Справа № 810/1242/16
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2016-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2016 року (14:56) м. Київ 810/1242/16

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О., за участю секретаря судового засідання Касьянової О.В., представника позивача ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2, розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Київській області за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Полого-Яненківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області та Світанківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_4, про визнання недійсними наказів та договору оренди земельної ділянки.

Суть спору: ОСОБА_3 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, у якому просить суд:

- визнати недійсними прийняті Головним управлінням Держземагенства у Київській області наказ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» від 11.11.2013 №КИ/НОМЕР_1/00008920 та наказ «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки» від 30.12.2013 №КИ/НОМЕР_1;

- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки №2 від 07.02.2014, укладений між Головним управлінням Держемагенства в Київській області та громадянином ОСОБА_4

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду про закінчення підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду від 14.04.2016 було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, Полого-Яненківську сільську раду Переяслав-Хмельницького району Київської області та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_4.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.05.2016 було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Світанківську сільську раду Переяслав-Хмельницьку району Київської області.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.06.2016 було закрито провадження у справі в частині позовних вимог про: визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 30.12.2013 №КИ/НОМЕР_1 «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки»; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки № 2 від 07.2014, укладеного між Головним управлінням Держемагенства в Київській області так громадянином ОСОБА_4 Роз'яснено позивачу, що позовні вимоги в цій частині підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що відповідачем були прийняті наказ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» від 11.11.2013 №КИ/НОМЕР_1/00008920 та наказ «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки» від 30.12.2013 №КИ/НОМЕР_1, на підставі яких ОСОБА_4 було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, загальною площею 114,00 га (кадастровий номер НОМЕР_1), що розташована на території Світанківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, в оренду, та в подальшому після розроблення проектної документації надано в оренду вказаній особі цю земельну ділянку. На виконання вказаних наказів між відповідачем та ОСОБА_4 було укладено договір оренди земельної ділянки №2 від 07.02.2014, на підставі якого відповідачем було надано в оренду ОСОБА_4 відповідну земельну ділянку.

У той же час, позивач зауважив про те, що він з 1992 року на підставі протоколу Х сесії Полого-Яненківської сільської ради народних депутатів ХХІ скликання від 12.08.1992 набув право постійного користування відповідною земельною ділянкою, яка входить у склад ділянки, переданої третій особі на підставі спірних розпоряджень та договору, що свідчить про порушення його права як землекористувача.

Також позивач зазначив про те, що ОСОБА_4 звернувся з відповідним клопотанням про отримання в оренду земельної ділянки не до компетентного органу, позаяк виходячи з положень Закону України «Про фермерське господарство», таким органом є Переяслав-Хмельницька районна державна адміністрація Київської області, а не Головне управління Держгеокадастру у Київській області.

У зв'язку з вищенаведеним, позивач вважає, що спірні накази та договір оренди були прийняті та укладені відповідачем протиправно, а тому мають бути скасовані.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив про те, що Головним управлінням Держземагенства в Київській області було правомірно прийнято оспорювані накази та укладено договір оренди землі, за встановленою чинним законодавством процедурою надання дозволу на розробку проекту землеустрою та надання земельної ділянки в оренду.

Крім того, відповідач зазначив про те, що станом на 1992 рік за положеннями Земельного кодексу України право постійного користування на землю мало бути посвідчено відповідним державним актом, який видавався та реєструвався сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. У зв'язку з цим відповідач вважає, що протокол Х сесії сільської Полого-Яненківської сільської ради народних депутатів ХХІ скликання від 12.08.1992 не є тим документом, який підтверджує наявність у позивача права постійного користування на відповідну земельну ділянку, а тому передача ОСОБА_4 в оренду земельної ділянки не порушує прав та інтересів позивача.

Також відповідач зауважив про те, що передача земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність та користування відповідно до ст. 122 Земельного кодексу України належить до виключної компетенції Головного управління Держземагенства в Київській області, а не до повноважень Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області, що на думку відповідача, свідчить про помилковість висновків позивача в цій частині.

Присутній у судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував та просив суд відмовити у позові.

ОСОБА_4 проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відповідних письмових поясненнях, а також заявив клопотання про розгляд справи за його відсутністю.

Полого-Яненківська сільська рада Переяслав-Хмельницького району Київської області та Світанківська сільська рада Переяслав-Хмельницького району Київської області були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, про що свідчить рекомендовані повідомлення з відмітками про вручення, однак у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суду не повідомили.

Частиною 4 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

За таких обставин, суд ухвалив здійснювати розгляд справи за відсутністю представників третіх осіб.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до протоколу Х сесії Полого-Яненківської сільської ради народних депутатів ХХІ скликання від 12.08.1992 було затверджено земельні ділянки за громадянами згідно поданих ними заяв, та надано дозвіл на будівництво індивідуальних житлових будинків по селу Світанок, зокрема, ОСОБА_3 - загальною площею 1 га.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, позивач посилається на те, земельна ділянка, яку він використовує на праві постійного користування з 1992 року, була передана у складі з іншими земельними ділянками, що розташовані на території Світанківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, в оренду ОСОБА_4.

Так, 11.11.2013 Головним управлінням Держземагенства у Київській області було прийнято наказ №КИ/0:03:011/00008920 «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким громадянину ОСОБА_4 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки, розташованої на території Світанківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. Орієнтований розмір земельної ділянки 120,00 га, з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства, із земель сільськогосподарського призначення державної власності.

З матеріалів справи вбачається, що 19.11.2013 Головним управлінням Держземагенства у Київській області було відкрито поземельну книгу щодо земельної ділянки (кадастровий номер 03010011) та здійснено державну реєстрацію земельної ділянки, про що свідчить витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-013 від 19.11.2013.

Надалі, наказом Головного управління Дерземагенства у Київській області № КИ/НОМЕР_1/00011726 від 30.12.2013 «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки» було затверджено «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду» для ведення фермерського господарства гр. ОСОБА_4 на території Світанківської сільської ради, Переяслав-Хмельницького району, Київської області, а також надано йому в оренду земельну ділянку, загальною площею 114,00 га (кадастровий номер НОМЕР_1) для ведення фермерського господарства, строком на 49 років, розташовану на території сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

07.02.2014 між Головним управлінням Держземагенства у Київській області (Орендодавець) та ОСОБА_4 (Орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки №02, за умовам якого орендодавець зобов'язався передати, згідно наказу № КИ/НОМЕР_1/00011726 від 30.12.2013, а орендар прийняти у строкове платне користування земельну ділянку для ведення фермерського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, що розташована за межами населеного пункту в адміністративних межах Світанківської сільської ради, Переяслав-Хмельницького району, Київської області.

Відповідно до п.2 договору в оренду передається земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 114,0000 га, в т.ч. рілля - 114, 0000 га, за рахунок земель державної власності за межами населеного пункту в адміністративних межах Світанківської сільської ради, Переяслав-Хмельницького району, Київської області (землі сільськогосподарського призначення).

Пунктом 8 договору встановлено, що договір укладено на 49 (сорок дев'ять) років.

Згідно із п.14 договору земельна ділянка передається в оренду для ведення фермерського господарства за рахунок сільськогосподарських земель державної власності.

Відповідно до п. 43 договору цей договір набирає чинності після підписання сторонами та державної реєстрації права оренди в органах Державного реєстру речових прав.

З метою виконання умов вказаного договору Головним управлінням Держземагенства у Київській області було передано, а ОСОБА_4 було прийнято відповідну земельну ділянку, про що сторонами договору було підписано акт приймання - передачі земельної ділянки.

Не погоджуючись з прийняттям вказаних наказів та передачею ОСОБА_4 на підставі договору оренди відповідної земельної ділянки, позивач звернувся з даним позовом до суду про визнання їх недійсними, з приводу чого суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України 2001 року (тут і надалі в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних відносин) право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з ч. 2 ст. 93 Земельного кодексу України земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Частиною 8 Земельного кодексу України встановлено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Частиною 2 ст. 116 Земельного кодексу України встановлено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування визначені статтею 122 ЗК України.

Так, частиною 1 цієї статті передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з ч. 3 ст. 122 ЗК України Районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) ведення водного господарства;

б) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті;

в) індивідуального дачного будівництва.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з частинами 1, 3 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Земельні ділянки державної та комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна, що перебувають у державній чи комунальній власності, передаються особам, зазначеним у пункті "а" частини другої статті 92 цього Кодексу, лише на праві постійного користування.

Частиною 2 ст. 123 Земельного кодексу України встановлено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що спірний наказ від 11.11.2013 №КИ/НОМЕР_1/00008920 «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» був прийнятий Головним управлінням Держземагенства у Київській області на підставі клопотання ОСОБА_4 від 30.10.2013, поданого ним в порядку статті 123 Земельного кодексу України, із доданням всіх необхідних документів.

Відповідно до п. 1 Положення Про Державне агентство земельних ресурсів України, затверджене Указом Президента України № 445 від 08.04.2011 Державне агентство земельних ресурсів України (Держземагентство України) є центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів та топографо-геодезичної і картографічної діяльності, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері земельних відносин та топографо-геодезичної і картографічної діяльності.

Згідно з п.п. 6-1 п. 4 вказаного Положення Держземагентство України відповідно до покладених на нього завдань передає відповідно до закону безпосередньо або через визначені в установленому порядку територіальні органи земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб.

Пунктом 7 зазначеного Положення встановлено, що Держземагентство України здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, а також через міськрайонні, міжміські, міжрайоннітериторіальніальні органи.

Відповідно до п. 1 Положення про Головне управління Держзенмагенства в області, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 258 від 10.05.2012 (яке було чинне на момент виникнення спірних відносин) Головне управління Держземагентства в області (далі - Головне управління) є територіальним органом Державного агентства земельних ресурсів України та йому підпорядковане.

Згідно з п. 4.32 вказаного Положення Головне управління відповідно до покладених на нього завдань передає відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб в межах області.

Отже, враховуючи вищенаведені положення законодавства, суд дійшов висновку про те, що повноваження по передачі земель сільськогосподарського призначення у власність та у користування станом на день прийняття оспорюваного наказу належали саме територіальним органам Державного земельного агентства України, у зв'язку з чим посилання позивача на відсутність у відповідача повноважень на прийняття спірного наказу суд вважає непереконливими.

Твердження позивача про розміщення спірної земельної ділянки на території Світанківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області не свідчить про відсутність у відповідача повноважень по розпорядженню цієї ділянкою, оскільки з проекту землеустрою, зокрема, висновку Управління Держземагентства у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області від 19.11.2013 №06-27/496, вбачається, що земельна ділянка розташована за межами населеного пункту, а отже, відноситься до земель державної, а не комунальної власності.

Крім того, позивач обґрунтовуючи протиправність прийняття відповідачем оспорюваного наказу, зазначив про те, що відповідно до статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» (в редакції станом на момент прийняття спірного наказу) вирішення питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства належить до компетенції Перяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області, а не до повноважень Головного управління Держземагенства України в Київській області, з приводу чого суд зазначає наступне.

Повноваження по розпорядженню землями сільськогосподарського призначення державної власності були передані органам Держземагентства Законом України від 06.09.2012 №5245 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності з 01.01.2013.

У той же час, стаття 7 Закону України «Про фермерське господарство», на яку посилається позивач, станом на момент винесення спірного наказу не змінювалася з моменту набрання чинності цим законом, тобто з 01.08.2003.

Таким чином, для подолання зазначеної темпоральної колізії між нормами права однакової юридичної сили (законами) слід застосовувати загальнотеоретичний принцип lex posterior derogat priori (лат. "пізнішим законом відміняється більш ранній"), за яким перевага надається закону, який прийнятий пізніше.

Отже, починаючи з 01.01.2013 повноваження по розпорядженню землями сільськогосподарського призначення державної власності (у тому числі і для ведення фермерського господарства) були передані органам Держземагентства України.

При цьому, суд звертає увагу на те, що подальшому вказана колізія була усунена законодавцем шляхом прийняття Закону «Про внесення змін до Закону України "Про фермерське господарство" щодо стимулювання створення та діяльності сімейних фермерських господарств» (набрав чинності 01.05.2016) та внесення змін до статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» і викладення її в наступній редакції: «Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України".

Крім того, суд вважає, що позивач у цій справі не є землекористувачем, права якого підлягають захисту у судовому порядку, внаслідок відсутності у нього будь-яких прав на земельну ділянку (її частину), передану в оренду ОСОБА_4.

Так, 18.12.1990 Верховною радою України був прийнятий Земельний кодекс України який набрав чинності 15.03.1991.

Вказаний нормативно-правовий акт діяв до 01.01.2002.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Земельного кодексу України (в редакції від 03.07.1992) користування землею може бути постійним або тимчасовим.

Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку.

У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності:

громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства;

сільськогосподарським підприємствам і організаціям;

громадським об'єднанням;

релігійним організаціям;

промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям;

організаціям, зазначеним у статті 70 цього Кодексу, для потреб оборони;

для ведення лісового господарства спеціалізованим підприємствам;

житловим, житлово-будівельним, гаражно-будівельним і дачно-будівельним кооперативам;

спільним підприємствам, міжнародним об'єднанням і організаціям з участю українських, іноземних юридичних і фізичних осіб, підприємствам, що повністю належать іноземним інвесторам.

Відповідно до положень статті 4 Земельного кодексу України 1990 року у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність.

Суб'єктами права державної власності на землю виступають, зокрема, обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності.

Землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватися в колективну або приватну власність і надаватися у користування, у тому числі в оренду, за винятком випадків, передбачених законодавством України і Республіки Крим.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 9 Земельного кодексу України 1990 року до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України 1990 року сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.

Міська Рада народних депутатів надає земельні ділянки (крім ріллі і земельних ділянок, зайнятих багаторічними насадженнями) для будь-яких потреб у межах міста.

Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації провадиться лише після вилучення (викупу) цієї ділянки в порядку, передбаченому статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок.

Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації.

Замовниками виконання вказаних робіт є відповідні місцеві Ради народних депутатів, підприємства, установи і організації.

Відведення земельних ділянок для потреб громадян провадиться за кошти державного, республіканського (Республіки Крим) та місцевих бюджетів на замовлення сільських, селищних, міських, районних Рад народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки.

Умови і строки розробки проектів відведення земельних ділянок і перенесення їх меж у натуру (на місцевість) визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт.

Підприємство, установа, організація та громадяни, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідним клопотанням (громадянин з заявою) до місцевої Ради народних депутатів, яка має право надавати земельні ділянки. Клопотання про відведення ділянок, що надаються Верховною Радою України, подаються до обласної, Київської, Севастопольської міської Ради народних депутатів.

До клопотання додаються: копія генерального плану будівництва або інші графічні матеріали, що обґрунтовують розмір намічуваної для відведення площі, титульний список або довідка про фінансування будівництва, проект рекультивації земель, інші матеріали.

У заяві громадянина про надання земельної ділянки вказуються бажані її розмір і місце розташування, мета використання.

Відповідна місцева Рада народних депутатів розглядає клопотання (заяву) у строк не більше місяця, дає дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки і одночасно повідомляє про це Раду народних депутатів, на території якої розташована намічувана для відведення земельна ділянка.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель.

Якщо надання земельної ділянки провадиться районною, обласною Радою народних депутатів або Верховною Радою України, сільська, селищна, міська Рада народних депутатів свій висновок подає до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів.

Районна (міська) Рада народних депутатів приймає у місячний строк рішення про надання земельної ділянки, а по проекту, за яким надання ділянки провадиться обласною Радою народних депутатів або Верховною Радою України, подає свій висновок до обласної Ради народних депутатів.

Згідно із ст.22 Земельного кодексу України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Частиною 1 ст. 23 Земельного кодексу України встановлено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України (ч. 3 ст. 23 Земельного кодексу України).

Так, зокрема Постановою Кабінету Міністрів України № 2201-ХІІ від 13.03.1992 «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» затверджено форми державних актів: на право колективної власності на землю; на право приватної власності на землю; на право постійного користування землею.

Вказана постанова була чинна у період з 13.03.1992 по 11.12.2003.

Отже, враховуючи вищенаведені положення законодавства, суд дійшов висновку про те, що станом на 1992 рік єдиним документом, який підтверджував право постійного користування особи на земельну ділянкою, був державний акт на право постійного користування землею.

Як зазначено вище, позивач, вказуючи на наявність у нього права постійного користування земельною ділянкою, що розташована на території Світанківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, посилається на протокол Х сесії Полого-Яненківської сільської ради народних депутатів ХХІ скликання від 12.08.1992, яким було вирішено затвердити земельні ділянки для передачі їх у постійне користування громадянам с. Світанок, у тому числі ОСОБА_3

Проте, суд зазначає, що вказаний протокол не є тим документом, який у розумінні Земельного кодексу України (в редакції від 03.07.1992) підтверджує наявність у особи права постійного користування відповідною земельною ділянкою, оскільки таким документом є виключно відповідний державний акт, який у позивача відсутній.

При цьому, суд не може прийняти до уваги посилання позивача на пункт 3 Декрету Кабінету міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок», яким передбачено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Так, вказана норма стосується виключно порядку посвідчення права приватної власності на землю, у той час як спірна земельна ділянка була надана позивачеві на іншому правому титулі - праві постійного користування.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, факт наявності порушеного права, свободи чи інтересу, що потребує судового захисту, має бути наявним до моменту звернення до суду, оскільки в протилежному випадку відсутній об'єкт такого захисту.

Враховуючи, що під час розгляду справи суду не були надані належні та допустимі докази, які б свідчили про наявність у позивача будь-якого права чи матеріально-правової зацікавленості щодо земельної ділянки, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення якої був наданий спірним наказом, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

У судовому засіданні 15.06.2016 були оголошені вступна та резолютивна частини постанови. Повний текст постанови складений та підписаний 21.06.2016.

На підставі викладеного, керуючись ст. 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом 10 днів з дня проголошення. У разі проголошення вступної та резолютивної частини постанови або розгляду справи у порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Дудін С.О.