Справа № 151/362/16-а
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2016-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 151/362/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Задорожний В.П.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

05 липня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Граб Л.С. Білої Л.М.

секретар судового засідання: Томашук А.В.,

за участю:

позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Чечельницького районного суду Вінницької області від 25 травня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного Управління Держгеокадастру у Вінницькій області про оскарження рішення,

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Головного Управління Держгеокадастру у Вінницькій області про оскарження рішення.

Постановою Чечельницького районного суду Вінницької області від 25 травня 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з вищенаведеною постановою, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену постанову та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, судом не враховано необхідні норми законодавства, не надано оцінку всім обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Позивач в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала в повному обсязі, вимоги викладені в ній просила задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, Про час, день та місце розгляду справи повідомлено завчасно та належним чином. Причини неявки суду не відомі.

Відповідно до ч. 4 ст.196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а провадження у справі - закриттю, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, після смерті чоловіка ОСОБА_2 прийняла спадщину, що підтверджується витягами з державних реєстрів речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №№ 166586479 та 16592161 від 23.01.2014 року. При житті чоловік ОСОБА_2 орендував земельну ділянку розміром 10,0025 га із земель запасу Берізко - Чечельницької сільської ради в урочищі " Від Демовки" орендодавцем якої була Чечельницька районна державна адміністрація. Договір оренди було укладено 07 липня 2005 року та 15.05.2011 року поновлено строком на 5 років. Термін оренди земельної ділянки закінчився 15 травня 2016 року.

З метою внесення змін до п.1.1 договору оренди щодо зміни назви орендар " Гулько Михайло Іванович" на "Гулько Тамара Василівна", позивач звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Листом від 28.03.2016 року за № Н- 2163/146/6-16 Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області позивачу було відмовлено у внесенні змін у договір оренди земельної ділянки на підставі того, що п. 19 розділу Умови і строки передачі земельної ділянки в оренду визначено, що право користування земельною ділянкою не може бути відчужено іншим особам (крім випадків переходу права власності на будівлі та споруди) внесено до статутного фонду, передано в заставу.

Не погоджуючись з прийнятим рішення відповідача, позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Постановою Чечельницького районного суду Вінницької області від 25 травня 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Приймаючи оскаржену постанову суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, однак, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, помилково не врахував наступного.

У відповідності до частини 2 статті 4 КАС України юрисдикція адміністративний судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття " суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, який, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Водночас, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, а тому, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02 грудня 2014 року у справі № 21-530а14.

За приписами абзацу 2 частини 1 статті 244-2 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльності, суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Статтею 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу України ( далі - ЗК України) земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Статтею 5 ЗК України передбачено, що земельне законодавство базується, в тому числі, на принципі забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Статтею 80 ЗК України установлено, що суб'єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності та держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Виходячи з положень ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст.ст. 177, 181, 324, глави 30 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 148 Господарського кодексу України, земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

З положень ст.ст. 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 ЦК України, ст.ст. 80, 84, 123, 124, 127, 128 ЗК України випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Отже, реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Тобто, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними особами, фізичними особами та з суб'єктами підприємницької діяльності.

Відповідно до п.12 Постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 з аналізу норм ст. 26 Закону № 280/97-ВР, ст. 6 Закону України від 09.04.1999 № 586-ХІV ч. 1 ст. 116 ЗК України випливає, що управління та розпорядження державним і комунальним майном є організаційно - правовою діяльністю суб'єктів владних повноважень - органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які здійснюють її шляхом прийняття актів з дотриманням встановленої процедури.

Відносини, пов'язані з набуттям та реалізацією громадянами, юридичними особами прав на земельні ділянки та з цивільним оборотом земельних ділянок ґрунтуються на засадах рівності сторін і є цивільно-правовими.

Як досліджено із матеріалів справи, позивач просить суд зобов'язати відповідача внести зміни в абзац перший договору оренди землі від 07 липня 2005 року та абзац перший угоди про поновлення договору оренди від 15.05.2011 року, де у назві орендар ОСОБА_3 замінити на ОСОБА_2 та зобов'язати відповідача заключити договір оренди земельної ділянки з позивачем розміром 10.0025 умовних кадастрових гектарів із земель запасу Берізко - Чечельницької сільської ради в урочищі " Від Демівки" Чечельницького району, Вінницької області.

В даному випадку Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області реалізує свої повноваження власника землі, і виступає рівноправним суб'єктом земельних відносин, оскільки саме орган влади у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності щодо оренди земельної ділянки та зміни договору оренди, діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Виходячи із правових відносин з приводу яких виник спір, відповідач не здійснював владних управлінських функцій. А тому, спір щодо захисту цивільних прав, що виникають із земельних відносин, має не публічний, а приватно - правовий характер.

У зв'язку з вищенаведеним, суд дійшов висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, не може бути розглянуто за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи те, що позивач звернулась до суду за захистом прав, що виникли з договірних правовідносин, цей спір не є публічно-правовим і для нього встановлений інший порядок судового вирішення, а тому зазначена справа не підлягає розгляду в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 157 КАС України є підставою для закриття провадження у справі.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 198 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову суду і залишити позовну заяву без розгляду або закрити провадження у справі.

В силу вимог положень пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з частиною 1 статті 203 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених статтею 157 цього Кодексу.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду дійшла висновку, що оскаржена постанова прийнята з порушенням норм процесуального справа, що призвело до неправильного вирішення справи, тому її потрібно скасувати і закрити провадження у справі.

За приписами частини 2 статті 157 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Беручи до уваги наведену норму, суд апеляційної інстанції роз'яснює позивачу, що вона вправі звернутись з позовом до місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 157, 160, 167, 195, 196, 198, 199, 203, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Чечельницького районного суду Вінницької області від 25 травня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного Управління Держгеокадастру у Вінницькій області про оскарження рішення - скасувати.

Провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Головного Управління Держгеокадастру у Вінницькій області про оскарження рішення- закрити.

Роз'яснити, що даний спір підлягає розгляду в суді цивільної юрисдикції.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 11 липня 2016 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5