Справа № 820/12139/15
Суддя: Сіренко О.І.
Дата ухвалення: 2016-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2016 р. Справа № 820/12139/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Сіренко О.І.

Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А.

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12.05.2016р. по справі № 820/12139/15

за позовом ОСОБА_3

до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області

про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

30 грудня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд:

- скасувати Наказ ГУМВС України в Харківській області 683 о/с від 06.11.2015 року про звільнення ОСОБА_3 з органів внутрішніх справ;

- поновити позивача на роботі в посаді старшого інспектора з аналітичної роботи штабу відділу міліції (м. Харків) Київського РВ ГУ МВС України в Харківській області, а у разі неможливості зобовязати ГУ НП в Харківській області, яке є правонаступником ГУ МВС України в Харківській області, працевлаштувати позивача на рівнозначну посаду;

- стягнути з ГУ НП в Харківській області, яке є правонаступником ГУ МВС України в Харківській області на користь позивача заробіток за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по день поновлення на роботі.

12 травня 2016 року постановою Харківського окружного адміністративного суду адміністративний позов ОСОБА_3 до Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Скасовано наказ ГУМВС України в Харківській області № 682 о/с від 06.11.2015 року про звільнення ОСОБА_3 з органів внутрішніх справ.

Поновлено ОСОБА_3 на роботі в посаді старшого інспектора з аналітичної роботи штабу відділу міліції (м. Харків) Київського РВ ГУ МВС України в Харківській області.

В іншій частині задоволення позовних вимог відмовлено.

Постанову в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі в посаді старшого інспектора з аналітичної роботи штабу відділу міліції (м. Харків) Київського РВ ГУ МВС України в Харківській області звернуто до негайного виконання.

Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області у апеляційній скарзі просить постанову суду першої інстанції скасувати, як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, прийняти нову постанову, якою в позові ОСОБА_3 відмовити.

Обґрунтовуючи заявлені у апеляційній скарзі вимоги, вказує, що з урахуванням імперативних приписів пунктів 8, 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" від 2 липня 2015 року N 580-VIII, позивачка була належним чином попереджена про майбутнє звільнення у звязку зі скороченням штату, а перебування останньої у відпустці по догляду за дитиною не могло слугувати перешкодою для такого звільнення.

На думку заявника, судом першої інстанції також не було враховано, що всі територіальні органи внутрішніх справ України, в тому числі і ГУ МВС України в Харківській області, ліквідовано відповідно до вимог Закону України "Про Національну поліцію" та постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730, а згідно з наказом Міністерства внутрішніх справ України №1388 від 06.11.2015 року скорочено всі посади у ГУ МВС України в Харківській області. Тобто, судом першої інстанції позивачку було поновлено на фактично неіснуючій посаді.

ОСОБА_3 у письмових запереченнях просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін. Вказує, що мотиви, на які посилається у апеляційній скарзі Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області як на підставу для скасування постанови суду першої інстанції є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та представника відповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги відповідно до ст. 195 КАС України, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що з грудня 2005 р. по 06.11.2015 року позивачка перебувала на службі в органах внутрішніх справ на посаді старшого інспектора з аналітичної роботи штабу відділу міліції (м. Харків) Київського РВ ГУ МВС України в Харківській області.

У відповідності до статті 18 Закону України "Про відпустки" з липня 2015 р. позивачу була надана відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

06 листопада 2015 року на підставі рапорту начальника Київського РВ ХМУ ГУ від 05 листопада 2015 року Наказом Головного управління Міністерства Внутрішніх справ України в Харківській області 683 о/с ОСОБА_3 було звільнено з органів внутрішніх справ - згідно з Положенням про проходження рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України у запас Збройних сил за п.64 "Г"/через скорочення штатів/.

10 листопада 2015 року, у зв'язку зі знаходженням позивачки у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, ОСОБА_3 отримала по пошті лист від начальника Київського РВ ГУМВС, датований 04.11.2015 р. за №61/325, яким позивачку було повідомлено про необхідність надання нею у строки рапорту (заяви) про звільнення з органів міліції, для чого необхідно прибути до СКЗ Київського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області. Також, поінформовано про відсутність автоматичного переводу до Національної поліції України з причин повної ліквідації в т.ч. ГУ МВС України в Харківській області.

21 листопада 2015 року позивачка отримала лист начальника Київського відділу поліції м. Харкова №61/8635 від 06.11.2015 р., в якому ОСОБА_3 повідомлено про звільнення згідно оскаржуваного наказу.

01 грудня 2015 року позивачка звернулась до відділу проходження служби та отримала Витяг із зазначеного вище Наказу №683 та свою трудову книжку. При цьому, отримала відмову у ознайомленні зі своєю особовою справою.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 в частині скасування спірного наказу ГУМВС України в Харківській області від 06.11.2015 року №683 о/с та поновлення позивачки на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було порушено конституційні принципи щодо гарантій трудових прав жінок, які мають дітей віком до трьох років, не виконано обовязок щодо обовязкового працевлаштування ОСОБА_3 як працівника установи, що ліквідована. Суд дійшов висновку, що звільнення позивачки з посади здійснене відповідачем незаконно.

Не погоджуючись з висновком суду про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3, колегія суддів зауважує, що позивачка, проходячи службу в органах внутрішніх справ, здійснюючи від імені і за дорученням держави виконавчо-розпорядчі повноваження правоохоронного характеру, виконувала функції державного службовця, що бере участь у здійсненні публічно-правових повноважень і, таким чином, існує, використовуючи формулювання Європейського Суду з прав людини у справі Пеллегрен проти Франції (рішення від 08 грудня 1999 року, п. 66) - особливе зобовязання довіри і лояльності цього державного службовця перед державою як працедавцем.

Строк, умови звільнення працівників міліції та прийняття їх на службу до поліції, як перехідний етап в рамках реформування органів внутрішніх справ, регулюється виключно положеннями Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII Про Національну поліцію, який набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування (офіційне опублікування відбулось 06 серпня 2015 року), крім пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення цього Закону, які набирали чинності з дня, наступного за днем його опублікування, далі Закон № 580-VIII).

Так, розділом XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VIII, окрім іншого, встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів (п. 8).

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції (п. 9).

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ (п. 10).

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до Прикінцевих та перехідних положень цього Закону (п. 11).

Судом встановлено, що відповідно до пунктів 8, 9, 10 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VIII у визначеному законом порядку 06 серпня 2015 року позивачка ОСОБА_3 була попереджена про своє звільнення з органів внутрішніх справ України через скорочення штатів (з 06 листопада 2015 року) у тому випадку, якщо вона не виявить бажання проходити службу у національній поліції України.

З огляду на імперативний характер зазначених законодавчих норм, колегія суддів не погоджується з висновком суду про необхідність індивідуального попередження позивача про майбутнє звільнення відповідно до ст. 49 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності (очікуваності) субєктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам. Про те, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права, йдеться в рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі Брумареску проти Румунії (пункт 61).

Таким чином, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог якості закону, яким передбачається втручання у права особи. При цьому суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини ч. 2 ст. 8 КАС України).

Так, у рішенні від 10 грудня 2009 року у справі Михайлюк та Петров проти України (Mikhaylyuk and Petrov v. Ukraine, заява № 11932/02) Європейським судом з прав людини зазначено: Суд нагадує, що вираз згідно із законом насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права.

Під час судового розгляду справи позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що від служби в органах національної поліції вона не відмовлялась, подала відповідний рапорт з проханням розглядати її кандидатуру, як кандидата на посаду поліцейського відповідно до Закону України Про національну поліцію.

Колегія суддів також зазначає, що Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання.

Конституційний Суд України у Рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

До 06 серпня 2015 року, тобто до набрання чинності пунктом 11 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VIII, з урахуванням положень п. 17 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, звільнення вагітних жінок, що проходять службу в органах внутрішніх справ, та жінок, які мають дітей віком до трьох або шести років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи працедавця не допускалось (крім випадків повної ліквідації установи) прямою забороною, встановленою ч. 3 ст. 184 КЗпП України.

За приписами пункту 11 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VIII перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

При цьому за змістом пунктів 8-11 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VIII звільнення працівника міліції, що перебуває на лікарняному або у відпустці, з органів внутрішніх справ можливо лише в умовах перехідного етапу процесу реформування органів внутрішніх справ.

На час виникнення спірних правовідносин між позивачем та відповідачем ГУМВС України в Харківській області положення пунктів 8-11 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VIII такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) не визнані.

Колегія суддів зазначає, що у справі Вільхо Ескелінен та інші проти Фінляндії (рішення від 19 квітня 2007 року, п. 61) Європейський Суд з прав людини дійшов такого висновку: Суд визнає інтереси держави в регулюванні питань доступу до суду, коли йдеться про певні категорії державних службовців. Проте передусім саме Договірні держави зокрема компетентні національні законодавчі органі, - а не Суд повинні чітко визначити ті сфери державної служби, які передбачають здійснення дискреційних повноважень, повязаних із суверенною владою держави, якій мають поступатися інтереси відповідної особи.

При цьому колегія суддів зазначає, що внутрішній суверенітет (законодавчий суверенітет) держави припускає право законодавчої влади видавати закони.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про неможливість встановити поза розумним сумнівом дійсність факту волевиявлення позивачки ОСОБА_3 проходити з 06 листопада 2015 року державну службу у поліції та факту доведення позивачем прийнятого рішення до відповідача ГУ МВС України в Харківській області.

Крім того, колегія суддів вважає, що трьохмісячний строк, встановлений Законом № 580-VIII, є достатнім строком для того, щоб позивач, з урахуванням усіх життєвих ситуацій, мала змогу визначитись з питанням подальшого проходження служби у поліції та повідомити про прийняте рішення відповідача у встановлений спосіб.

Колегія суддів вважає недоречним посилання суду на судову практику (рішення Європейського Суду з прав людини та висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 17 жовтня 2011 року по справі № 21-327а11).

Так, Європейський Суд з прав людини у своїй постанові у справі ОСОБА_4 проти Росії від 22 березня 2012 року визнав, на відміну від Конституційного Суду РФ, наявність дискримінації стосовно заявника і порушення його конвенційних прав у тому, що за умовами національного законодавства йому як військовослужбовцю було відмовлено в наданні відпустки по догляду за дитиною, тоді як для військовослужбовців жіночої статі така можливість передбачена.

Цитата ж, наведена судом як приклад судової практики Європейського суду з прав людини, є довільним витягом з власної думки судді Паулу Пінту ді Албукерки, яка частково співпадає з позицією Суду та яка має в собі, зокрема, наступне.

Прецедентна практика Європейського Суду визнає наявність позитивних зобовязань щодо сприяння в забезпеченні ефективного сімейного життя, починаючи зі справи ОСОБА_4 (ОСОБА_4 проти Бельгії (Marckx v. Belgium), Постанова від 13 червня 1979 р., § 31, Series A, N 31). Це зобов'язання може полягати у забезпеченні адекватної законодавчої бази, яка практичним і ефективним чином сприяє праву на повагу до сімейного життя, що підтверджено, по-перше, у справі X і Y проти Нідерландів (X and Y v. Netherlands) (Постанова від 26 березня 1985 р., § 23, 28 - 30, Series A, N 91). Що стосується звязку дитини з його батьками, Європейський Суд навіть визнав, що держава повинна діяти у спосіб, що дозволяє забезпечити розвиток цього звязку, і повинні бути встановлені правові гарантії, що сприяють інтеграції дитини в його сімю з моменту народження і надалі (Іглесіас Хіль і A. U. I. проти Іспанії (Iglesias Gil and A. U. I. v. Spain), скарга N 56673/00, § 49, ECHR 2003-V). Міжамериканський суд з прав людини підтвердив обовязок держави вживати заходи, необхідні для розвитку існування дітей в гідних умовах (консультативний висновок OC-17/2002 від 28 серпня 2002 р., § 80, і пункт 7 висновку).

По-перше, право на відпустку по догляду за дитиною належить всім громадянам без будь-якої різниці за ознаками статі чи професії. Збройні сили, поліція і державні службовці не виключаються з числа користувачів цього фундаментального права <*>. Те ж стосується працюючих на умовах неповного робочого часу, за строковим трудовим договором або тимчасових працівників. Здійснення права на відпустку по догляду за дитиною в приватному секторі економіки є результатом горизонтального впливу системи захисту прав людини <*>.

<*> Це також є твердою позицією Європейського комітету з соціальних прав, як показують відповідні доповіді про ситуацію в державах-учасницях відносно пункту 2 статті 27 Хартії.

<**> Міжнародно-правова відповідальність може виникати у звязку з діями приватних осіб, які порушують економічні і соціальні права (наприклад, Африканська комісія з прав людини і народів, SERAC v. Nigeria, згадуване вище, Міжамериканська комісія з прав людини, Maya Indigenous Communities of the Toledo District v. Belize, доповідь N 40/04, справа 12.053, і Комітет з ліквідації дискримінації у відношенні жінок, A. T. v. Hungary, 2/2003, і Комітет з прав людини, Lansmann v. Finland N 2, Communication N 671/1995).

По-друге, право на відпустку по догляду за дитиною має мінімальний вміст. Кінцева мета гармонізації праці, до особистого і сімейного життя для працюючих батьків і рівності чоловіків і жінок щодо можливостей ринку праці і поводження на роботі повинні враховуватись при встановленні форми, тривалості та умов відпустки по догляду за дитиною. В кінці періоду відпустки по догляду за дитиною працівники мають право повернутися на ту ж роботу або, якщо це неможливо, на еквівалентну роботу, сумісну з їх трудовим контрактом або відносинами. Права, набуті або які набуваються працівником на дату початку відпустки по догляду за дитиною, повинні зберігатися до кінця відпустки по догляду за дитиною. Працівники повинні бути захищені проти менш сприятливого поводження або звільнення за ознакою поводження або використання відпустки по догляду за дитиною. Держави вправі вирішувати, чи надається відпустка по догляду за дитиною на повній або частковій основі, по частинах або в формі системи перерви карєри, а також поставити право на відпустку по догляду за дитиною в залежність від трудової кваліфікації і (або) тривалості трудового стажу, але держави не можуть, наприклад, вимагати надлишкового періоду стажу. Держави також можуть визначати обставини, за яких роботодавець вправі відкладати надання відпустки по догляду за дитиною, якщо це відкладення у виняткових випадках виправдане надзвичайними обставинами, повязаними з діяльністю організації-роботодавця.

По-третє, забезпечення права на відпустку по догляду за дитиною є зобовязанням результату, якого держава зобовязана досягти в розумний строк за рахунок адекватних законодавчих інструментів <*>. Це право може бути обмежено або навіть скасовано при виняткових обставинах <**>, оскільки держава не обмежена жорстким принципом неприпустимості ретрогрессії соціальних прав, якщо ретрогрессивні заходи переслідують мету загального добробуту і застосовуються прогресивно і пропорційно <***>.

За правовою позицією Верховного Суду України, що висловлена в постанові від 17 жовтня 2011 року по справі № 21-327а11, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ утворені як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1. Ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2 (у тому числі, - Київський районний відділ Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області).

Разом з тим підставою для прийняття відповідачем ГУ МВС України в Харківській області оспорюваного наказу про звільнення позивача з органів внутрішніх справ послугувало не урядове рішення про ліквідацію територіальних органів внутрішніх справ, а приписи Закону № 580-VIII.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість апеляційної скарги, про необхідність скасування постанови Харківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2016 року з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3

Підставами для прийняття такого рішення, з урахуванням наведеного та положень п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 202 КАС України послугувало неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Інші доводи та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають, оскільки питання несвоєчасності ознайомлення позивача з наказом про своє звільнення, не проведення відповідного розрахунку у звязку із звільненням не впливають на предмет спору у справі законність наказу відповідача ГУ МВС України в Харківській області про звільнення позивача з органів внутрішніх справ.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області - задовольнити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12.05.2016р. по справі № 820/12139/15 - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою ОСОБА_3 в позові відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_5
Судді ОСОБА_6 ОСОБА_7
Повний текст постанови виготовлений 08.07.2016 р.