Справа № 810/505/15
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2016-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/505/15 Головуючий у 1-й інстанції: Брагіна О.Є. Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
У Х В А Л А

Іменем України

06 липня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Вівдиченко Т.Р.

Суддів: Борисюк Л.П.

Петрика І.Й.

За участю секретаря: Хмарської К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Київського окружного адміністративного суду від 06 травня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Васильківської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області про скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач - ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Васильківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області про скасування наказу від 15.12.2014 року №125-о про звільнення його з посади головного державного інспектора відділу по роботі з платниками податків, поновлення на вказаній посаді, стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 06 травня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду, позивач - ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у жовтні 2013 року, позивачем була подана заява на ім'я начальника Васильківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області про призначення його, в порядку переведення у межах Васильківської ОДПІ ДПС України в Київській області, на посаду головного державного інспектора відділу обслуговування платників податків на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника.

Згідно резолюції начальника Васильківської ОДПІ з позначкою «до наказу», 18.10.2013 року, було видано наказ №89-о по Васильківській ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області про призначення з 18.10.2013 року, в порядку переводу, звільнивши з Васильківської ОДПІ Київської області ДПС, згідно п.5 ст.36 КЗпП України, ОСОБА_3 на посаду головного державного інспектора відділу обслуговування платників податків Васильківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області на декретне місце основного працівника з посадовим окладом, згідно штатного розпису, підстава: заява ОСОБА_3

15 грудня 2014 року, ОСОБА_4 на ім'я голови комісії з реорганізації Васильківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області була подана заява, відповідно до якої, ОСОБА_4 просила поновити її на посаді головного державного інспектора відділу обслуговування платників податків у зв'язку з достроковим виходом на роботу із декретної відпустки.

Того ж дня, головою комісії з реорганізації Васильківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області було видано наказ № 124 «в» про вихід з відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_4, відповідно до якого, перервати ОСОБА_4 головному державному інспектору відділу обслуговування платників податків Васильківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку і вважати ОСОБА_4 такою, що приступила до виконання службових обов'язків на займаній посаді з 22 грудня 2014 року з посадовим окладом, згідно штатного розпису, підстава - заява ОСОБА_4

15 грудня 2014 року наказом голови комісії з реорганізації Васильківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області було видано наказ №125-о, згідно якого, ОСОБА_3 був звільнений з посади головного державного інспектора відділу обслуговування платників податків Васильківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області, згідно п.6 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з поновленням на роботі основного працівника та закінченням строкової трудової угоди, підстава заява ОСОБА_4 від 15.12.2014 року.

10 квітня 2015 року наказом голови комісії з реорганізації Васильківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області було видано наказ №17-о «Про внесення змін до наказу «Про звільнення ОСОБА_3» від 15.12.2014 року №125-«о», згідно якого, були внесені зміни до наказу від 15.12.2014 року №125-о в частині підстави звільнення ОСОБА_3 - п.2 ст.36 КЗпП України, у зв'язку із закінченням строку трудового договору.

Враховуючи вищенаведене, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст.23 КЗпП України, трудовий договір може бути укладений: на невизначений строк; на визначений строк, який встановлюється за погодженням сторін; на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін.

Згідно ч.2 ст.23 КЗпП України, строковий трудовий договір може бути укладено лише у разі, якщо трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 pоку (із змінами і доповненнями), при укладенні трудового договору на певний строк цей строк встановлюється угодою сторін і може визначатися не тільки конкретним періодом, але також і настанням певної події, наприклад, повернення на роботу робітниці з відпустки по вагітності, пологах і догляду за дитиною; працівника, який звільнився з роботи в зв'язку із призовом на строкову військову або альтернативну (невійськову) службу. Строковий трудовий договір може укладатися для заміни тимчасово відсутнього працівника.

Так, строкові трудові договори підлягають припиненню по закінченні строку, за наявності волевиявлення хоча б однієї зі сторін договору. Роботодавець, який має намір розірвати трудові відносини, повинен не пізніше, ніж в останній день роботи працівника за строковим договором, видати наказ про його звільнення, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (закінчення строку договору).

Слід зазначити, що припинення трудового договору після закінчення строку можливе тільки протягом одного дня. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви працівника, оскільки сторони строкового трудового договору заздалегідь, ще під час його укладення, домовляються про певний період трудових відносин. У цей же час працівник виражає і свою волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений, тому власник не зобов'язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України.

В останній день роботи працівникові потрібно видати його трудову книжку з внесеним до неї записом про звільнення. Такий обов'язок роботодавця передбачено п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58.

Пунктом 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників передбачено, що день звільнення працівника є останнім днем його роботи. Якщо в останній день роботи працівник на роботі був відсутній внаслідок тимчасової непрацездатності або без поважних причин, наказ про звільнення видається, вноситься запис про звільнення в трудову книжку, а працівника телефонограмою чи рекомендованим листом повідомляють про необхідність одержання трудової книжки. Звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, у зв'язку із закінченням строку трудового договору, не позбавляє його права на одержання допомоги по соціальному страхуванню протягом встановлених строків чи до видужання.

Разом з тим, Мінсоцполітики в своєму листі від 31.01.2012 року № 30/13/133-12 розглянувши питання про правомірність звільнення працівника, у зв'язку із закінченням дії строкового трудового договору в період тимчасової непрацездатності або відпустки зазначило, що звільнити працівника, у зв'язку із закінченням строку трудового договору можна як в період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки забороняється звільнення працівників у період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці лише з ініціативи роботодавця.

Колегією суддів встановелно, що ОСОБА_3 був прийнятий на роботу за строковим трудовим договором на декретне місце основного працівника (наказ №89-«о»), згідно заяви позивача- «на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника». У даному випадку,строк трудового договору пов'язаний не з конкретною датою, а з настанням певної події- повернення на роботу працівника з відпустки по вагітності, пологах і догляду за дитиною. Саме це значення було вкладено у зміст наказу «призначити на декретне місце».

Як вірно зазначив суд першої інстанції, у виниклих спірних правовідносинах строк закінчення трудового договору є юридичним фактом - повернення на роботу працівника із відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного року, тобто строк укладеного з позивачем трудового договору визначено настанням події повернення працівника, що займав посаду головного державного інспектора відділу обслуговування платників податків з «декретної відпустки» та її правове оформлення.

З заяви ОСОБА_4 від 15.12.2014 року вбачається, що остання заявила про своє бажання поновитися на раніше займаній посаді, у зв'язку із достроковим виходом з декретної відпустки 15.12.2014 року та вказала передбачувану нею дату виходу на роботу - 22.12.2014 року. Наказ про вихід ОСОБА_4 з відпустки по догляду за дитиною датований 15.12.2014 року.

Факт повернення ОСОБА_4 на раніше займану посаду із відпустки по догляду за дитиною пов'язаний із її волевиявленням, яке вона висловила у формі заяви 15.12.2015 року та який був реалізований у вигляді прийнятих відповідачем наказів від 15.12.2014 року №124 «в» про вихід із відпустки ОСОБА_4 на поновлення її на займаній посаді головного державного інспектора відділу обслуговування платників податків, з одночасним звільнення з цієї посади ОСОБА_3 з 19.12.2014 року.

З огляду на вказані обставини, суд першої інстанції вірно зазначив, що роботодавець мав право у період з 15.12.2014 року по 22.12.2014 року звільнити позивача із займаної посади, поновивши на цю посаду основного працівника - ОСОБА_4

Єдиним обмеженням для роботодавця встановлене законом є звільнення працівника за строковим договором на протязі одного дня в період існування певної події (повернення працівника із декретної відпустки). Такий строк є обов'язковим для роботодавця, з огляду на те, що подія повернення ОСОБА_4 тривала з 15.12.2014 року по 22.12.2014 року - до моменту, коли вона фактично приступила до виконання своїх обов'язків. В межах тривалості цієї події роботодавець мав право звільнити позивача протягом 1 дня, що і було зроблено. Відповідач обрав датою визначення кінцевого строку трудової угоди момент подачі ОСОБА_4 заяви, якою вона висловила свою волю повернутися із відпустки -15.12.2014 року. Таким чином, дії відповідача в частині видачі наказів за цією датою є законними.

Щодо правомірності звільнення позивача у період перебування його на лікуванні у різних закладах охорони здоров'я, то судом першої інстанції зазначено вірно, що чинним Кодексом законів про працю передбачено, що звільнення працівника, у зв'язку із закінченням строку трудового договору, можна як в період його тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки заборона на звільнення працівників, які знаходяться на лікарняному розповсюджується лише на випадки, коли таке звільнення відбувається з ініціативи роботодавця (ч. 3 ст.40 КЗпП України).

Судом першої інстанції досліджено, що позивачем була подана заява про прийняття його на посаду головного державного інспектора відділу обслуговування платників податків на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника, позивач усвідомлював, що припинення укладеного з ним трудового договору можливо в будь-який час та пов'язане із виходом основного працівника з декретної відпуски. Наказ про повернення ОСОБА_4 був виданий 15.12.2014 року і саме з цим юридичним фактом пов'язаний строк припинення з ним трудового договору. Знаходження ОСОБА_3 на лікарняному з 18.12.2014 року не могло вплинути на рішення роботодавця, з огляду на те, що обмеження на звільнення працівників у період їх перебування на лікарняному стосується лише тих випадків, коли таке звільнення відбулось за ініціативою власника, а у даному випадку звільнення позивача мало місце за угодою сторін, тому вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що підстави для поновлення позивача, відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України, відсутні.

Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 11.02.2016 року зазначив, що суду при розгляді справи слід надати оцінку обставині видачі відповідачем наказу від 10.04.2015 року про внесення змін до наказу від 15.12.2014 року №125-о після звільнення позивача та оскарження ним останнього.

З цього приводу, судом першої інстанції було зазначено, що накази на підприємстві оформлюються, видаються та зберігаються з урахуванням вимог Переліку типових документів, що створюються під час діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року № 578/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.04.2012 року за № 571/20884. У випадку коли наказ скасовує (відміняє), змінює чи доповнює попередній розпорядчий документ або окремі його положення, то один із пунктів розпорядчої частини наказу повинен містити посилання на документ (пункт), що відміняється, із зазначенням дати, номера і заголовка.

Верховний Суд України в своїй ухвалі від 01.03.2006 року зазначив, що при вирішенні спорів щодо законності звільнення, суди, згідно вимог ст.ст.202, 202-1, 203 ЦПК України, повинні з'ясувати, з яких саме підстав проведено звільнення працівника, відповідно до наказу та його відповідність фактичним обставинам і вимогам закону. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі дано неправильну юридичну кваліфікацію, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність із чинним законодавством (п.п.10, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9).

Так, нормами чинного трудового законодавства не встановлено заборони вносити зміни до наказів, виданих підприємством, зокрема, і до наказу про звільнення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наказ від 10.04.2015 року №17- «о» станом на день розгляду справи позивачем не оскаржений, не визнаний судом не законним та не скасований. Перевіривши зміст наказу, встановлено, що він відповідає фактичним обставинам звільнення.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновки суду першої інстанції та не знайшли свого належного підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 06 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: Вівдиченко Т.Р.

Судді: Борисюк Л.П.

Петрик І.Й.

Повний текст ухвали виготовлено 08.07.2016 року

Головуючий суддя Вівдиченко Т.Р.

Судді: Петрик І.Й.

Борисюк Л.П.