Справа № 2а/0270/4314/11
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2016-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2016 року м. Київ К/9991/11914/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

секретар судового засідання Шевчук П.О.,

за участю:

представника позивача - Ковальчука С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Барської міжрайонної державної податкової інспекції

на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2011 року

та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2012 року

у справі № 2а/0270/4314/11

за позовом Публічного акціонерного товариства «Вінниччина»

до Барської міжрайонної державної податкової інспекції

про скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Публічне акціонерне товариство «Вінниччина» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Барської міжрайонної державної податкової інспекції (далі - відповідач) про скасування податкових повідомлень-рішень від 12 серпня 2011 року № та №.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2011 року позов був задоволений повністю. Скасовано податкові повідомлення-рішення Барської МДПІ від 12 серпня 2011 року № та № .

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2012 року постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2011 року було залишено без змін.

В касаційній скарзі Барська МДПІ, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2011 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2012 року і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення присутнього у судовому засіданні представника позивача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

Згідно свідоцтва про реєстрацію сільськогосподарського підприємства як суб'єкта спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість № 100345306 форми № 2-РС на бланку серії НБ № 016741 ПАТ «Вінниччина» 20 лютого 1999 року було зареєстроване платником податку на додану вартість, 01 січня 2009 року - зареєстроване суб'єктом спеціального режиму оподаткування (арк. справи 12).

Барська МДПІ провела планову виїзну перевірку Сільськогосподарського ВАТ «Вінниччина» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 жовтня 2008 року по 01 квітня 2011 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 жовтня 2008 року по 01 квітня 2011 року, за результатами якої був складений акт № 730/23/00414150 від 27 липня 2011 року.

За висновками акта перевірки позивачем були порушені: вимоги статей 3, 5, підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого занижено податок на прибуток у періоді, який перевірявся, на загальну суму 3978613,00 грн., у тому числі: за 3 квартал 2009 року - 263300,00 грн., за 4 квартал 2009 року - 1016786,00 грн., за 1 квартал 2010 року - 1069890,00 грн., за 2 квартал 2010 року - 118761,00 грн., за 3 квартал 2010 року - 171134,00 грн., за 4 квартал 2010 року - 1305678,00 грн., за 1 квартал 2011 року - 33066,00 грн.; вимоги 81.2 статті 81 Закону України «Про податок на додану вартість», пункту 209.2 статті 209 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено різницю між податковим зобов'язанням та податковим кредитом у декларації з податку на додану вартість (скороченій) у загальній сумі 2652709,00 грн. та занижено від'ємне значення різниці між податковим зобов'язанням та податковим кредитом у декларації з податку на додану вартість (скороченій) на загальну суму 179715,00 грн.; вимоги 81.2 статті 81 Закону України «Про податок на додану вартість», пункту 209.2 статті 209 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету в загальній сумі 2121607,00 грн. (у тому числі: за листопад 2009 року - 346449,00 грн., за грудень 2009 року - 565914,00 грн., за січень 2010 року - 248154,00 грн., за лютий 2010 року - 253372,00 грн., за жовтень 2010 року - 294471,00 грн.. за листопад 2010 року - 326482,00 грн., за грудень 2010 року - 94730,00 грн., за січень 2011 року - 16695,00 грн.) та завищено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету у загальній сумі 92149,00 грн. (у тому числі: за січень 2009 року - 6184,00 грн., за лютий 2009 року - 856,00 грн., за березень 2009 року - 576,00 грн., за квітень 2009 року - 1697,00 грн., за травень 2009 року - 31325,00 грн., за червень 2009 року - 1505,00 грн., за липень 2009 року - 2969,00 грн., за серпень 2009 року - 769,00 грн., за вересень 2009 року - 144,00 грн., за жовтень 2009 року - 72,00 грн., за березень 2010 року - 297,00 грн., за квітень 2010 року - 2737,00 грн., за травень 2010 року - 2811,00 грн., за червень 2010 року - 78,00 грн., за липень 2010 року - 62002,00 грн., за серпень 2010 року - 12270,00 грн., за вересень 2010 року - 719,00 грн., за лютий 2011 року - 2011 року - 672,00 грн., за березень 2011 року - 20266,00 грн.; вимоги статті 2 Закону України «Про фіксований сільськогосподарський податок». В результаті чого завищено суму фіксованого сільськогосподарського податку на 4888,67 грн., у тому числі: за 2009 рік - 1954,09 грн., за 2010 рік - 2602,90 грн., за 1 квартал 2011 року - 331,68 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано, що для здійснення господарської діяльності, зокрема, для виготовлення власної господарської продукції та її подальшої реалізації Сільськогосподарське ВАТ «Вінниччина» використовує земельній ділянки, які орендує у фізичних осіб (пайовиків). У періоді, який перевірявся, Сільськогосподарське ВАТ «Вінниччина» орендувало земельні ділянки на території однієї сільської ради у таких площах: у 2009 році - 434,00 га, у 2010 році - 526,00 га, у 2011 році - 613,00 га, оренда яких здійснювалась на підставі договорів оренди, укладених з відповідними орендодавцями. Разом з цим, при перевірці було встановлено, що для здійснення господарської діяльності Сільськогосподарське ВАТ «Вінниччина» використовувало земельні ділянки на підставі договорів оренди, частина з яких не пройшла державної реєстрації. Таким чином, при використанні у господарській діяльності земельних ділянок за договорами оренди, які не пройшли державної реєстрації, Сільськогосподарське ВАТ «Вінниччина» втратило право на застосування спеціального режиму оподаткування з податку на додану вартість в частині не зареєстрованих договорів та при визначенні суми податкового зобов'язання з податку на додану вартість по скороченій декларації з податку на додану вартість Сільськогосподарське ВАТ «Вінниччина» до складу такого зобов'язання мало відносити лише по господарських операціях з реалізації продукції, вирощеної на земельних ділянках, договори оренди по яких пройшли державну реєстрацію. Податок на додану вартість по господарських операціях з реалізації продукції, вирощеної на земельних ділянках, договори оренди по яких не пройшли державної реєстрації, Сільськогосподарське ВАТ «Вінниччина» повинне було відносити до складу податкових зобов'язань у загальній декларації, по якій відбуваються розрахунки з бюджетом. Також, Сільськогосподарське ВАТ «Вінниччина» неправомірно не декларувало валові доходи та валові витрати у періоді, який перевірявся, оскільки неправомірно перебувало на фіксованому сільськогосподарському податку, оскільки безпідставно використовувало: у 2009 році - 434,00 га земель (208 паїв), у 2010 році - 268,00 га ( 142 паї), у 2011 році - 252,00 га (124 паї), оскільки договори оренди таких земельних ділянок не пройшли державної реєстрації, та 81,00 га (33 паї) використовувались без оформлення договорів оренди.

12 серпня 2011 року Барська МДПІ на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення № , яким згідно пунктом 54.3 статті 54 Податкового кодексу України збільшила ПАТ «Вінниччина» суму грошового зобов'язання за платежем: податок на прибуток на 4973266,00 грн., у тому числі: 3978613,00 грн. - за основним платежем, 994653,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

12 серпня 2011 року Барська МДПІ на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення № , яким згідно пунктом 54.3 статті 54 Податкового кодексу України збільшила ПАТ «Вінниччина» суму грошового зобов'язання за платежем: податок на додану вартість на 2652009,00 грн., у тому числі: 212607,00 грн. - за основним платежем, 530402,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що сади (багаторічні насадження яблунь), які використовувало ПАТ «Вінниччина» для виробництва сільськогосподарської продукції, були передані позивачу у власність Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Вінницькій області при створенні товариства - в процесі приватизації Державного господарства «Вінничина» відповідно до наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій області від 18 серпня 1998 року № 922-ПП та Закону України «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі» та включені до статутного фонду ПАТ «Вінниччина», який розпайований на відповідну кількість акцій, які знаходяться на його балансі. Також, суд виходив з того, що використання позивачем при виробництві власної продукції земельних ділянок (на яких ростуть яблуні), правовстановлюючі документи на які проходять процедуру оформлення і ще не зареєстровані в базі даних структурних підрозділів Центру державного земельного кадастру, не є підставою вважати вироблену продукцію (яблука) продукцією невласного виробництва, з урахуванням того, що право бути платником фіксованого сільськогосподарського податку визначається у відсотковому показнику (75%) від одержаної від реалізації сільськогосподарської продукції власного виробництва за попередній звітний (податковий) рік із 100%, а не з площі землі.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про фіксований сільськогосподарський податок» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) фіксований сільськогосподарський податок - це податок, який не змінюється протягом визначеного цим Законом терміну і справляється з одиниці земельної площі. Фіксований сільськогосподарський податок сплачується в рахунок таких податків і зборів (обов'язкових платежів): податку на прибуток підприємств; плати (податку) за землю; комунального податку; збору за геологорозвідувальні роботи, виконані за рахунок державного бюджету; плати за придбання торгового патенту на здійснення торговельної діяльності.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України «Про фіксований сільськогосподарський податок» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) особи можуть бути зареєстровані як платники фіксованого сільськогосподарського податку, якщо такі особи є сільськогосподарськими підприємствами різних організаційно-правових форм, передбачених законами України, селянські та інші господарства, які займаються виробництвом (вирощуванням), переробкою та збутом сільськогосподарської продукції, а також рибницькі, рибальські та риболовецькі господарства, які займаються розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах), у яких сума, одержана від реалізації сільськогосподарської продукції власного виробництва та продуктів її переробки за попередній звітний (податковий) рік, перевищує 75 відсотків загальної суми валового доходу.

Згідно з частиною 4 статті 2 Закону України «Про фіксований сільськогосподарський податок» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для отримання реєстрації як платника фіксованого сільськогосподарського податку особа має подати відповідному податковому органу документи за переліком, який встановлюється за процедурою, визначеною законом для подання податкової звітності.

Частинами 2, 3 статті 2 Закону України «Про фіксований сільськогосподарський податок» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особа знімається з податкової реєстрації як платник фіксованого сільськогосподарського податку за власною ініціативою, якщо така особа подає письмову заяву щодо добровільного зняття з такої податкової реєстрації. Особа знімається з податкової реєстрації як платник фіксованого сільськогосподарського податку за рішенням податкового органу, якщо: така особа підпадає під регулювання норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»; така особа ліквідується, у тому числі шляхом злиття, приєднання або перетворення.

Відповідно до пункту 81.6 статті 81 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є поставка вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих виробничих потужностях, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів (послуг) становить не менше 75 відсотків вартості всіх товарів (послуг), поставлених протягом попередніх дванадцяти послідовних звітних податкових періодів сукупно.

Згідно з пунктом 81.7 статті 81 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) сільськогосподарськими вважаються товари, зазначені у групах 1 - 24 УКТ ЗЕД згідно із Законом України «Про Митний тариф України», якщо такі товари вирощуються, відгодовуються, виловлюються або збираються (заготовляються) безпосередньо платником податку - суб'єктом спеціального режиму оподаткування (крім придбання таких товарів у інших осіб), а також продукти обробки (переробки) таких товарів, які поставляються зазначеним платником податку - їх виробником.

Пунктом 81.7 статті 81 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що згідно із спеціальним режимом оподаткування сума податку на додану вартість, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів (послуг), не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається у розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей.

Відповідно до абзацу 1 пункту 301.1 статті 301 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платниками фіксованого сільськогосподарського податку з урахуванням обмежень, встановлених пунктом 301.6 цієї статті, можуть бути сільськогосподарські товаровиробники, у яких частка сільськогосподарського товаровиробництва за попередній податковий (звітний) рік дорівнює або перевищує 75 відсотків.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 2 розділу XIV цього Кодексу - це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Згідно з пунктом 302.1 статті 302 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) об'єктом оподаткування податком для сільськогосподарських товаровиробників є площа сільськогосподарських угідь (ріллі, сіножатей, пасовищ і багаторічних насаджень) та/або земель водного фонду (внутрішніх водойм, озер, ставків, водосховищ), що перебуває у власності сільськогосподарського товаровиробника або надана йому у користування, у тому числі на умовах оренди.

Виходячи з аналізу наведених вище законодавчих норм, кваліфікаційною вимогою для особи, яка претендує на набуття статусу платника фіксованого сільськогосподарського податку, є частка сільськогосподарського товаровиробництва, яка повинна перевищувати 75 відсотків загального обсягу доходу суб'єкта господарювання.

Порядок набуття та підтвердження статусу платника фіксованого сільськогосподарського податку встановлений у статті 308 Податкового кодексу України, пунктом 308.1 якої (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що сільськогосподарські товаровиробники для набуття і підтвердження статусу платника податку подають до 1 лютого поточного року: загальну податкову декларацію з податку на поточний рік щодо всієї площі земельних ділянок, з яких справляється податок (сільськогосподарських угідь (ріллі, сіножатей, пасовищ, багаторічних насаджень), та/або земель водного фонду внутрішніх водойм (озер, ставків та водосховищ), - органу державної податкової служби за своїм місцезнаходженням (місцем перебування на податковому обліку); звітну податкову декларацію з податку на поточний рік окремо щодо кожної земельної ділянки - органу державної податкової служби за місцем розташування такої земельної ділянки; розрахунок частки сільськогосподарського товаровиробництва - органам державної податкової служби за своїм місцезнаходженням та/або за місцем розташування земельних ділянок за формою, затвердженою центральним органом виконавчої влади з питань державної аграрної політики за погодженням з центральним органом державної податкової служби; відомості (довідку) про наявність земельних ділянок - органам державної податкової служби за своїм місцезнаходженням та/або за місцем розташування земельних ділянок. У відомості (довідці) про наявність земельних ділянок зазначаються відомості про кожний документ, що встановлює право власності та/або користування земельними ділянками, у тому числі про кожний договір оренди земельної частки (паю).

Водночас, законодавчо не встановлено вимоги про мінімальну кількість земельних ділянок, які належать на праві власності чи знаходяться в користуванні платника фіксованого сільськогосподарського податку. При цьому, така особа повинна буде підтвердити дотримання критерію щодо мінімальної частки сільськогосподарського товаровиробництва.

Наслідки недотримання особою вимог щодо мінімального обсягу частки сільськогосподарського товаровиробництва встановлені пунктом 308.6 статті 308 Податкового кодексу України, яким (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що реєстрація сільськогосподарського товаровиробника платником податку скасовується: у разі подання платником податку письмової заяви щодо добровільного зняття з такої реєстрації; за рішенням органу державної податкової служби: а) якщо такий платник податку ліквідується, у тому числі шляхом злиття, приєднання або перетворення; б) у разі встановлення за результатами документальної перевірки недотримання платником податку положень статті 301 цієї глави. При цьому такий платник податку зобов'язаний перейти до сплати податків за загальною системою оподаткування починаючи з наступного місяця після місяця, у якому було встановлено таке порушення.

В свою чергу, вимоги статті 301 Податкового кодексу України стосуються частки сільськогосподарського товаровиробництва, яка повинна перевищувати 75 відсотків загального обсягу доходів сільськогосподарського товаровиробника. Для визначення зазначеної частки враховується дохід від операцій з сільськогосподарською продукцією.

Відповідно до пункту 308.4 статті 308 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) дохід сільськогосподарського товаровиробника, отриманий від реалізації сільськогосподарської продукції власного виробництва та продуктів її переробки (крім підакцизних товарів, за винятком виноматеріалів виноградних (коди згідно з УКТ ЗЕД 2204 29 - 2204 30), вироблених на підприємствах первинного виноробства для підприємств вторинного виноробства, які використовують такі виноматеріали для виробництва готової продукції, включає доходи, отримані, зокрема, від реалізації продукції рослинництва, що вироблена (вирощена) на угіддях, які належать сільськогосподарському товаровиробнику на праві власності або надані йому в користування, а також продукції рибництва, виловленої (зібраної), розведеної, вирощеної у внутрішніх водоймах (озерах, ставках і водосховищах), та продуктів її переробки на власних підприємствах.

В свою чергу, продукція рослинництва може бути вироблена (вирощена) на сільськогосподарських угіддях. При цьому, передбачається, що відповідні угіддя знаходяться у власності чи користуванні особи.

Відповідно до викладеного, для цілей розрахунку частки сільськогосподарського товаровиробництва враховуються доходи від реалізації продукції рослинництва, яка вироблена (вирощена) на угіддях, що належать сільськогосподарському товаровиробнику на праві власності або надані йому в користування.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.233 пункту 14.1 статі 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), сільськогосподарські угіддя - це рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги.

Відповідно, сільськогосподарські угіддя знаходяться на земельних ділянках сільськогосподарського призначення.

Згідно з підпунктом 14.1.77 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) землі сільськогосподарського призначення для цілей глави 2 розділу XIV цього Кодексу - це землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, для цілей справляння фіксованого сільськогосподарського податку землі, що використовуються сільськогосподарським товаровиробником для виробництва продукції рослинництва, повинні знаходитися у власності чи користуванні такого виробника.

Водночас, Податковий кодекс України не деталізує вимог до правового титулу, відповідно до якого у особи виникає право користування земельною ділянкою, на якій розташовані сільськогосподарські угіддя, а також до правовстановлюючих документів, якими підтверджуються відповідні права на земельні ділянки.

Отже, за таких обставин будь-яке право користування земельною ділянкою, на якій розташовані сільськогосподарські угіддя, хоч би з яких підстав не виникало таке право, є належним для підтвердження частки сільськогосподарського товаровиробництва для цілей справляння фіксованого сільськогосподарського податку.

Таким чином, як випливає зі змісту пункту 308.4 статті 308 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), для розрахунку доходів від реалізації сільськогосподарської продукції власного виробництва як таких, що можуть враховуватися при визначенні частки сільськогосподарського товаровиробництва, можуть включатися доходи від продажу продукції рослинництва, вирощеної (виробленої) на сільськогосподарських угіддях, що знаходяться у користуванні особи на будь-яких умовах.

В свою чергу, земельне законодавство України вимагає державної реєстрації документа, що встановлює право користування земельною ділянкою.

Відповідно до частини 2 статті 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Таким чином, для цілей регулювання земельних відносин виникнення права оренди земельної ділянки пов'язане із фактом державної реєстрації відповідного договору.

Водночас, податкове законодавство не вимагає державної реєстрації договору оренди земельної ділянки (паю) як обов'язкової ознаки для кваліфікації відповідної ділянки як такої, що знаходиться у користуванні сільськогосподарського товаровиробника.

З огляду на викладене, недотримання норм земельного законодавства щодо реєстрації права оренди земельних ділянок не може бути перешкодою для кваліфікації сільськогосподарських угідь як таких, що знаходяться у користуванні товаровиробника для цілей справляння фіксованого сільськогосподарського податку. Розглядувані угіддя будуть знаходитися у користуванні платника сільськогосподарського податку. При цьому, варто враховувати, що виникнення орендних відносин відповідно до вимог земельного законодавства не є обов'язковою умовою для визнання сільськогосподарських угідь такими, що знаходяться в користуванні платника фіксованого сільськогосподарського податку. Зазначене пояснюється тим, що оренда є лише одним із видів права користування землею.

У свою чергу, Податковий кодекс України не зводить користування сільськогосподарськими угіддями лише до виникнення права оренди на відповідні земельні ділянки. Відповідно, зареєстрований належним чином договір оренди не може вважатися єдиним обов'язковим документом, що підтверджує правомірність перебування особи у статусі платника фіксованого сільськогосподарського податку. Відтак, дефекти оформлення відповідного договору не можуть впливати на правильність врахування доходів від реалізації продукції рослинництва при розрахунку частки сільськогосподарського товаровиробництва.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що продукція, вирощена на земельній ділянці, орендованій платником фіксованого сільськогосподарського податку в юридичної та/або фізичної особи, є сільськогосподарською продукцією в розумінні глави 2 розділу XIV Податкового кодексу України незалежно від того, чи зареєстровані належним чином договори оренди такої ділянки.

Відповідно, така продукція повинна враховуватися при визначенні частки сільськогосподарського товаровиробництва у розмірі 75 відсотків, необхідної для набуття та підтвердження особою статусу платника сільськогосподарського товаровиробника. За таких обставин відсутні будь-які підстави для розмежування сільськогосподарської продукції на ту, що отримана на належно оформлених земельних ділянках, право оренди яких зареєстровано, та на ту, що вирощена на ділянках, оренда чи інше право користування якими оформлені з недоліками.

Таким чином, перебування особи у статусі платника фіксованого сільськогосподарського податку є правомірним, якщо при цьому дотримано критерій щодо мінімального обсягу частки сільськогосподарського товаровиробництва, встановлений статтею 301 Податкового кодексу України. Цей критерій дотримується в тому разі, якщо продукція рослинництва вирощена на сільськогосподарських угіддях, що знаходяться у користуванні платника податку, незалежно від стану державної реєстрації договорів оренди відповідних ділянок.

Аналогічні правила застосовуються при визначенні підстав для застосування особою спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість діяльності у сфері сільського та лісового господарства, а також рибальства.

Відповідно до пункту 209.6 статті 209 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менш як 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно.

Умови, за яких сільськогосподарське підприємство втрачає право застосування спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість, встановлені пунктом 209.11 статті 209 Податкового кодексу України, відповідно до якої (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якщо суб'єкт спеціального режиму оподаткування поставляє протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно несільськогосподарські товари/послуги, питома вага яких перевищує 25 відсотків вартості всіх поставлених товарів/послуг, то на таке підприємство не поширюється спеціальний режим оподаткування, встановлений цією статтею. Таке підприємство зобов'язане визначити податкове зобов'язання з цього податку за підсумками звітного податкового періоду, в якому було допущено таке перевищення, і сплатити податок до бюджету в загальному порядку.

Таким чином, визначальним для встановлення права особи застосовувати спеціальний режим оподаткування податком на додану вартість є дотримання сільськогосподарським товаровиробником критерію щодо питомої ваги сільськогосподарських товарів, яка має становити не менше 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом послідовних звітних податкових періодів сукупно.

При цьому сільськогосподарськими відповідно до пункту 209.7 статті 209 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вважаються товари, зазначені у товарних групах 1 - 24, товарних позиціях 4101, 4102, 4103, 4301 згідно з УКТЗЕД, та послуги, які отримані в результаті здійснення діяльності, на яку відповідно до пункту 209.17 цієї статті поширюється дія спеціального режиму оподаткування у сфері сільського та лісового господарства, а також рибальства, якщо такі товари вирощуються, відгодовуються, виловлюються або збираються (заготовляються), а послуги надаються, безпосередньо платником податку - суб'єктом спеціального режиму оподаткування (крім придбання таких товарів/послуг у інших осіб), які поставляються зазначеним платником податку - їх виробником.

Відповідно, єдиними критеріями для віднесення товарів до сільськогосподарських для цілей застосування спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість є належність цих товарів до певної товарної групи, а також створення цих товарів у процесі діяльності, визначеної пунктом 209.17 статті 209 Податкового кодексу України (які також визначаються за відповідними групами класифікатора видів економічної діяльності).

Якщо товари відповідають визначеним товарним групам та отримані в результаті здійснення діяльності, що відповідає визначеним видам, вони є сільськогосподарськими і повинні враховуватися при визначенні питомої ваги сільськогосподарських товарів для цілей застосування спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість. При цьому, недотримання питомої ваги щодо реалізації сільськогосподарських товарів є єдиною підставою для застосування до сільськогосподарського товаровиробника правил загального режиму оподаткування податком на додану вартість. В інших випадках, зокрема, в разі недотримання вимог щодо оформлення земельних ділянок, які використовуються при виробництві сільськогосподарських товарів, відсутні підстави для застосування до особи загальних правил оподаткування податком на додану вартість.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що у податкового органу відсутні підстави для застосування будь-яких негативних наслідків до позивача (платника фіксованого сільськогосподарського податку та особи, що застосовує спеціальний режим оподаткування податком на додану вартість сільськогосподарської діяльності) у разі недотримання ним норм земельного законодавства щодо реєстрації договорів оренди земельних ділянок, якщо при цьому дотримано вимог законодавства податкового.

У справі, що розглядається, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що сади (багаторічні насадження яблунь), які використовувало ПАТ «Вінниччина» для виробництва сільськогосподарської продукції, були передані позивачу у власність Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Вінницькій області при створенні товариства - в процесі приватизації Державного господарства «Вінничина» відповідно до наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій області від 18 серпня 1998 року № 922-ПП та Закону України «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі» та включені до статутного фонду ПАТ «Вінниччина», який розпайований на відповідну кількість акцій, які знаходяться на його балансі. Відповідно до листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій області від 22 грудня 2008 року №11-03/2058 та з урахуванням наданих під час приватизації матеріалів інвентаризаційної справи Радгоспу «Вінниччина» і акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу, затвердженого наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій області від 27 квітня 1999 року № 487-ОМ, вартість багаторічних насаджень увійшла до статутного фонду ПАТ "Вінниччина"станом на 01 березня 1998 року.

Також, матеріали справи містять висновок судової бухгалтерської експертизи у цивільній справі № 2-ц-505/10 від 19 липня 2010 року №1079, у якому експертом було вказано, що за результатами дослідження документів про приватизацію Радгоспу «Вінниччина» та створення Сільськогосподарського ВАТ «Вінниччина» документально підтверджується включення вартості багаторічних насаджень (плодоносні сади та молоді сади за періодами введення в експлуатацію), що належали Державному господарству «Вінниччина», в статутний фонд Сільськогосподарського ВАТ «Вінниччина» в процесі приватизації (т.2 арк. справи 137-148).

Крім іншого, матеріали справи містять рішення Барського районного суду Вінницької області від 29 грудня 2009 року у справі №2-ц-882/2009, яке набрало законної сили, згідно з яким було встановлено право земельного сервітуту у вигляді надання Сільськогосподарському ВАТ «Вінниччина» права оплатного в розмірі 3,2% від грошової оцінки земельних ділянок щорічного проходу працівників та проїзду спеціальної сільськогосподарської техніки до належних підприємству на праві власності багаторічних насаджень яблунь з метою догляду за ними та збору урожаю цілорічно упродовж десяти років на земельні ділянки під багаторічними насадженнями, площею 0,5266 га, що розташована на території Копайгородської сільської ради Барського району Вінницької області та належної на праві власності ОСОБА_2. Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні Сільськогосподарському ВАТ «Вінниччина» належними на праві власності багаторічними насадженнями яблунь, що знаходяться на земельній ділянці 0,5266 га та розташована на території Копайгородської сільської ради Барського району Вінницької області та належної на праві власності ОСОБА_2 (т.2 арк. справи 149-151).

Також, судами попередніх інстанцій було встановлено, що податковий орган не заперечував факту дотримання позивачем вимог статті 2 Закону України «Про фіксований сільськогосподарський податок» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), пункту 81.6 статті 81 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), пункту 209.6 статті 209, пункту 301.1 статті 301 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) щодо питомої ваги сільськогосподарських товарів, яка має становити не менше 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом послідовних звітних податкових періодів сукупно.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, з яким погоджується суд касаційної інстанції, про неправомірність оспорюваних податкових повідомлень-рішень та наявність підстав для їх скасування.

Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна скарга Барської МДПІ підлягає залишенню без задоволення, а постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2011 року та ухвала Вінницького апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2012 року підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 221, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Барської міжрайонної державної податкової інспекції залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2011 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна