Справа № 817/378/16
Суддя: Гломб Ю.О.
Дата ухвалення: 2016-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 липня 2016 р.Р і в н е 817/378/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Гломба Ю.О. за участю секретаря судового засідання Маринич В.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1

відповідача: представник Кузьмич Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Млинівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Рівненській області
про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди , -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Млинівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкодив розмірі 5000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила про незаконність її звільнення із роботи враховуючи те, що вона є одинокою матір'ю (розлучена), що виховує сина віком до чотирнадцяти років, відтак звільнення із роботи проведене із порушенням ст.184 КЗпП України. Крім того, в порушення вимог ч.1 ст.116 КЗпП України відповідач звільнив позивачку без своєчасної виплати належних при звільненні сум не виплативши середній заробіток за весь час затримки у проведенні розрахунку. Покликаючись до норм ст.235 КЗпП України позивач стверджувала, що підлягає поновленню на роботі на займаній посаді як звільнена без законної підстави з виплатою суми моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення, тому просила суд позов задовольнити.

У судовому засіданні позивач наголосила, що за час перебування на роботі на вказаній посаді сумлінно та старанно виконувала посадові обов'язки та дотримувалась правил внутрішнього трудового розпорядку, зауважень та нарікань з приводу роботи від керівництва не отримувала. Позовні вимоги підтримала та, враховуючи допущені відповідачем порушення норм трудового законодавства та невитримання гарантій окремим категорія працівників при вивільненні з роботи, просила суд позов задовольнити повністю.

Відповідач проти позовних вимог заперечував, подав письмові заперечення вказавши, що звільнення позивача із роботи проведено відповідно до вимог КЗпП України, а тому позовні вимоги є безпідставними. В обгрунтування правомірності своїх дій при звільненні позивача з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України відповідач зазначив про відсутність вакантних посад у штаті відповідача на момент звільнення позивача проте підкресливши, що звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України не передбачає одночасне працевлаштування на іншу роботу у межах даного підприємства (установи, організації), а про наявність інших вакантних посад економічного спрямування на інших підприємствах, для пошуку яких відповідачем були вжиті належні заходи, було проінформовано позивача. При цьому, як переконаний відповідач, позивач не є одинокою матір'ю у розумінні ст.184 КЗпП України, оскільки отримує аліменти на дитину від колишнього чоловіка, відтак не сама утримує дитину, Також, відповідач повідомив, що будучи бюджетною установою, яка відповідно вправі проводити будь які виплати тільки за наявністю бюджетних призначень, та враховуючи те, що на початок року, у тому числі на момент проведення звільнення позивача, було затверджено лише тимчасовий кошторис, а на казначейському рахунку інспекції були відсутні кошти для проведення розрахунку 11.01.2016 із позивачем, відповідач здійснив відповідний розрахунок одразу по отриманні на рахунок бюджетних надходжень, відтак, на думку відповідача, твердження позивача про порушення порядку розрахунку при звільнені є необгрунтованим та без урахування фактичних обставин (а.с.47-49).

У судовому засіданні представник відповідача пояснила, що до моменту звільнення позивача у штаті відповідача була наявна тільки одна вакантна посада - завідувача сектору інфраструктури, яка була запропонована працівниці, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку та виховує двох дітей віком до 6-ти років, тому має переваги перед позивачем для залишення на роботі. Таким чином, як переконана представник відповідача, враховуючи те, що перед звільненням позивач була попереджена по даному факту у встановленому порядку, їй було повідомлено про можливість працевлаштування на іншій роботі, а при звільненні було виплачено суму заробітної плати, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та суму вихідної допомоги, що є повним розрахунком, твердження позивача про незаконність звільнення є надуманим, відтак просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши представлені документи та інші зібрані по справі матеріали, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно наказу Млинівської ОДПІ від 02.09.2015 №34-о ОСОБА_1 призначена на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу податкового аудиту з 02.09.2015 в порядку переведення з посади провідного спеціаліста відділу призначення допомог та субсидій Управління праці та соціального захисту населення Млинівської райдержадміністрації як така, що успішно пройшла конкурс (а.с.47).

Наказом по Млинівській ОДШ від 01.10.2015 №37-о позивачу присвоєно спеціальне звання - інспектора податкової та митної справи III рангу (а.с.48).

Відповідно до наказу Млинівської ОДПІ від 20.10.2015 №125 «Про введення в дію Переліку змін №1 до структури Млинівської ОДПІ Головного управління ДФС у Рівненській області», на виконання вимог наказу Державної фіскальної служби України від 25.09.2015 №731 «Про внесення змін до окремих наказів ДФС», із структури Млинівської ОДПІ виведено відділ податкового аудиту в кількості 3-ох штатних одиниць. Перелік змін №1 до структури Млинівської ОДПІ затверджено Головою Державної фіскальної служби України від 06.10.2015 (а.с.49-50).

З попередженням про наступне вивільнення із займаної посади згідно п.1.ст.40 КЗпП України ОСОБА_1 ознайомлена під підпис від 22.10.2015 (а.с.51). В даному попередженні не зазначені пропозиції щодо можливості працевлаштування на іншу посаду.

Відповідно до наданої Млинівською ОДПІ інформації в період з 22.10.2015 по 11.01.2016 вакантні посади в структурі інспекції (згідно затвердженого штатного розпису) - відсутні (а.с.113).

Листом Млинівського районного центру зайнятості від 17.12.2015 №05-06/2151 на запит Млинівської ОДПІ від 07.12.2015 №1671/9/17-10-10-20 (а.с.52), поінформовано про наявні вакансії економічного спрямування станом на 17.12.2015 (а.с.54).

Відповідно до складеного в інспекції акту від 18.12.2015 позивачу було зачитано лист Млинівського РЦЗ, від ознайомлення з яким під підпис позивач відмовились, про що зазначено у акті (а.с.55).

Профспілковим комітетом Млинівської ОДПІ ГУ ДФС у Рівненській області листом від 18.12.2015 №15/37-10 надано згоду на звільнення ОСОБА_1 на підставі п.1 ст.40 КЗпІІ України (а.с.56).

Згідно протоколу від 18.12.2015 №3 засідання профспілкового комітету проводилось у присутності ОСОБА_1 В протоколі зазначено зокрема, що позивач повідомила присутніх про те, що пропозиції щодо працевлаштування станом на 18.12.2015 їй не надходили і наполягала на працевлаштуванні на підставі ст.184 КЗпП України. Також в протоколі зазначено, що відомості, які надійшли з Млинівського центру зайнятості про наявність попиту на робочу силу за 4 вакансіями економічного спрямування було оголошено позивачу у присутності членів профспілкового комітету (а.с.57).

Наказом від 11.01.2016 за №2-0 за підписом в. о. начальника інспекції Чикоти Р.В. позивача звільнено з посади головного державного ревізора-інспектора відділу податкового аудиту на підставі п.1.ст.40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку та компенсації за невикористані дні відпустки (а.с.58).

При цьому, підпис про ознайомлення ОСОБА_1 з даним наказом відсутній. Проте, до наказу долучений акт від 11.01.2016 про те, що наказ про звільнення ОСОБА_1 зачитаний в присутності в. о. начальника Млинівської ОДПІ та 4 працівників, від ознайомлення з яким під розпис позивач відмовились (а.с.59).

Також складено окремий акт від 11.01.2016 про те, що ОСОБА_1 відмовилась отримати трудову книжку з підстав її звільнення за ч.1 ст.40 КЗпП України (а.с.61).

Листом від 11.01.2016 № 4/10/17-10-04-01 за підписом в.о. начальника Чикоти Р.В., позивачу повідомлено про необхідність з'явлення до Млинівської ОДПІ для ознайомлення із наказом про звільнення та отримання трудової книжки (а.с.62).

Як встановлено у ході судового розгляду справи, виплата належних позивачу сум при звільненні 11.01.2016 проведено 19.01.2016, що підтверджується довідкою від 25.01.2016 №197/9/17-10-05, згідно якої розрахунок проведено після затвердження кошторису та поступлення коштів (а.с.76).

Вважаючи звільнення з роботи незаконним позивач звернулася до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.30 Закону України від 16.12.1993 №3723-ХІІ «Про державну службу», чинного на момент проведення звільнення позивача, державна служба особи може бути припинена, як з підстав, визначених цим законом, так і за загальними підставами, визначеними Кодексом законів про працю України.

Статтею 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Матеріалами справи підтверджується, що позивача про наступне вивільнення було попереджено завчасно, з дотриманням передбачених статтею 49-2 КЗпП вимог.

Статтею 40 КЗпП визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Також, ст.40 КЗпП України, у редакції на момент звільнення позивача, було передбачено, що звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці не допускається. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Як повідомила суду представник відповідача, станом на 22.10.2015 у відповідача була вакантною лише одна посада - завідувача сектору інфраструктури. Однак, вказана посада була запропонована працівниці ОСОБА_5, яка також числилася у відділі податкового аудиту юридичних осіб, що виводився зі штату податкової інспекції, проте станом на 22.10.2015 як і на момент розгляду справи у суді, перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення 3-річного віку, відтак, враховуючи діючу на той час норму ст.40 КЗпП України, не підлягала звільненню за п.1 ст. 40 КЗпП України. При цьому ОСОБА_5 погодилась на переведення на дану посаду, що не заперечувалось сторонами.

Відповідно до ст.32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Враховуючи те, що у випадку вивільнення працівника за п.1 ст.40 КЗпП України законом не зобов'язано власника враховувати можливість переведення такого працівника на іншу роботу на тому ж підприємстві (установі, організації), відповідач вжив заходів щодо виявлення вакантних посад для позивача відповідного спрямування та кваліфікації, а саме, звернувся листами від 07.12.2015 №1671/9/17-10-10-20 та від 07.12.2015 №1668/9/17-10-10-20 до Млинівського районного центру зайнятості та Демидівського районного центру зайнятості відповідно.

Листом від 17.12.2015 №05-06/2151 Млинівський районний центр зайнятості повідомив про наявність попиту на робочу силу за вакансіями економічного спрямування: 1) Хорупанська сільська рада, головний бухгалтер (1378,00 грн.); 2) ПАТ «ПТБ» (Платинумбанк), інспектор фінансовий (1500,00 грн.); 3) ПАТ «ПТБ» (Платинумбанк), інспектор фінансовий (1500,00 грн.); 4) ПП «Захід-Руно», менеджер (управитель) із збуту (2500,00 грн.).

За таких обставин суд погоджується з доводами відповідача щодо можливості переведення позивачки на іншу роботу відповідного спрямування у разі отримання на те її згоди, оскільки норми ст.40 КЗпП України не ставлять в залежність можливість переведення вивільнюваного працівника на іншу роботу суто у межах даного підприємства від виникнення підстав для звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України.

За змістом ст.40 КЗпП України у разі звільнення працівників за п.1 ст.40 цього Кодексу діють обмеження щодо звільнення окремих категорій працівників, встановлені статтями 184, 186-1 Кодексу, а саме: вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - у випадках, передбачених частиною другою статті 179 Кодексу), одиноких матерів при наявності дитини віком до 14 років або дитини-інваліда); батьків, які виховують дітей без матері (в тому числі в разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також опікунів (піклувальників), прийомних батьків.

Як вже зазначалось, на момент переходу на новий штат тільки одна посада держслужбовця у Млинівській ОДПІ була вакантна - завідувач сектору інфраструктури, на яку було переведено ОСОБА_5, яка перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення 3-річного віку, тому, з огляду на законодавче обмеження щодо вивільнення такої категорії працівників та перебування у відпустці ОСОБА_5 була переведена за її згодою на дану вакантну посаду.

З огляду на це, можливість переведення позивача, за його згодою, на іншу роботу у Млинівській ОДПІ була відсутня.

Суд критично оцінює твердження позивача щодо заборони її звільнення за ініціативою роботодавця як одинокої матері, що має дитину віком до 14 років, згідно ст.184 КЗпП України з урахуванням того, що Верховним Судом України у постанові Пленуму від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що одинокою матір'ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька дитини зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

У судовому засіданні позивач не заперечувала, що у 2007 році розлучилася та отримує від колишнього чоловіка аліменти на дитину, про що також нею було зазначено у декларації про майно, доходи і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік та за 2015 рік.

Відтак, позивачка не є одинокою матір'ю у розумінні ст.184 КЗпП України, оскільки не сама утримує дитину.

Статтею 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Так, відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

З матеріалів справи встановлено, що від отримання трудової книжки у день звільнення (11.01.2016) позивач відмовилась, що підтверджено актом від 11.01.2016 та засвідчено підписами в.о. начальника Млинівської ОДПІ та 4-ох співробітників (а.с.61), тому відповідач зобов'язання щодо видачі у день звільнення працівника трудової книжки дотримав. Проте, тільки 19.02.2016 скерував поштою для позивача копію наказу про звільнення від 11.01.2016 №2-0, що підтверджується доказами в матеріалах справи (а.с.14-15) враховуючи відмову позивача від ознайомлення із даним наказом у день звільнення, про що відповідачем складено відповідний акт від 11.01.2016 (а.с.59).

Крім того, за обставинами справи розрахунок належних при звільненні сум позивачу проведено відповідачем тільки 19.01.2016, що не заперечувалось представником відповідача у суді, а також підтверджено актом позапланової перевірки відповідача щодо додержання вимог законодавства про працю №03а/04-5, проведеної Управлінням Держпраці у Рівненській області (а.с.98-106).

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена до ст.117 КЗпП України, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, лише звільнення працівника без законної підстави зокрема, має наслідком поновлення працівника на попередній роботі.

Судом встановлено, що підставою для звільнення позивача з роботи слугувало скорочення штату відповідача відповідно до наказу Млинівської ОДПІ від 20.10.2015 №125 «Про введення в дію Переліку змін №1 до структури Млинівської ОДПІ Головного управління ДФС у Рівненській області» та на виконання вимог наказу Державної фіскальної служби України від 25.09.2015 №731 «Про внесення змін до окремих наказів ДФС», якими із структури Млинівської ОДПІ виведено відділ податкового аудиту в кількості 3-ох штатних одиниць, враховуючи посаду, що обіймала позивач. При цьому, відповідачем було у письмовому порядку попереджено позивача про наступне вивільнення за 2 місяці, про що свідчить підпис позивача 22.10.2015, що нею не заперечувалось у суді. Враховуючи звернення відповідача до Млинівського та Демидівського районних центрів зайнятості суд вважає достатніми заходи відповідача щодо виконання зобов'язання в частині можливості переведення позивача на іншу роботу, позаяк закон не обмежує можливість переведення працівника на іншу роботу тільки у межах підприємства (установи. організації), що проводить відповідне вивільнення. Також суд враховує відсутність вакантних посад у відповідача на момент звільнення позивача з роботи.

При цьому суд зазначає, що порушення термінів розрахунку з вивільненим працівником зі сторони роботодавця тягне наслідки, передбачені ст.117 КЗпП України та є підставою для виплатити працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а не визнання підстав для звільнення незаконними, оскільки інше законом не встановлено.

Відтак наслідки, передбачені ст.235 КЗпП України щодо поновлення на роботі не можуть бути застосовані у зв'язку із порушенням термінів розрахунку при звільненні працівника.

Наведене у своїй сукупності підтверджує правомірність дій Млинівської ОДПІ при звільненні позивача. Відтак, в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним наказу про звільнення від 11.01.2016 за №2-0 слід відмовити.

З урахуванням того, що судом не встановлено підстав для визнання протиправним та скасування спірного наказу, відсутні підстави і для поновлення позивача на посаді та стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5000 грн., оскільки такі вимоги є похідними від вимог про скасування спірного наказу.

За таких обставин в задоволенні позову слід відмовити повністю.

В силу ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати на користь позивача не присуджуються.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову, - відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Гломб Ю.О.