Справа № 815/1702/16
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2016-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2016 р. Справа № 815/1702/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

при секретарі Кіселик Д.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06 червня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

11.04.2016 року представник ОСОБА_1 - адвокат Фіхтман Р.Л. звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ДМС України, в якому просив суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 25.02.2016 року №109-16 про відмову у визнані громадянина Тунісу ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати відповідача прийняти рішення відносно позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 07.04.2016р. він отримав повідомлення №116 від 25.03.2016р., видане на підставі рішення ДМС України №109-16 від 25.02.2016 р., яким йому було відмовлено у визнанні «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, вищевказане рішення є необґрунтованим і незаконним, оскільки воно приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06 червня 2016 року у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Фіхтман Р.Л. 15.06.2016 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального і процесуального права та просив скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06.06.2016 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

07.07.2016 року до канцелярії Одеського апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання від представника позивача - Фіхтмана Р.Л. та представника ДМС України - Ніколенка О.В. про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю та /або неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, сповіщених належним чином про дату, час і місце судового розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Тунісу (м.Сфакс), за національністю-араб, має незакінчену середню освіту (7 класів), неодружений.

18.02.2012 року позивач вилетів зі своєї країни авіарейсом «м.Туніс (Туніс) - м.Стамбул (Туреччина) - КПП аеропорт «Бориспіль» (Україна)», за національним паспортом НОМЕР_1 та оформленою візою типу НОМЕР_2. Прибув до України 19.10.2012 року.

03.12.2012 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду документів, щодо надання ОСОБА_1 статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 18.09.2015 року по справі №ODS 12/508 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 25.02.2016 року №109-16, з посиланням на п.1 і п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» підтримано висновок ГУ ДМС в Одеській області та відмовлено ОСОБА_1 у визнанні «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаним рішенням міграційної служби, позивач оскаржив його до суду.

Вирішуючи справу по суті та відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з правомірності спірного рішення відповідача та, відповідно, з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, а також з відсутності законних підстав для надання позивачу статусу «біженця».

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як слідує з положень п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону, «біженець» - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 цієї ж ст.1 даного Закону, «додатковий захист» - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем відповідно до «Конвенції про статус біженців» 1951 року і «Протоколу щодо статусу біженців» 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Так, статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Частиною 5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Прийняття рішень про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішень про втрату, позбавлення статусу біженця або додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту належить до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (п.1 ч.1 ст.27 Закону).

Отже, виходячи зі змісту «Конвенції про статус біженців» 1951 року та статті 1 вищевказаного Закону, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Таким чином, під час вирішення спірного питання щодо надання позивачу статусу біженця судом повинні враховуватися всі ці чотири підстави. При чому, немає суттєвого значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Також, слід враховувати й те, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). А об'єктивна сторона, в свою чергу, пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Відповідно до п.45 «Керівництва з процедур і критеріїв з вивчення статусу біженців Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців» (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому саме вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заслуговує довіри.

Так, судами обох інстанцій встановлено, що позивач в своєму адміністративному позові та апеляційній скарзі посилається на те, що не може повернутись до країни свого громадського походження внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань через відношення до певної соціальної групи, а саме через відношення до «шиїтів» (одна з течій Ісламу). Також заявник вказує на постійні бойові події, уточнюючи щодо авіоударів, страт та пропаганд які відбулися в вересні-жовтні 2015 року.

До того ж, як вбачається з особової справи ОСОБА_1 (№2014OD0174), а саме з анкети позивача від 03.12.2012 року, останнім зазначено, що він не входив до жодної політичної, релігійної чи громадської організації, не приймав участі у діяльності організацій.

Однак, відповідно до відповідей на співбесіді від 27.12.2012 року, представники комуністичної партії допомагали ОСОБА_1 грошима під час виїзду з країни та що позивач підтримує зазначену партію.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 зазначено те, що у січні 2011 року в Тунісі після революції погіршились умови життя, було безробіття, проводились мітинги, однак, як зазначає позивач, він не приймав участі в будь-яких мітингах проти влади.

Але у липні 2012 року позивача відвезли до в'язниці на 10 днів, погрожували та наполягали на тому, щоб ОСОБА_1 не приймав участі у мітингах. У серпні 2012 року до позивача пришли представники служби безпеки Тунісу та звинувачували його в організації мітингів та відвезли до район Альбахрі, де закрили в кімнаті, у якій били та наголошували на забороні приймати участь у мітингах. Через 10 днів позивача відпустили під розписку про відмову в прийнятті участі в мітингах. У вересні 2012 служба безпеки проводила арешти всіх членів комуністичної партії, у зв'язку з чим позивач поїхав у м. Туніс до товариша та згодом залишив країну.

Враховуючи викладене, колегія суддів, дійшла аналогічного, що і суд 1-ї інстанції, висновку проте, що виїзд позивача з країни громадянського походження фактично викликаний переважно економічними чинниками, а не побоюваннями стати жертвою переслідувань на Батьківщині.

Також, з протоколу співбесіди з громадянином Тунісу ОСОБА_1 від 27.12.2012 року вбачається, що позивач мотивував свій приїзд саме в Україну, тим, що в цій країні йому «гарно жити».

До того ж, з вказаного протоколу співбесіди від 27.12.2012 року вбачається,що під час проживання у Тунісі ситуація була неспокійною, була погана економічна ситуація та не було роботи. Вказані відповіді, як вірно встановлено судом 1-ї інстанції, свідчать про пошук позивачем кращих умов життя.

Крім того, судова колегія приймає до уваги той факт, що ОСОБА_1 під час виїзду з Тунісу не зазнавав жодних перешкод при перетині кордону, що спростовує твердження позивача про можливий намір служби безпеки Тунісу заарештувати позивача.

Зазначене вказує на відсутність переслідувань з боку держави та не дозволяє вважати, що на території країни постійного проживання в шукача притулку виникали будь-які проблеми, що можуть бути причиною переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ознаками, які б вказували на необхідність надання особі додаткового захисту в Україні.

До того ж, ще необхідно зазначити й про те, що у відповідності до ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,197,198,200,205,206,254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06 червня 2016 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко