Справа № 810/135/16
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2016-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/135/16 Головуючий у 1-й інстанції: Панова Г.В. Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
У Х В А Л А

Іменем України

12 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В, Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку ч. 1 ст. 41 КАС України апеляційну скаргу Генерального прокурора України на постанову Київського окружного адміністративного суду від 11 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Генерального прокурора України Шокіна Віктора Миколайовича, виконуючого обов'язки Генерального прокурора України Севрука Юрія Григоровича, прокурора Київської області Бондаренка Євгена Вікторовича про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року ОСОБА_3 (далі - Позивач, ОСОБА_3.) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Генерального прокурора України Шокіна Віктора Миколайовича (далі - Відповідач-1, Генеральний прокурор), прокурора Київської області Бондаренка Євгена Вікторовича (далі - Відповідач-3, Прокурор області) про визнання протиправною бездіяльності Відповідачів щодо не вирішення заяви від 03.12.2015 року про притягнення до відповідальності у виді звільнення з посад та органів прокуратури прокурорів - ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_13, ОСОБА_11 та зобов'язання Відповідачів вирішити заяву Позивача.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.04.2016 року залучено до участі у справі в якості третього відповідача виконуючого обов'язки Генерального прокурора України Севрука Юрія Григоровича (далі - Відповідач-2, в.о. Генерального прокурора).

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 11.05.2016 року позов задоволено частково - визнано протиправною бездіяльність Відповідача-1 щодо неналежного розгляду заяви Позивача від 03.12.2015 року в частині звільнення з посади прокурорів ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13; визнано протиправною бездіяльність Відповідача-3 щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_6 від 03.12.2015 року в частині звільнення з посади прокурора ОСОБА_7.; зобов'язано Відповідача-2 повторно розглянути заяву ОСОБА_3 від 03.12.2015 року в частині звільнення з посади прокурорів ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та надати вмотивовану відповідь по суті поставленого в заяві питання; зобов'язано Відповідача-3 повторно розглянути заяву Позивача від 03.12.2015 року в частині звільнення з посади прокурора ОСОБА_7. та надати вмотивовану відповідь по суті поставленого в заяві питання. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки до компетенції Генерального прокурора належить вирішення питання про звільнення з посади прокурорів ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 як прокурорів Генеральної прокуратури України та заступника керівника регіональної прокуратури, а до компетенції Відповідача-3 як керівника регіональної прокуратури належить вирішення питання про надання відповіді на заяву Позивача від 03.12.2015 року щодо ОСОБА_7 Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання вирішити заяву ОСОБА_3 в частині звільнення з посади ОСОБА_8, суд зазначив, що оскільки останній переведений з прокуратури Київської області до Головного управління ДФС у Київській області, застосування дисциплінарного стягнення до нього неможливе.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач-1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та закрити провадження у справі. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Наголошує на неврахуванні судом належності спірних правовідносин до предмету регулювання КПК України.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явились, а тому справа розглядалась за їх відсутності у відкритому судовому засіданні без фіксування останнього за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України.

При цьому до канцелярії суду Позивачем подана заява про відкладення розгляду справи у зв'язку із зайнятістю представника останнього в іншому судовому засіданні та неможливістю ОСОБА_3 самостійно представляти власні інтереси у зв'язку з відсутністю юридичної освіти. Колегія суддів вказане клопотання оцінює критично, оскільки, по-перше, представляти інтереси фізичної особи може як вона сама, так й будь-яка інша уповноважена на це особа, по-друге, чинне законодавство не ставить у залежність від наявності юридичної освіти право особи брати участь у судовому засіданні та представляти власні інтереси. Крім того, Позивачем подано письмове заперечення на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а постанову суду першої інстанції - скасувати, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати постанову суду і закрити провадження у справі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_9 та Позивач звернулися до Генерального прокурора та Прокурора Київської області із заявою від 03.12.2015 року (а.с. 20-33), яка отримана останніми 07.12.2015 року (а.с. 33 зворотній бік). У вказаній заяві було висловлено прохання вирішити питання про звільнення з посад та органів прокуратури прокурорів Прокуратури Київської області ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_13, ОСОБА_11, які, на переконання Позивача, надавали неправдиві відомості щодо відсутності підстав для притягнення до відповідальності працівників прокуратури міста Ірпеня Київської області (ОСОБА_10) при розгляді заяв ОСОБА_9 та ОСОБА_3 від 18.12.2014 року та від 05.01.2015 року, які були направлені з Генеральної прокуратури для виконання до Прокуратури Київської області.

Неотримавши відповіді на звернення у встановлений чинним законодавством строк, Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

При цьому, у ході розгляду справи, судом першої інстанції поряд з іншим було встановлено, що до звернення із заявою від 03.12.2015 року, Позивач неодноразово звертався до Генерального прокурора та прокурора Київської області.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 19, 40 Конституції України, ст. ст. 1, 7, 14, 15, 16, 18 Закону України «Про звернення громадян», ст. ст. 6, 39, 41, 51 Закону України «Про прокуратуру», ст. 10 Дисциплінарного статуту прокуратури України, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки до компетенції Генерального прокурора належить вирішення ініційованого у заяві питання про звільнення прокурорів Генеральної прокуратури України та заступника керівника регіональної прокуратури, а до компетенції керівника регіональної прокуратури - щодо прокурора такої прокуратури, позовні вимоги у вказаній частині підлягають задоволенню. Водночас, оскільки чинне законодавство не передбачає можливості застосування дисциплінарних стягнень до звільнених працівників прокуратури, підстави для розгляду заяви в частині звільнення ОСОБА_8 відсутні.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія не може повністю погодитися, оскільки, розглядаючи вказаний спір по суті, суд першої інстанції не врахував наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Колегією суддів враховується, що, розглядаючи справу, Київський окружний адміністративний суд виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Однак такий висновок є передчасним з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Приписи п. 1 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства визначають справу адміністративної юрисдикції як переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

При цьому ч. 1 ст. 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Тобто, суд першої інстанції, відносячи вказаний спір до публічно-правового, не врахував, що процесуальним законом виокремлюється публічно-правові спори, які належить розглядати у порядку кримінального судочинства.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про звернення громадян» дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про доступ до судових рішень», Кодексом адміністративного судочинства України, Законом України «Про засади запобігання і протидії».

Колегією суддів враховується, що з приводу подібних спірних правовідносин свою позицію у рішенні від 23.05.2001 року №6-рп/2001 висловив Конституційний Суд України, який зазначив, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів.

Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської.

У рішенні від 14.12.2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України вказав, що, здійснюючи перевірку заяв і повідомлень про злочини, прокурор, слідчий, орган дізнання діють до порушення кримінальної справи, однак вдаються до тих же способів і прийомів, що й під час збирання доказів у кримінальній справі. Отже, правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб'єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ. До того ж імперативний припис пункту 2 частини третьої статті 17 КАС України виключає юрисдикцію адміністративних судів щодо справ, які належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

Зазначене обумовлює висновок, що компетентним національним судом, до юрисдикції якого належить розгляд скарг щодо прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб'єктом владних повноважень стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини, є суд, який спеціалізується на розгляді кримінальних справ.

З урахуванням викладеного колегією суддів враховується, що відповідно до ст. 303 Кримінального процесуального кодексу України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: 1) бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна; 2) рішення слідчого, прокурора про зупинення досудового розслідування - потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження; 3) рішення слідчого про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником; 4) рішення прокурора про закриття кримінального провадження та/або провадження щодо юридичної особи - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження; 5) рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою; 6) рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора при застосуванні заходів безпеки - особами, до яких можуть бути застосовані заходи безпеки, передбачені законом; 7) рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій - особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником; 8) рішення слідчого, прокурора про зміну порядку досудового розслідування та продовження його згідно з правилами, передбаченими главою 39 цього Кодексу, - підозрюваним, його захисником чи законним представником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.

Під час підготовчого судового засідання можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, передбачені пунктами 5 та 6 частини першої цієї статті.

Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ч. 1 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

При цьому порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (ч. 1 ст. 1 КПК України).

Тобто, оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого, які здійснені у рамках кримінального провадження, може відбуватися виключно за правилами, встановленими Кримінальним процесуальним кодексом України.

Як вбачається зі змісту заяви від 03.12.2015 року, що звернення ОСОБА_3 стосується затягування проведення досудового розслідування кримінального провадження та порушень кримінально-процесуального законодавства з боку органів прокуратури під час здійснення перевірки матеріалів та у подальшому проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001203 (раніше - матеріали перевірки дій міліціонерів) та, враховуючи недотримання такими працівниками норм КПК України, Позивач вважає, що до них має бути застосована дисциплінарна відповідальність у вигляді звільнення з посади, про останнього слід повідомити.

Відтак, оскільки предметом розгляду даної справи є надання оцінки бездіяльності органів прокуратури щодо нерозгляду заяви Позивача про звільнення з посад та органів прокуратури прокурорів - ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_13, ОСОБА_11 за порушення останніми вимог КПК України у рамках кримінального провадження №0001203, судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги стосуються діяльності відповідачів, що регулюється нормами кримінально-процесуального законодавства.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що спірні правовідносини витікають з кримінального та кримінального процесуального законодавства, тому цей спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції не повністю встановив фактичні обставини справи та при ухваленні рішення допустив порушення норм процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 203 КАС України постанови суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених ст. 157 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду першої інстанції із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 41, 157, 195, 198, 203, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Генерального прокурора України - задовольнити повністю.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 11 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Генерального прокурора України Шокіна Віктора Миколайовича, виконуючого обов'язки Генерального прокурора України Севрука Юрія Григоровича, прокурора Київської області Бондаренка Євгена Вікторовича про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Генерального прокурора України Шокіна Віктора Миколайовича, виконуючого обов'язки Генерального прокурора України Севрука Юрія Григоровича, прокурора Київської області Бондаренка Євгена Вікторовича про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.