Справа № 285/4488/15-а
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2016-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2016 року м.Житомир справа № 285/4488/15-а

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гуріна Д.М.,

секретар судового засідання Духновська В.О.,

за участю: позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії

встановив:

9 грудня 2015 року до Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області звернувся ОСОБА_1 із позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області про визнання неправомірними дій щодо відмови в зарахуванні періоду часу з 23 лютого 1987 року до 17 липня 1989 року до вислуги років на пенсію та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 грудня 2015 року відкрито провадження у даній справі.

Ухвалою судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29 грудня 2015 року справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області про визнання неправомірними дій щодо відмови в зарахуванні періоду часу з 23 лютого 1987 року до 17 липня 1989 року до вислуги років на пенсію та зобов'язання вчинити певні дії, передано за підсудністю до Житомирського окружного адміністративного суду.

18 січня 2016 року до Житомирського окружного адміністративного суду надійшла справа за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області про визнання неправомірними дій, зобов'язання вчинити певні дії. Після проведення автоматичного розподілу, справу передано на розгляд судді Гуріну Д.М.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 20 січня 2016 року прийнято справу до провадження і призначено справу до судового розгляду.

Позивач у судовому засіданні пояснив, що з 18 жовтня 1979 року він проходив службу в органах внутрішніх справ УВС Омського облвиконкому. З 23 лютого 1987 року він був, на його думку, неправомірно звільнений з органів внутрішніх справ. Пояснив, що проти нього незаконно була порушена кримінальна справа (а.с.48), яка була сфабрикованою, з тих причин, що він, працюючи на посаді заступника начальника медичного витверезника Ленінського РВВС м.Омська, помістив у нетверезому стані у витверезник завідуючого адміністративним відділом Омського обкому партії, який спочатку був звільнений з даної посади, а потім поновлений на посаді. Крім того на позивача з боку партійних органів та місцевого керівництва органів внутрішніх справ чинився тиск та погрози, довгий час позивач перебував під вартою, та врешті був звільнений з роботи в органах внутрішніх справ. Однак із часом позивача було звільнено від кримінальних переслідувань, кримінальна справа відносно нього була закрита за відсутністю складу злочину та він був повністю реабілітований. 17 липня 1989 року позивач стверджує, що його було поновлено на роботі в органах внутрішніх справ Омського облвиконкому. Після його звернення до Міністерства внутрішніх справ Радянського Союзу, він був переведений на службу в УМВС України в Житомирській області. 13 грудня 2003 року звільнився з органів внутрішніх справ у звязку із виходом на пенсію за віком. При обчисленні вислуги років при виході на пенсію, йому не було враховано термін його незаконного звільнення з органів внутрішніх справ у період з 23 лютого 1987 року до 17 липня 1989 року. На його звернення до відповідача із заявою про зарахування вказаного періоду до вислуги років, листом відповідача від 2 вересня 2015 року йому було відмовлено. Вказану відмову відповідача вважає протиправною. Просить визнати неправомірними дії відповідача УМВС України в Житомирській області щодо відмови у зарахуванні йому періоду часу з 23 лютого 1987 року до 17 липня 1989 року до вислуги років на пенсію і зобовязати відповідача зарахувати йому цей період часу у вислугу років.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та пояснив, що вважає правомірною відмову Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області у зарахуванні до вислуги років позивачу періоду часу з 23 лютого 1987 року до 17 липня 1989 року з тих підстав, що позивач звільнився з органів внутрішніх справ через службову невідповідність за власним бажанням та наказ про його поновлення в органах внутрішніх справ і скасування попереднього наказу про звільнення не видавався. Щодо незаконності звільнення з органів внутрішніх справ у лютому 1987 року, представник відповідача зазначив, що позивач стверджує, що був звільнений з мотивів порушення відносно нього кримінальної справи, однак згідно постанови прокуратури м.Омськ, Д№72036 від 9 листопада 1987 року, кримінальна справа відносно позивача була порушена лише після сплину більше як восьми місяців від дати звільнення з органів внутрішніх справ.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, зясувавши обставини у справі та перевіривши їх доказами, доходить до висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 18 жовтня 1979 року проходив службу в органах внутрішніх справ УВС Омського облвиконкому на посаді заступника начальника медичного витверезника Ленінського РВВС м.Омська (а.с.10-13).

4 лютого 1987 року на імя Омського облвиконкому підполковника внутрішньої служби ОСОБА_3 позивачем був поданий рапорт у якому він просить звільнити його з органів внутрішніх справ у звязку із тим, що він не справляється із службовими обовязками та не бажає працювати в органах внутрішніх справ (а.с.52).

23 лютого 1987 року наказом Управління внутрішніх справ Омського облвиконкому від 20 лютого 1987 року №86 о/с ОСОБА_1 був звільнений за пунктом «Д» статті 67 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ у звязку із службовою невідповідністю в атестаційному порядку (а.с.53, 57).

Як вбачається із матеріалів особової справи позивача 17 липня 1989 року згідно з наказом УВС Омського облвиконкому за №9 о/с ОСОБА_1 було прийнято на службу в органи внутрішніх справ та призначено на посаду дільничного інспектора міліції відділу внутрішніх справ Ленінського райвиконкому м.Омськ (а.с.43, 47, 55).

У матеріалах справи відсутній наказ УВС Омського облвиконкому від 17 липня 1989 року №9 о/с про прийняття на службу в органи внутрішніх справ дільничним інспектором міліції Ленінського РВВС м.Омська, на судовий запит архівна копія вказаного наказу УМВС Росії по Омській області направлена не була (а.с.66, 69).

Після звернення позивача до Міністерства внутрішніх справ Радянського Союзу, він у подальшому був переведений на службу в УМВС України в Житомирській області (а.с.43, на звороті а.с.44).

13 грудня 2003 року наказом Управління Міністерства внутрішніх справ №163 о/с ОСОБА_1 був звільнений з органів внутрішніх справ у відставку Збройних сил за пунктом 65 «а» Положення про проходження служби в органах внутрішніх справ (за віком) (на звороті а.с.11, 44).

Позивач звернувся до УМВС України в Житомирській області із заявою про зарахування йому періоду часу з 23 лютого 1987 року до 17 липня 1989 року до вислуги років.

Листом УМВС України в Житомирській області від 2 вересня 2015 року ОСОБА_1 було відмовлено у зарахуванні вказаного періоду часу до вислуги років з тих підстав, що позивача було звільнено через службову невідповідність, з врахуванням його особистого прохання, яке було викладено ним у рапорті та погоджено начальником Ленінського районного відділу внутрішніх справ м.Омськ 4 лютого 1987 року (а.с.9).

У звязку із тим, що ОСОБА_1 з такими твердженнями відповідача не погоджується та вважає, що його права порушені він звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

В особовій справі ОСОБА_1 між записами про роботу на посаді заступника начальника медичного витверезника при Ленінському РВВС м.Омська з серпня 1985 року до лютого 1987 року і записом про роботу дільничним інспектором міліції Ленінського РВВС м.Омська у період з липня 1989 року до березня 1990 року зазначено про те, що позивач звільнений з органів внутрішніх справ (а.с.47).

В заключенні щодо присвоєння ОСОБА_1 спеціального звання «старший лейтенант міліції» у послужному списку період з 2 лютого 1987 року до липня 1989 року зазначений як «перерва у звязку із звільненням із органів внутрішніх справ» (а.с.55).

У матеріалах справи міститься довідка ОВВК Житомирського облвиконкому від 30 грудня 1988 року за №1260 згідно з якою «Вновь поступивший - ОСОБА_1 пригоден к военной службе в качестве участкового инспектора. Диагноз: здоров.» (а.с.51).

І хоча у матеріалах справи містяться протокол загальних зборів колективу Ленінського РВВС м.Омська від 30 березня 1989 року (а.с.49), лист від адміністрації та трудового колективу Новоград-Волинської меблевої фабрики від 19 квітня 1989 року №782 (а.с.45) та рапорт начальника Ленінського РВВС майора міліції Ю. Фатєєва від 5 червня 1989 року, якими рекомендовано розглянути питання про поновлення ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ, однак наказом УВС Омського облвиконкому за №9 о/с від 17 липня 1989 року ОСОБА_1 заново прийнято на службу в органи внутрішніх справ. У вказаному наказі відсутні формулювання про поновлення позивача на роботі в органах внутрішніх справ та вказівка про анулювання попереднього наказу про звільнення позивача з органів внутрішніх справ від 20 лютого 1987 року №86 о/с.

Як вбачається із матеріалів особової справи позивача та відомостей, зазначених у його трудовій книжці, інший наказ щодо поновлення на роботі ОСОБА_1 УВС Омського облвиконкому не видавався.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що дії відповідача щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 періоду часу з 23 лютого 1987 року до 17 липня 1989 року до вислуги років є правомірними, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 71, 86, 94, 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили у порядку встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції за правилами встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.М. Гурін

Повний текст постанови виготовлено: 11 липня 2016 р.