одну вакантну посаду, а саме: головного спеціаліста сектору з державного геодезичного нагляду Головного управління ОСОБА_3 у Львівській області.

В той же час, відповідно до довідок про вакантні посади та штатного розпису на 2016 рік (а. с.86-88, 103) в Головному управлінні ОСОБА_3 у Львівській області на момент звільнення позивача з роботи були наявні інші вакантні посади крім тої, яка була запропонована позивачу.

Отже, позивачу запропоновано лише одну вакантну посаду головного спеціаліста сектору з державного геодезичного нагляду Головного управління ОСОБА_3 у Львівській області, при цьому відповідачами не запропоновано ОСОБА_1 жодної іншої вакантної посади, що теж є безспірним та не заперечується відповідачами.

Між тим, в матеріалах справи відсутні докази неможливості переведення позивача, за його згодою, на іншу роботу, крім запропонованої посади.

Отже, суд вважає, що за таких обставин позивач був звільнений з посади без дотриманням вимог статей 40 та 49-2 КЗпП України.

До того ж відповідно до частини третьої статті 41 Закону України від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (далі - Закон № 1045-XIV) та частини третьої статті 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).

Ці норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються, крім дотримання загальних норм.

Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до частини сьомої зазначеної статті рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування такої відмови, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілкової організації (профспілкового представника).

До матеріалів справи долучено довідки первинної профспілкової організації Головного управління ОСОБА_3 у Львівській області та Головного управління ОСОБА_3 у Львівській області, відповідно до яких ОСОБА_1 був у профспілковому членстві Головного управління та сплачував членські внески до моменту свого звільнення.

Отже, оскільки позивач на момент звільнення був членом виборного профспілкового органу, його звільнення мало бути проведено з дотриманням вимог статті 252 КЗпП України та статті 41 Закону України № 1045-XIV навіть у тому разі, коли в загальному порядку звільнення працівника відповідно до статті 43-1 КЗпП України допускається без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Між тим, у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачі звертались за отриманням попередньої згоди виборного органу, а також до вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок працівників бюджетних установ) для отримання попередньої згоди на звільнення позивача.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч. 2 цієї ж статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На переконання суду, відповідачем 1 не доведено правомірність оскаржуваного наказу Голови Комісії з реорганізації Держземагентства України ОСОБА_4 від 10.03.2016 року №35-кт/а «Про звільнення ОСОБА_1М.» у відповідності до вимог, встановлених ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідач 1, як субєкт владних повноважень, не надав до суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності свого рішення.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу Голови Комісії з реорганізації Держземагентства України ОСОБА_4 № 35-кт/а від 10.03.2016 року «Про звільнення ОСОБА_1М.». Крім того, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 11 КАС України, для надання повного та своєчасного судового захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держземагентства у Львівській області № 10-к від 15.03.2016 року «Про оголошення наказу Держземагентства України від 10.03.2016 року № 35-кт/а «Про звільнення ОСОБА_1М.», оскільки такий було винесено на виконання наказу № 35-кт/а від 10.03.2016 року.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що порушення процедури звільнення позивача є підставою для поновлення його на державній службі та підставою для стягнення на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу.

При цьому, суд враховує, що станом на момент розгляду справи юридичну особу Головне управління Держземагентства у Львівській області припинено. Однак, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 28.10.2014 року та 04.11.2014 року встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) з працевлаштування працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за увесь час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

У відповідності до довідки про заробітну плату № 19 від 24.06.2016 року (а. с. 89) середньомісячний заробіток позивача становить 6944,00 грн., середньоденний 347,20 грн.

Визначаючи розмір середнього заробітку, втраченого позивачем у зв'язку із вимушеним прогулом, суд виходить із того, що період вимушеного прогулу позивача з 16.03.2016 року по 18.07.2016 року становить 84 дні, отже стягненню на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток в сумі 29164,80 грн. (347,20 грн. х 84 дні = 29164,80 грн.). Вказану суму коштів слід стягнути з Головного управління ОСОБА_3 України у Львівській області як правонаступника Головного управління Держземагентства у Львівській області.

Відповідно до ст. 256 КАС України, постанова суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, підлягає до негайного виконання.

Таким чином, постанова суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 6944,00 грн. підлягає негайному виконанню.

Стосовно позовної вимоги про зобовязання Головне управління Держземагентства у Львівській області та Державне агентство земельних ресурсів України протягом тридцяти днів з моменту одержання копії рішення подати до Львівського окружного адміністративного суду звіт про виконання судового рішення в частині, яка підлягає негайному виконанню, а в іншій частині рішення подати звіт про його виконання протягом тридцяти днів із моменту набрання рішенням законної сили, суд зазначає, що відповідно до ст. 267 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. З урахуванням вказаної процесуальної норми та встановлених у справі обставин, суд не вбачає необхідності використовувати право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Відтак, у задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов слід задовольнити частково.

Відповідно до правил ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень. Оскільки позивачем згідно із квитанцією № 48 від 04.05.2016 року сплачено судовий збір за вимогу немайнового характеру про визнання протиправним та скасування наказу № 35-кт/а від 10.03.2016 року у розмірі 551,20 грн., суд присуджує на користь позивача 551,20 грн. сплаченого судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Держземагентства України.

Керуючись ст.ст. 17-19, 94, 160-163, 167 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Голови Комісії з реорганізації Держземагентства України № 35-кт/а від 10.03.2016 року.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держземагентства у Львівській області № 10-к від 15.03.2016 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Держземагентства у Львівській області з 16 березня 2016 року.

Стягнути з Головного управління ОСОБА_3 України у Львівській області (просп. Чорновола, 4, м. Львів, 79058, ) на користь ОСОБА_1 (вул. Єфремова, 84/20, м. Львів, 79044, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 29164 (двадцять девять тисяч сто шістдесят чотири) грн. 80 коп. без урахування сум обовязкових до сплати податків та внесків.

В частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 6944 (шість тисяч девятсот сорок чотири) грн. 00 коп. постанова суду виконується негайно.

В решті позовних вимог відмовити.

Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Держземагентства України на користь ОСОБА_1 (вул. Єфремова, 84/20, м. Львів, 79044, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) грн. 20 коп.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови складено та підписано 18.07.2016 року.

Головуючий суддя Клименко О.М.

Суддя Ланкевич А.З.

Суддя Мартинюк В.Я.