Справа № П/811/276/16
Суддя: Дадим Ю.М.
Дата ухвалення: 2016-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

30 червня 2016 рокусправа № П/811/276/16

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Дадим Ю.М.

суддів: Уханенка С.А. Богданенка І.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційні скарги Ліквідаційної комісії УДАІ УМВС України в Кіровоградській області та ОСОБА_1 на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20.04.2016 року у справі № П/811/276/16 за позовом ОСОБА_1 до Управління міністерства внутрішніх справ України у Кіровоградській області, Управління державної автомобільної інспекції про Управлінні міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління міністерства внутрішніх справ України у Кіровоградській області, Управління державної автомобільної інспекції про Управлінні міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області, в якому, з урахуванням уточнень, просив:

- визнати протиправною бездіяльність Управління міністерства внутрішніх справ України у Кіровоградській області по невиплаті ОСОБА_1 у встановлені строки вихідної допомоги;

- стягнути з Управління міністерства внутрішніх справ України у Кіровоградській області середній заробіток за весь час затримки, по день фактичного розрахунку та компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 10000.00 грн.;

- зобов'язати Управління міністерства внутрішніх справ України у Кіровоградській області нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20.04.2016 року адміністративний позов було задоволено частково. Стягнуто з Управління Державної автомобільної інспекції при Управлінні міністерства внутрішніх справ України у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 20827,41 грн. Стягнуто з Управління Державної автомобільної інспекції при Управлінні міністерства внутрішніх справ України у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 500 грн.

Ліквідаційна комісія УДАІ УМВС України в Кіровоградській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняте нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Також, ОСОБА_1, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняте нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Сторони, які були належним чином повідомлені про час та місце проведення розгляду справи, в судове засідання не з'явились, у зв'язку з чим відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового процесу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, суд вважає, що апеляційна скарга Ліквідаційної комісії УДАІ УМВС України в Кіровоградській області підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню з огляду на наступні обставини.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 15.08.1998 року ОСОБА_1 був зарахований в органи внутрішніх справ та проходив службу у складі УДПС ДАІ при УМВС України в Кіровоградській області.

Наказом УМВС України в Кіровоградській області від 06.11.2015 року №383 о/с майор міліції ОСОБА_1 (М-123684), старший інспектор чергової частини роти ДПС ДАІ при УМВС України в Кіровоградській області був звільнений у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів за п.64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР №114 від 29.07.1991 року.

Офіційною довідкою від 17.02.206 року вих.№10/14 УДАІ УМВС України в Кіровоградській області повідомило Позивача, що станом на 17.02.2016 року йому нарахована та невиплачена вихідна допомога при звільненні в сумі 24516.89 грн.

Зазначена вихідна допомога по звільненню була виплачена ОСОБА_1 13.04.2016 року.

На думку Позивача, у зв'язку з затримкою Відповідачем виплати вихідної допомоги по звільненню, йому також підлягає сплаті середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та компенсація за завдану моральну шкоду, у зв'язку з чим він звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.

Вирішуючи спір між сторонами та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, дійшов висновку щодо обґрунтованості стягнення з УДАІ УМВС України в Кіровоградській області середнього заробітку за час затримки при звільнені у сумі 20827.41 грн. та моральної шкоди у розмірі 500 .00 грн.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, вимоги стосовно стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги Позивач обґрунтовував посиланням на ст.116, ст.117 Кодексу законів про працю, які суд першої інстанції визнав обґрунтованими.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сумм. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

У відповідності до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, приписи трудового законодавства визначають обов'язок роботодавця, у разі затримки виплати всіх сум при звільнені працівника, також виплатити середній заробіток працівника за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, відповідно ч.ч.1.2 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно ч.1 ст.9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин), особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв'язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Умови проходження військової служби визначено Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення).

Відповідно до п.10 Положення, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Пунктом 12 Положення визначено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і речове забезпечення за нормами, встановленими законодавством.

Аналіз та синтез зазначених правових норм вказує на те, що врегулювання правовідносин з приводу оплати праці осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ здійснюється на підставі спеціальних норм, у зв'язку з чим не до них не підлягають застосуванню зокрема передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про оплату праці.

Тобто, виходячи з характеру спірних правовідносин, на них не поширюються норми трудового законодавства, зокрема стаття 117 Кодексу законів про працю України, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового законодавства.

В свою чергу, приписами законодавства, які регулюють порядок проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, їх матеріальне забезпечення та соціальні гарантії, не передбачено можливості виплати компенсації за затримку виплати розрахунку при звільнення працівників органів внутрішніх справ.

Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та приписів чинного законодавства, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості стягнення з Відповідача середнього заробітку за час затримки при звільнені.

Що стосується обґрунтованості стягнення компенсації за завдану моральну шкоду, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до п.3. Постанови пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з п.4 Постанови, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Положеннями п.5 Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зі змісту зазначених висновків найвищого судового органу вбачається, що при визначенні обґрунтованості нарахування моральної шкоди та належності її розміру, встановленню підлягають правова природа такої шкоди та докази, якими вона підтверджується.

В даному випадку, Позивач обґрунтовує наявність моральної шкоди посиланням на моральні страждання, які він щоденно вимушений переносити, оскільки з моменту звільнення він фактично був вимушений позичати та перепозичати гроші у рідних (що спричинює втрату нормальних сімейних зв'язків) та знайомих (що призводить до порушення стосунків з оточуючими людьми). Також, у зв'язку з відсутністю коштів, Позивач зазначає, що він не в змозі надати своїй сім'ї належної фінансової підтримки, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків.

Між тим, Позивачем не було надано до суду жодних доказів, які б обґрунтовували факт наявності втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, та як наслідок підтверджували наявність моральної шкоди, що в свою чергу свідчить про неналежність її підтвердження.

Отже, виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої щодо обґрунтованості стягнення з Відповідача моральної шкоди.

Таким чином, аналізуючи встановлені обставини справи у сукупності, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості часткового задоволення позовних вимог.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що постанова Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20.04.2016 року є необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

Керуючись ст. 195, ст. 197, ст. 198, ст. 202, ст. 205, ст. 207 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії УДАІ УМВС України в Кіровоградській області - задовольнити.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20.04.2016 року у справі № П/811/276/16- скасувати та прийняти нову.

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили через п'ять днів після надіслання її копій особам, які приймають участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий: Ю.М. Дадим

Суддя: С.А. Уханенко

Суддя: І.Ю. Богданенко