Справа № 826/18279/15
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2016-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

05 липня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Закревській І.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 березня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3, Громадської організації "Публічний аудит" до Національного банку України про визнання незаконним положень постанови, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 та Громадська організація "Публічний аудит" звернулись до суду з адміністративними позовом до Національного банку України, в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просять визнати незаконними пункт 4, підпункти 1, 3, 5, 10, 14, 15, 18, 23 пункту 6 постанови Правління Національного банку України від 03 вересня 2015 року №581 "Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України"

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 березня 2016 року в задоволенні вказаного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою позов задовольнити.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до пункту 4 постанови Правління Національного банку України від 03 вересня 2015 року №581 "Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України" (в редакції, що діяла на момент звернення до суду), постановлено: уповноважені банки не можуть знімати з контролю експортні операції клієнтів на підставі документів про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог: в іноземній валюті 1-ї групи Класифікатора/російських рублях (незалежно від суми операції); в інших валютах (якщо загальна сума зобов'язань, що припиняються зарахуванням у межах одного договору щодо експорту товарів, перевищує в еквіваленті 500 000 доларів США). Надходження в іноземній валюті за експортними операціями клієнтів банку мають бути продані в порядку, установленому в пункті 2 цієї постанови.

Відповідно до підпунктів 1, 3, 5, 10, 14, 15, 18, 23 пункту 6 Постанови, постановлено:

запровадити такі заходи щодо діяльності банків та фінансових установ:

1) дозволити резидентам здійснювати погашення кредитів, позик (у тому числі фінансової допомоги) в іноземній валюті за договорами з нерезидентами, у тому числі в разі укладання додаткових угод до кредитних 4 договорів/договорів позики, не раніше строку, передбаченого договорами. Зазначена вимога поширюється на випадки дострокового виконання резидентом-позичальником зобов'язань як за основною сумою кредиту/позики, так і за іншими платежами, установленими кредитним договором/договором позики. Національний банк України не здійснює реєстрації змін до договорів про залучення резидентами-позичальниками кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів, які стосуються скорочення строків виконання резидентами - позичальниками зобов'язань за такими договорами або їх дострокового виконання. Вимоги цього підпункту не поширюються на випадки дострокового погашення кредитів, позик: залучених уповноваженим банком за умови спрямування достроково повернених коштів на збільшення капіталу цього уповноваженого банку - позичальника; за рахунок коштів, що залучаються резидентом-позичальником за іншим кредитним договором (договором позики) з нерезидентом, якщо цей договір передбачає більш пізній строк виконання зобов'язань позичальника з повернення цих коштів порівняно з умовами попереднього кредитного договору (договору позики);

3) дозволити здійснювати операції з продажу готівкової іноземної валюти або банківських металів одній особі в один операційний (робочий) день у сумі, що не перевищує в еквіваленті 3 000 гривень у межах однієї банківської установи. Обмеження щодо суми операції з продажу готівкової іноземної валюти не поширюються на випадок проведення такої операції банком з фізичною особою-резидентом у разі одночасного дотримання таких умов: фізична особа купує готівкову іноземну валюту та використовує її виключно на цілі виконання власних зобов'язань в іноземній валюті за кредитним договором, укладеним з уповноваженим банком-кредитором; банк здійснює продаж готівкової іноземної валюти в сумі, що не перевищує обсягу зобов'язань в іноземній валюті фізичної особи-позичальника за кредитним договором. Банк зобов'язаний забезпечити контроль за неухильним дотриманням фізичною особою-позичальником вимоги щодо цільового використання купленої готівкової іноземної валюти;

5) банки зобов'язані обмежити видачу готівкових коштів у національній валюті через каси та банкомати в межах до 300 000 гривень на добу на одного клієнта. Вимоги цього підпункту не поширюються на видачу готівкових коштів на: виплату заробітної плати, витрат на відрядження (у межах норм, установлених законодавством), пенсій, стипендій, інших соціальних та прирівняних до них виплат (крім матеріальної допомоги); виплати гарантованих сум відшкодування вкладникам за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

10) уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних і депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 20 000 гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України. Зазначена вимога поширюється на видачу (отримання) готівкових коштів як у межах України, так і за її межами незалежно від кількості рахунків клієнта в одному банку. Вимоги цього підпункту не поширюються на: дипломатичні представництва, консульські установи іноземних держав в Україні, міжнародні фінансові організації, представництва міжнародних фінансових організацій та їх працівників, якщо вони не є громадянами України або не проживають у ній постійно та акредитовані Міністерством закордонних справ України; операції із забезпечення витрат на відрядження працівників за кордон резидентами - юридичними особами і фізичними особами-підприємцями та іноземними представництвами;

14) уповноважений банк не має права купувати іноземну валюту за дорученням клієнта за операцією з імпорту продукції, митне оформлення якої було проведено до 01 січня 2014 року включно, якщо за зовнішньоекономічним договором відбулася заміна боржника та/або кредитора у зобов'язанні. Резиденти виконують такі зобов'язання за рахунок власних (не куплених, не залучених у формі кредиту, позики) коштів в іноземній валюті. Вимоги цього підпункту не поширюються на імпортні операції резидентів з купівлі життєво необхідних товарів, визначених статтею 5 Закону України "Про заходи щодо стабілізації платіжного балансу України відповідно до статті XII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року";

15) уповноважений банк не має права купувати іноземну валюту за дорученням клієнта-резидента (крім фізичної особи), який має кошти в іноземних валютах, розміщених на поточних та депозитних рахунках у цьому та/або інших уповноважених банках. Такий клієнт-резидент виконує зобов'язання в іноземній валюті за рахунок наявних у нього коштів в іноземній валюті. Контроль за дотриманням цієї вимоги здійснюється уповноваженим банком на дату подання клієнтом заяви на купівлю іноземної валюти (дату надання Національному банку України інформації про цю операцію у відповідному реєстрі). Зазначена заборона на проведення операції з купівлі іноземної валюти не поширюється на випадок, коли загальна сума коштів в іноземних валютах, що розміщені на поточних і депозитних рахунках клієнта в уповноважених банках на дату подання клієнтом заяви на купівлю іноземної валюти, менша, ніж 25 000 доларів США (в еквіваленті за офіційним курсом гривні до відповідних валют). Для цілей застосування вимог цього підпункту загальна сума коштів в іноземних валютах, що розміщені на поточних і депозитних рахунках клієнта в уповноважених банках на дату подання клієнтом заяви про купівлю іноземної валюти, визначається виходячи із залишку коштів в іноземних валютах на рахунках клієнта на початок цього операційного дня (без урахування сум, що надійдуть на рахунки клієнта протягом дня) в еквіваленті за офіційним курсом гривні до відповідних валют та без урахування коштів в іноземних валютах: на вкладних (депозитних) рахунках клієнта, майнові права на які надані банку в заставу відповідно до договору застави, за умови забезпечення безперервного контролю і доступу банку-кредитора до цих коштів у разі невиконання клієнтом зобов'язань за кредитним договором. Зазначене виключення не поширюється на кошти, розміщені на вкладному (депозитному) рахунку в банку, майнові права за якими надані банку в заставу після 15 квітня 2015 року, крім випадків, коли таке надання пов'язано з необхідністю покриття боргу вкладом (депозитом) з урахуванням ризику перерахування однієї валюти в іншу на рівні, що встановився до 15 квітня 2015 року включно, та не спричинено заміною застави за цим зобов'язанням; що були розміщені на депозитних рахунках до 03 березня 2015 року включно; які розміщені на рахунку(ах) у банку, віднесеному до категорії неплатоспроможних, щодо якого запроваджена процедура тимчасової адміністрації або щодо якого здійснюється ліквідація; на рахунках клієнта, що були куплені ним, але не використані в установлений законодавством строк; на рахунках клієнта, за якими були надані платіжні доручення, що не виконані банками у зв'язку з уключенням їх до відповідних реєстрів, що подані до Національного банку України в період до дати подання клієнтом заяви про купівлю іноземної валюти включно (крім операцій клієнта, за якими було отримано від Національного банку України повідомлення про непідтвердження можливості їх здійснення); на рахунках клієнта, на які накладено арешт; на рахунку клієнта-посередника, що отримані ним за договорами комісії, доручення, консигнації, агентськими угодами та підлягають подальшому перерахуванню власникам цих коштів; на депозитному рахунку Асоціації міжнародних автомобільних перевізників України для виконання гарантійних зобов'язань за операціями, що провадяться із застосуванням книжок міжнародних дорожніх перевезень відповідно до Митної конвенції про міжнародне перевезення вантажів із застосуванням книжки МДП (Конвенція МДП) 1975 року, в обсязі, який був унесений учасниками під час вступу до асоціації з 01 січня 1994 року до 31 грудня 1995 року; на рахунках клієнта, якими представлені страхові резерви [для операцій з купівлі іноземної валюти страховиками, Моторним (транспортним) страховим бюро України]; 10 що надійшли на рахунок клієнта як кредит/позика від Міністерства фінансів України, міжнародних фінансових організацій, членом яких є Україна, або від міжнародних фінансових організацій, за договорами з якими Україна зобов'язалася забезпечувати правовий режим, який надається іншим міжнародним фінансовим організаціям (за умови наявності зобов'язань цільового використання коштів кредиту/позики); що надійшли на рахунок клієнта за проектами (програмами) міжнародної технічної допомоги, що пройшли державну реєстрацію, та мають використовуватися відповідно до обумовлених таким проектом (програмою) цілей; що належать до 3-ї групи Класифікатора. Клієнт-резидент (крім фізичних осіб) з метою здійснення операції з купівлі іноземної валюти зобов'язаний надати уповноваженому банку інформацію про загальну суму коштів в іноземній валюті, що розміщені на поточних і депозитних рахунках клієнта в уповноважених банках (або їх відсутність) та інформацію щодо наявності в клієнта підстав для застосування виключень, передбачених цим підпунктом, на дату подання заяви [підтвердження має бути засвідчене підписом клієнта (для юридичних осіб - підписом керівника або уповноваженої ним особи) і відбитком його печатки (за наявності) або, якщо це передбачено договором банківського рахунку, - в електронному вигляді засобами програмно-технічного комплексу "клієнт- банк", "клієнт-Інтернет-банк" тощо]. Вимоги цього підпункту не поширюються на випадки купівлі іноземної валюти страховиком - членом ядерного страхового пулу за договорами страхування/перестрахування відповідальності за ядерну шкоду із нерезидентами-страховиками/перестраховиками (іноземними ядерними страховими пулами). У зв'язку із запровадженням обмежень, передбачених цим підпунктом, уповноваженому банку дозволяється здійснювати за дорученням клієнта обмін іноземної валюти 1-ої групи Класифікатора на іноземну валюту 2-ї групи Класифікатора для виконання зобов'язань клієнта в цій валюті;

18) заборонити купівлю, перерахування іноземної валюти з метою проведення таких операцій: з повернення за кордон коштів, отриманих іноземними інвесторами за операціями з продажу цінних паперів українських емітентів (крім випадків продажу боргових цінних паперів на фондових біржах); з повернення за кордон коштів, отриманих іноземними інвесторами за операціями з продажу корпоративних прав юридичних осіб, що не оформлені акціями, зменшення статутних капіталів юридичних осіб, виходу з господарських товариств іноземних інвесторів; з повернення за кордон іноземному інвестору дивідендів;

23) Національний банк України не здійснює реєстрації: змін до договору про залучення резидентом (крім уповноваженого банку) кредиту/позики в іноземній валюті від нерезидента, які стосуються заміни кредитора та/або боржника у зобов'язанні за цим кредитним договором/договором позики; договору про одержання резидентом кредиту/позики в іноземній валюті від іншого резидента в разі відступлення резидентом-кредитором нерезиденту права вимоги за цим кредитом/позикою. Уповноваженим банкам забороняється подавати до Національного банку України документи для проведення реєстрації у зазначених випадках. Національний банк України може приймати окреме рішення щодо проведення реєстрації у випадках, що зазначені в абзацах другому та третьому цього підпункту, якщо боржник(и) та/або кредитор(и) у відповідному зобов'язанні є суб'єктами господарювання, що пов'язані відносинами контролю. Вимоги цього підпункту не поширюються на: випадки, якщо здійснюється заміна первісного боржника у зв'язку з його приєднанням до нового боржника-правонаступника та/або ліквідацією первісного боржника; договори, укладені резидентами з міжнародними фінансовими організаціями, членом яких є Україна, та на договори з міжнародними фінансовими організаціями, щодо яких Україна зобов'язалася забезпечувати правовий режим, який надається іншим міжнародним фінансовим організаціям

Не погоджуючись з таким актом відповідача та вважаючи наведені пункти постанови протиправними, а свої права порушеними, позивачі звернулися до суду з даним адміністративним позовом.

Частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Пункт 1 ч.2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до ч.2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, з аналізу постанови Правління Національного банку України від 03 вересня 2015 року №581 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» вбачається, вона є нормативно-правовим актом, оскільки спрямована на регулювання суспільних відносин у сфері валютного законодавства, встановлює права і обов'язки для неозначеного кола суб'єктів та розрахована на тривале багаторазове застосування.

Відповідно до частини другої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Тобто, особа (позивач) повинна довести факт застосування до неї оскаржуваного нормативно-правового акта або те, що вона є суб'єктом відповідних відносин, на які поширюється дія цього акта. Суд не може давати оцінку таким обставинам при відкритті провадження в адміністративній справі, а тому не має права відмовити у відкритті провадження у справі чи повернути позовну заяву з посиланням на частину другу цієї статті, якщо особа своє звернення обґрунтовує необхідністю захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Приписи зазначеної частини можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, якщо суд встановить, що оскаржуваний акт до особи не застосовувався і вона не перебуває у відносинах, до яких цей акт може бути застосовано. У такому разі суд не проводить перевірку нормативно-правового акта на предмет його протиправності (законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили).

При цьому, суб'єктами даних відносин можуть бути такі особи: резиденти, що здійснюють погашення кредитів, позик в іноземній валюті за договорами з нерезидентами; особи, які здійснюють операції з продажу готівкової іноземної валюти або банківських металів; особи, які грошові кошти на рахунках у банку; особи, які продають іноземну валюту за операцією з імпорту продукції, митне оформлення якої було проведено до 01 січня 2014 року включно; особи, які продають іноземну валюту та мають кошти в іноземних валютах, розміщених на поточних та депозитних рахунках у цьому та/або інших уповноважених банках; особи, які купують, перераховують іноземну валюту з метою проведення операцій: з повернення за кордон коштів, отриманих іноземними інвесторами за операціями з продажу цінних паперів українських емітентів (крім випадків продажу боргових цінних паперів на фондових біржах); резиденти, які залучають кредити/позики в іноземній валюті від нерезидента.

Таким чином, право на захист виникає за умови доведення позивачами факту застосування до них норм оскаржуваного акта, або того, що вони є суб'єктами правовідносин, у яких буде застосовано цей акт, а законність оскаржуваного нормативно-правового акта може бути перевірена лише після встановлення у позивачів права на його оскарження.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції та зазначає, що апелянт не відноситься до жодної категорії суб'єктів відповідних правовідносин, а лише є споживачем банківських послуг в межах, встановлених законодавством. Більше того, позивач не надав жодних доказів на підтвердження того факту, що він отримував чи намагався отримати будь-які послуги, що регулюються оскаржуваними пунктами Постанови. Лише зазначає, що очевидним та загальновідомим є те, що будь-яка особа є учасником валютних та валютно-обмінних операцій, з чим колегія суддів не погоджується. Також в обґрунтування своєї позиції щодо порушення їх прав та інтересів позивачі зазначали, що є учасниками грошово-кредитних відносин та валютно-обмінних операцій, зокрема можуть отримувати готівкові кошти через каси банків та банкомати.

Відтак, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачами не доведено права на оскарження пункту 4 та підпунктів 1, 3, 5, 10, 14, 15, 18, 23 пункту 6 постанови Правління Національного банку України від 03 вересня 2015 року №581 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», що, у свою чергу, виключає необхідність перевіряти законність оскаржуваного нормативно-правового акта в цій частині.

Крім того, апелянт зазначає, що у разі, якщо особа є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано оскаржений нормативно-правовий акт, вона має право на його оскарження в порядку, передбаченому КАС України незалежно від того, чи вже застосовано конкретно до неї акт чи ні.

Між тим, КАС України передбачає захист та відновлення вже порушеного права, а не такого, що можливо буде порушено в майбутньому.

Також необхідно зазначити, що постанова Правління Національного банку України від 03 вересня 2015 року №581 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» мала тимчасовий характер та втратила чинність 04 грудня 2015 року, у зв'язку із закінченням строку її дії. Відтак, навіть визнання її окремих пунктів протиправними не призвело би до захисту прав, свобод чи інтересів позивачів.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_3 та ГО «Публічний аудит» вбачаються безпідставними та необґрунтованими.

Отже, апелянтом не було надано суду жодних доказів на підтвердження порушення оскаржуваною постановою його прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно встановлено та об'єктивно досліджено обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального права, а тому немає підстав для його скасування.

Тобто, правомірним є висновок суду першої інстанції про задоволення даного адміністративного позову частково.

Відповідно до статті 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Файдюк В.В.

Судді: Чаку Є.В.

Мєзєнцев Є.І.