Справа № 815/7240/15
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2016-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7240/15
У Х В А Л А

06 липня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді - Потоцької Н.В.

за участю секретаря Мороз А.П.

сторін

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника відповідача не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду за позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Одеській області, Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Одеській області, Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні представником відповідача заявлено клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду, у звязку із пропуском строку звернення до суду, яке вмотивовано наступним.

06.08.2015 року був опублікований Закон України Про національну поліцію від 02.07.2015 року, метою якого було реформування органів внутрішніх справ України, у звязку з чим розділом ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону були встановлені, крім іншого умови для подальшого проходження служби працівників міліції у поліції та підстави звільнення працівників міліції.

Згідно з п.1 розділу ХІ Закону - Закон України Про національну поліцію набирає чинності через три місяця з дня наступного за днем його опублікування, крім п.1,2,3,7-13,17-18 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Пунктом 8 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону визначено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Відповідно до п.9 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Пунктами 10,11 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону встановлено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ. Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Згідно вказаних положень Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону тобто з 06.08.2015 року, могли бути прийнятими на службу до поліції за їх згодою, шляхом видання наказів про призначення чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Відповідач вважає, що бажання працівника міліції продовжити службу у поліції повинна була виявлена з його сторони упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону тобто з 06.08.2015 року, та в цей же строк повинно було вирішено питання щодо продовження служби працівника міліції або його звільнення за скороченням штатів відповідно до п. 10 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону у звязку з реформуванням органів МВД.

Таким чином, позивач повинен був достовірно знати про не прийняття на службу до поліції та відповідно його звільнення в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, яким вважається 06.08.2015 року згідно з п.8 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону. Відповідно вважаючи порушеними свої права позивач мав право звернутися до суду у встановлений місячний строк, якій обчисляється з 07.11.2016 року.

Позивач звернувся до суду 28.12.2015 року, тобто з пропущеним місячним строком звернення до суду.

Позивач та представник позивача проти в судовому засіданні заперечували щодо задоволення клопотання представника відповідача з огляду на наступне.

Наказ про звільнення ОСОБА_1 датований 4 листопада 2015 року, отримав його позивач лише 09.12.2015 року, що підтверджено матеріалами справи (а/с. 66).

При цьому, до цього часу позивач перебував на службі і виконував посадові обовязки , а тому у нього не було підстав вважати себе звільненим, оскільки фактично був допущений до роботи.

Суд, розглянувши клопотання представника відповідача, вважає його таким, що задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Виходячи з рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом як принципу здійснення правосуддя в адміністративних судах (п.3 ст. 7 КАС України), правила ст. 99 КАС України поширюються і на звернення до адміністративного суду особи з позовом у випадках, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим кодексом або іншими законами.

Приписами ч. 2 ст. 99 КАС України, визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст. 99 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Суд не приймає доводи відповідача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин приписів Закону України «Про національну поліцію» з огляду на таке.

По перше, розділ ХІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про національну поліцію» регулює строк протягом якого працівники міліції зобовязані звернутися із відповідними заявами про бажання проходити подальшу службу, а керівники ГУМВС України в Одеській області вирішити це питання.

Саме це і є предметом розгляду даної справи.

Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що наказ № 1266 о/с, датований 04.11.2015 р. доведено позивачу своєчасно.

На думку суду, тримісячний термін, встановлений Законом України «Про національну поліцію» регламентує дії правоохоронного органу щодо строків укомплектування особового складу органу національної поліції.

Із судовою практикою ЄСПЛ, заснованою на принципах Європейської конвенції з прав людини, узгоджується і стаття 19 Конституції України, яка встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб , що передбачені Конституцією та Законами України, тобто забезпечувати відповідні гарантії проти свавільного порушення прав, свобод та інтересів юридичних та фізичних осіб.

Позитивні зобовґязання сформульовані Європейським судом під час застосування окремих статей Конвенції, зміст яких визначає усталена судова практика ЄСПЛ.

Основною характеристикою позитивних зобов'язань держави виступає те, що по суті вони вимагають від національних органів влади застосувати необхідні засоби для гарантування прав людини, а точніше вжити прийнятних (розумних) та належних засобів для захисту цих прав.

Було встановлено, що такі обовґязки можуть виникати на підставі безпосереднього застосування статей 2-6, 8, 10, 11, 13 Конвенції, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції.

Сучасна тенденція спрямована на визнання Судом позитивних обовґязків держави під час захисту майже усього переліку конвенційних прав і свобод.

Так, у справі Новоселецький проти України (Novoseletskiy v. Ukraine), рішення від 22 лютого 2005 р., заява № 47148/99 ЄСПЛ розглядав позитивні зобов'язання за ст. 8 Конвенції та ст.1 Першого Протоколу. Зокрема, ЄСПЛ зазначив: Якщо розглядати справу зі сторони позитивного зобовязання з боку держави або з огляду виправдання втручання державної влади відповідно до пункту 2, то є очевидним, що принципи, які застосовуються є достатньо суміжними. В обох випадках необхідно звернути увагу на дотримання справедливої рівноваги між конкуруючими інтересами осіб і суспільства в цілому. Більше того, навіть для позитивних зобовязань, які випливають з пункту 1, випадки, перераховані в пункті 2, можуть відігравати деяку роль при пошуку бажаної рівноваги (див. ОСОБА_4 п. Іспанії, N 4143/02, п. 55, рішення від 16 листопада 2004р.).

Суд нагадує, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобовязує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (див. рішення Броньовський проти Польщі [GC], N 31443/96, п. 143, CEDH 2004).

У кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права, Суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (див. Рішення Спорронг та Лонрот п. Швеції , рішення від 23 вересня 1982, серія A N 52, стор. 26, п. 69).

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах Беєлер проти Італії [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, Онерїлдіз проти Туреччини [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, Megadat.com S.r.l. проти Молдови (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обовязок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах Лелас проти Хорватії (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і Тошкуце та інші проти Румунії (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

З огляду на викладене, суд вважає, що клопотання представника відповідача задоволенню не підлягає, оскільки порушений принцип «належного урядування».

Керуючись ст. ст. 99, 100, 133, 160, 165 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання представника Головного управління МВС України в Одеській області про залишення позовної заяви без розгляду відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 5-денний строк з дня отримання ухвали апеляційної скарги.

Суддя Потоцька Н.В.