Справа № 810/1802/16
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2016-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2016 року м. Київ 810/1802/16

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Київської області про визнання протиправними дій, стягнення заборгованості та зобов'язання вчинити певні дії.

Суть спору: ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Прокуратури Київської області, у якому просить суд:

- визнати протиправними дії Прокуратури Київської області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 02.07.2015 по 15.12.2015 відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»;

- стягнути з Прокуратури Київської області на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті заробітної плати за період з 02.07.2015 по 15.12.2015 включно у розмірі 36 520,84 грн. відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»;

- зобов'язати Прокурату Київської області відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що наказом Прокуратури Київської області №2225к від 11.12.2015 його було звільнено з посади прокурора Фастівської міжрайонної прокуратури Київської області. , однак під час звільнення йому не було виплачено у повному обсязі заробітну плату, розмір якої передбачений ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014, внаслідок чого сума недоотриманої заробітної плати за період з 02.07.2015 по 15.12.2015 становить 36520,84 грн., яку позивач просить стягнути примусово.

Відповідач, заперечуючи проти замовлення позовних вимог, зазначив про те, що відповідно до п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» норми і положення с. 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідач зазначив про те, що нарахування позивачу заробітної плати було здійснено відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012р. №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», якою були затверджені схеми посадових окладів працівників прокуратури до 14.12.2015.

У зв'язку з цим, відповідач вважає, що здійснення нарахування позивачу заробітної плати у період з 02.07.2015 по 14.12.2015 включно у відповідному розмірі є правомірним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Присутній у судовому засіданні 16.06.2016 позивач заявив клопотання про здійснення подальшого розгляду справи у порядку письмового провадження.

У судовому засіданні 04.07.2016 представник відповідача також заявив клопотання про здійснення подальшого розгляду справи у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

У зв'язку з тим, що учасники судового процесу були належним чином проінформовані про дату, час і місце судового розгляду, та приймаючи до уваги заявлені сторонами по справі клопотання, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без виклику осіб, які беруть участь у справі, та проведення судового засідання на основі наявних у суду матеріалів у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 11 листа Вищого адміністративного суду України від 30.11.2009 р. № 1619/10/13-09 визначено, що під час вирішення справи у порядку письмового провадження його фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки в такому разі не проводиться судове засідання і, відповідно, справа розглядається без участі секретаря.

На підставі цього, справа розглядається без проведення судового засідання.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, які є у справі, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, 23.10.2014 був призначений стажистом на посаду прокурора прокуратури Іванківської міжрайонної прокуратури, а з 06.02.2015 переведений на посаду прокурора Іванківської міжрайонної прокуратури, що підтверджується наказом Прокуратури Київської області №255к від 06.02.2015 та трудовою книжкою позивача.

За наказом Прокуратури Київської області №1047к від 23.06.2015 ОСОБА_1 було переведено з посади прокурора Іванківської міжрайонної прокуратури юриста 3 класу на посаду прокурора Фастівської міжрайонної прокуратури.

З матеріалів справи вбачається, що 23.09.2015 позивачу було вручено попередження про його звільнення з 14.12.2015 з посади та органів прокуратури у зв'язку з ліквідацією органу прокуратури у разі непроходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі.

В подальшому Прокуратурою Київської області було прийнято наказ №2225к від 11.12.2015 про звільнення позивача з посади прокурора Фастівської міжрайонної прокуратури Київської області з 14.12.2015 у зв'язку з реорганізацією органів прокуратури та скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 9 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Позивач вважає, що під час його звільнення Прокуратурою Київської області не було виплачено у повному обсязі заробітну плату, яка встановлена ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», що і стало підставою для звернення позивача до суду з вимогою щодо визнання протиправною бездіяльність відповідача, стягнення заборгованості та зобов'язання вчинити певні дії, з приводу чого суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України встановлені Законом України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 (далі-Закон №1697), який набрав чинності 15.07.2015.

Відповідно до ч.1 ст. 81 Закону №1697 заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 2 ст. 81 Закону №1697 встановлено, що заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за:

1) вислугу років;

2) виконання обов'язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Згідно із ч.3 ст. 81 Закону №1697 посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:

з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до ч. 7 ст. 81 Закону №1967 прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу.

Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам затверджується Кабінетом Міністрів України.

Зазначена норма Закону №1967 набрала чинності з 15.07.2015.

Отже, Законом України «Про прокуратуру» визначений конкретний розмір посадових окладів працівників органів прокуратури.

Разом з тим, п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» від 28.12.2014 № 80-VIII встановлено, що норми і положення ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012р. №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі-Постанова №505) затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури.

Відповідно до Додатку №5 до Постанови №505 (схема посадових окладів працівників районних, міжрайонних, районних у містах із районним поділом та інших прирівняних до них прокуратур) розмір посадового окладу прокурора міжрайонної прокуратури з 06.10.2014 становить 1294-1334 грн., а з 13.10.2015 становить 1359-1399 грн. (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 №763).

Порівнявши положення ст. 81 Закону №1697 та Постанови №505, суд дійшов висновку про те, що розмір посадових окладів працівників прокуратори, які визначені в Постанови №505, не відповідають тому розміру посадових окладів працівників прокуратури, який визначений Законом №1697.

Водночас, відповідно до п.13 розділу ХІІІ Перехідні положення Закону №1697 Кабінету Міністрів України доручено: у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Суд звертає увагу на те, що Закон України «Про прокуратуру» був опублікований вперше 25.10.2014 в газеті «Голос України» №10. Отже, Кабінет Міністрів України мав здійснити відповідні заходи не пізніше 26.01.2015.

Проте, Кабінетом Міністрів України не були виконані вимоги зазначеної норми.

09.12.2015 Кабінетом Міністрів України була прийнята Постанова №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», яка набрала чинності 15.12.2015.

Пунктом 3 вказаної Постанови визначено, що у межах видатків на оплату праці, затверджених у кошторисах органів виконавчої влади, місцевого самоврядування, прокуратури та інших органів, за рахунок виплат, пов'язаних з індексацією, надбавок, доплат, премій підвищуються на 25 відсотків посадові оклади керівних працівників, спеціалістів і службовців, розміри яких затверджено: постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про те, що у період з набрання чинності Закону України «Про прокуратуру» (15.07.2015 в частині розміру заробітної плати) по набрання чинності змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505, тобто (15.12.2015), розмір посадового окладу працівника прокуратури повинен був обчислюватись відповідно до Закону України «Про прокуратуру», тобто у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відсутність механізму реалізації права працівника прокуратури на заробітну плату в розмірі, передбаченому Законом України «Про прокуратуру» (як спеціальним нормативним актом), у зв'язку з не внесенням відповідних змін до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки закони України мають вищу юридичну силу ніж постанова Кабінету Міністрів України, а також, у зв'язку з тим, що згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Подібна бездіяльність з боку Уряду України у справі «Суханов та Ільченко проти України» була кваліфікована Європейським судом з прав людини як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як вбачається з розрахункових листів ОСОБА_1 за період з липня по грудень 2015 року, розмір посадового окладу позивача був наступний: за липень 2015 року - 1379,00 грн.; за серпень 2015 року - 1379,00 грн.; за вересень 2015 року - 1379,00 грн.; за жовтень 2015 року - 1444,00 грн.; за листопад 2015 року - 1444,00 грн.; за грудень 2015 року - 1804,00 грн.

При цьому, розмір заробітної плати, яка була виплачена позивачу за період з липня по грудень 2015 року, є наступним: за липень 2015 року - 4910,78 грн.; за серпень 2015 року - 4910,78 грн.; за вересень 2015 року - 9667,83 грн.; за жовтень 2015 року - 4969,96 грн.; за листопад 2015 року - 12 971,14 грн.; за грудень 2015 року - 13476,67 грн.

Отже, розмір виплаченого позивачу посадового окладу за період з 15.07.2015 по 14.12.2015 є меншим, ніж розмір посадового окладу, який встановлений ст. 81 Закону №1967.

На думку суду, вказане свідчить про протиправність дій відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу заробітної плати у вказаний період у розмірі, який встановлений вимогами чинного законодавства.

Як вбачається з позовної заяви, позивачем зазначено, що період, у межах якого йому неправомірно не нараховано та не сплачено заробітну плату у розмірі, який встановлений ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», є період з 02.07.2015 по 14.12.2015.

Проте, суд звертає увагу позивача на те, що ст.81 Закону України «Про прокуратуру» набрала чинності 15.07.2015, а тому здійснення нарахування заробітної плати у розмірі, передбаченому ст. 81 Закону №1967, має здійснюватись саме з 15.07.2015. При цьому, нарахування заробітної плати у період до 15.07.2015 здійснюється у розмірі, який встановлений Законом України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII та Постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідачем неправомірно не нараховано та не виплачено позивачу заробітну плату за період з 15.07.2015 по 14.12.2015 включно у розмірах, відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Київського апеляційного адміністративного суду від 28.03.2016 у справі №825/99/16 та від 19.04.2016 у справі №825/312/16.

Отже, порушені права позивача підлягають судовому захисту шляхом спонукання відповідача здійснити перерахунок заробітної плати позивача з урахуванням вже здійснених виплат за вищевказаний період, відповідно до вимог чинного законодавства.

При цьому, наведений спосіб захисту є достатнім для повного відновлення порушеного права позивача, у зв'язку з чим суд вважає, що вимоги про визнання протиправними дій відповідача по ненарахуванню та невиплаті заробітної плати в законодавчо встановлених розмірах не підлягають задоволенню, оскільки безпосередньо не направлені на захист порушеного права та не призводять до його відновлення.

Відповідно до абз. 2 ч.2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З приводу вимоги позивача про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно із ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1 та п. 9 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В пункті 9 цієї постанови Пленуму ВСУ зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Пунктом 13 цієї ж постанови Пленуму ВСУ визначено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З позовної заяви вбачається, що позивач, обґрунтовуючи вимогу щодо відшкодування моральної шкоди, зазначив про те, що моральна шкода була заподіяна йому внаслідок його незаконного звільнення відповідачем.

Проте, суд звертає увагу на те, що оскарження дій відповідача щодо незаконного звільнення позивача з відповідної посади в органах прокуратури не є предметом даного спору, а тому суд не приймає до уваги відповідні обґрунтування..

Суд зазначає, що позивачем не надано пояснень щодо того, яким саме чином неправомірне ненарахування та невиплата заробітної плати ОСОБА_1 у встановленому законодавством розмірі, зумовило завдання йому моральної шкоди.

При цьому, під час розгляду справи, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, які підтверджують характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо).

Крім того, позивачем не надано обґрунтувань щодо визначення розміру суми відшкодування моральної шкоди та не наведено відповідних доказів на його підтвердження, що на думку суду, свідчить про безпідставність заявлення позивачем вимог щодо стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди.

Отже, позов підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1.Адміністративний позов задовольнити частково.

2.Зобов'язати Прокуратуру Київської області здійснити перерахунок та виплату заробітної плати ОСОБА_1 АДРЕСА_1 за період з 15 липня 2015 року по 14 грудня 2015 року відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» з врахуванням вже здійснених виплат за цей період.

3.В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом 10 днів з дня проголошення. У разі проголошення вступної та резолютивної частини постанови або розгляду справи у порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Дудін С.О.