Справа № 826/1374/16
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2016-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/1374/16 Головуючий у 1-й інстанції: Качур І.А. Суддя-доповідач: Шурко О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

23 червня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Дуденкові О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Універмаг "Україна" до Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 квітня 2016 року задоволено позовні вимоги повністю.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про відмову в задоволені позовних вимог.

Апелянт посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є на його переконання підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПАТ "Універмаг "Україна" з питань правильності формування податкового кредиту з податку на додану вартість та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування з податку на прибуток підприємства при проведенні фінансово-господарських взаємовідносин із ТОВ "Охорона-Сервіс XXI" за період з 01.01.2010 по 31.12.2014 року.

За результатом перевірки складено акт №62/28-10-39-10/01564897 від 29.12.2015 року, яким встановлені порушення: п.п. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2 ст. 138 ПУ України в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток за 2014 рік на загальну суму 103 744 грн.; п.п. 198.3, 198.6 ст. 198, п. 201.10 ст. 201 ПК України, п. 2.4, 2.16 Положення "Про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", в результаті чого занижено суму ПДВ, що підлягає сплаті в бюджет на суму 108 025 грн.

На підставі встановлених порушень 20.01.2016 прийняті податкові повідомлення - рішення № з податку на прибуток на загальну суму 129 680, 00 та № з податку на додану вартість на загальну суму 135 031, 00 грн.

Позивач, не погоджуючись із правомірністю податкових повідомлень - рішень №№, , звернувся з даним позовом до суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що позивач як платник податку діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускав його контрагент, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даним товариством було одержання позивачем податкової вигоди, що свідчить про необґрунтованість зроблених відповідачем висновків та протиправність прийнятих із зазначених підстав податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового спишу платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Відповідно до пп.14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Водночас відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків».

Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11ст.201 цього Кодексу.

Разом із тим, згідно із положеннями п.201.1 ст.201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну. Згідно з п.201.7 ст.201 ПК України податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). При цьому, у п.201.10 ст.201 ПК України зазначено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Виходячи із викладеного, перевірці підлягає реальність здійснення між позивачем та його контрагентом спірних господарських операцій. При цьому, докази, на обґрунтування доводів сторін, відповідно до статті 86 КАС України, повинні оцінюватись судом у їх сукупності.

Як свідчать матеріали справи, 12.09.2014 року між позивачем та ТОВ "Охорона-Сервіс XXI" був укладений Договір № 12/09/14, відповідно до умов якого Охорона Сервіс зобов'язалось надавати послуги з охорони Торговельного Центру, а Публічне акціонерне товариство "Універмаг "Україна" своєчасно їх оплачувати.

На підтвердження надання послуг в період з вересня по грудень 2014 року були підписані відповідні акти здачі-прийняття послуг, відповідна податкова накладна, платіжні доручення.

31 грудня 2014 року сторони - ПАТ "Універмаг "Україна" та ТОВ "Охорона - Сервіс ХХІ" достроково розірвали Договір №12/09/14, що було оформлено відповідною додатковою угодою, на виконання якої Охорона Сервіс по акту приймання-передачі повернуло позивачеві з-під охорони Торговельний Центр.

Разом з тим, 26.12.2014 року між позивачем та ТОВ "Охорона - Сервіс ХХІ" був укладений Договір № 26/12/14, відповідно до умов якого Охорона Сервіс зобов'язалось надати послуги з охорони громадського порядку під час загальних зборів акціонерів ПАТ "Універмаг "Україна" 30.12.2014 року, а позивач оплатити вартість послуг на суму 2 880,00 грн.

Вказані по Договору №26/12/14 послуги були належним чином надані Охорона Сервіс, прийняті та оплачені Товариством, що підтверджується податковою накладною, платіжним дорученням та іншими належними документами.

Доводи апелянта полягають у тому, що у контрагента позивача відсутні трудові ресурси - ТОВ "Охорона - Сервіс ХХІ" не подавала звітність установленого зразка та ліцензія видана ім'я ТОВ "Охорона - Сервіс ХХІ" має певні неточності.

Колегія суддів спростовує вказані доводи податкового органу, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ "Охорона - Сервіс ХХІ" отримало від Міністерства внутрішніх справ України ліцензію на охоронну діяльність серія АЕ 262507 від 03.04.2013 року (строк дії - необмежений) та здійснювало надання послуг за основним видом діяльності: КВЕД 74.60.0 проведення розслідувань та забезпечення безпеки.

Відповідно ч. 3 ст. 7 Закону України "Про охоронну діяльність" до заяви про видачу ліцензії на охоронну діяльність додаються документи, що підтверджують відповідність встановленим умовам залучення та відсутність обмежень щодо працівників, задіяних у здійсненні охоронних заходів.

Згідно п. 3.2. Наказу МВС № 365 від 15.04.2013 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження охоронної діяльності" до штату суб'єкта охоронної діяльності, його філії, іншого відокремленого підрозділу має (мають) входити фахівець(ці) з організації заходів охорони.

Твердження апелянта про неточність вказаної ліцензії є безпідставним, оскільки відомості щодо дійсності вказаної ліцензії від МВС України містяться в Єдиному ліцензійному реєстрі, що підтверджує наявність відповідного технічного персоналу у ТОВ "Охорона - Сервіс ХХІ" та відповідність ліцензійним умовам.

Що ж стосується неподання ТОВ "Охорона - Сервіс ХХІ" звітності, то вказане не є підставою для висновку про відсутність трудових ресурсів, а лише свідчить про порушення останнім податкової дисципліни.

Наявні в матеріалах справи копії первинних документів, які за формою та змістом узгоджуються з приписами податкового законодавства, підтверджують реальність здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом.

До того ж, наявність трудових ресурсів перевірена та встановлена повноважним суб'єктом владних повноважень, який і видав відповідну ліцензію на охоронну діяльність.

Також в своїй апеляційній скарзі відповідач зазначає, що позивачем безпідставно сформовано податковий кредит та валові витрати по господарським операціям з Охорона Сервіс, які не мали реального характеру внаслідок наявності проти осіб Охорони Сервіс вироку Печерського районного суду м. Києва, яким встановлено факт фіктивного підприємства з боку осіб, пов'язаних з ТОВ "Охорона - Сервіс ХХІ".

Зазначені доводи колегія суддів апеляційного суду також спростовує наступним.

Як вбачається зі змісту вироку Печерського районного суду м. Києва від 30.07.2015 року у справі №757/22907/15-к, копія якого наявна в матеріалах справи, судом в межах даної справи не надавалась правова оцінка первинної документації, оформленої за наслідком господарських операцій позивача з ТОВ "Охорона - Сервіс ХХІ"; а проінспектовано лише діяльність контрагента позивача на предмет дотримання законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.61 Конституції України межі юридичної відповідальності мають індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб'єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, згідно з законом є неможливим.

Виходячи з наведеного, позивач як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності, за невиконання чи неналежне виконання обов'язків щодо сплати податків іншими контрагентами.

Так, вироком Печерського суду не встановлено ані фіктивності господарської діяльності самої юридичної особи Охорона Сервіс, ані фіктивності господарських операцій Охорона Сервіс з ПАТ "Універмаг "Україна", а лише встановлено факт фіктивного підприємництва з боку осіб, пов'язаних з Охорона Сервіс, що саме по собі не є достатнім і необхідним, у розумінні ст. 70 КАС України, доказом та не виключає можливості здійснення Охорона Сервіс реальних господарських операцій.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 72 КАС України вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Так, колегія суддів зазначає, що вказаний вирок не має преюдиційного значення для даної адміністративної справи, оскільки дана справа не стосується правових наслідків дій чи бездіяльності ТОВ "Охорона - Сервіс ХХІ".

У зв'язку з цим, суд апеляційної інстанції оцінює вирок Печерського районного суду м. Києва від 30.07.2015 року у справі №757/22907/15-к в сукупності та взаємному зв'язку з іншими наявними доказами.

Крім того, у даній справі в суду відсутні жодні правові підстави вважати, що позивач знав або міг знати про факт реєстрації даного підприємства на ім'я особи, яка не мала наміру займатися підприємницькою діяльністю.

Колегія суддів також зазначає, що чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство не вимагає від платника податків контролювати законність державної реєстрації, видачі свідоцтв платника податку на додану вартість, сплату до бюджету податків, ведення бухгалтерського та податкового обліку своїх контрагентів, а також здійснювати перевірку повноважень керівників контрагентів на підпис первинних документів, податкових накладних та ідентифікацію їх підписів.

Щодо посилань апелянта на постанову Верховного Суду України від 01.12.2015 р. у справі №826/15034/14, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у вказаному судовому рішенні Верховний Суд України висловив правову позицію, відповідно до якої статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, навіть за формального підтвердження її первинними документами.

Таким чином, для застосування даної позиції ВСУ мають бути наявними дві обставини: встановлена вироком суду фіктивність підприємства контрагента платника податків і факт формального складання первинних документів за відповідними господарськими операціями.

Проте, у даному випадку зазначеним вище вироком суду, на який посилається апелянт, факт фіктивності контрагента позивача - юридичної особи ТОВ "Охорона - Сервіс ХХІ" не встановлено. А в ході розгляду даної справи підтверджено реальність господарських операцій між позивачем і зазначеним контрагентом, що виключає підстави вважати первинні документи, складені за їх результатами, формальними.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновки ВСУ, викладені у вказаному судовому рішенні, саме до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

При цьому, колегія суддів зазначає, що податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від знаходження їх за юридичною адресою, фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від його господарських та виробничих можливостей. Питання віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісним постачальником з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями контрагента може слугувати підставою для висновку про неправомірне формування податкового кредиту з податку на додану вартість.

Також, відповідно до Листа Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 р. № 742/11/13-11 "Щодо однакового застосування адміністративними судами окремих приписів Податкового кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства" при дослідженні факту здійснення господарської операції оцінюватися повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв'язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні. Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах. Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на включення сплаченого податку на додану вартість до податкового кредиту. Разом з тим, у справі, що переглядається, податковим органом не доведено існування таких обставин.

Враховуючи, що юридична відповідальність має індивідуальний характер, позивач не може нести відповідальність за можливі протиправні дії інших юридичних осіб. Крім того, порушення контрагентом позивача вимог законодавства про порядок здійснення господарської діяльності не може бути підставою для висновку щодо безтоварності відповідних господарських операцій.

Здійснення господарської діяльності контрагента не може мати наслідків для позивача, оскільки законодавством не передбачений обов'язок суб'єкта підприємницької діяльності бути обізнаним із особливостями господарювання контрагента. Відомості, що є обов'язковими для перевірки підприємством стосовно свого контрагента, це включення його до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також наявність свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість на час здійснення господарських операцій. На період господарських взаємовідносин між позивачем та ТОВ «Охорона - Сервіс ХХІ» останнє було зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також платником податку на додану вартість, установчі та реєстраційні документи не визнавались недійсними.

Крім того, неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

Так, у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання контрагентом свої зобов'язання зі сплати податку.

Також, колегія суддів відзначає, що контролюючий орган відповідно до принципу офіційності повинен доводити в суді фіктивність господарської операції як підстави для нарахування платникові податків податкових зобов'язань та правомірності прийняття свого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27.10.2015 р. у справі № 2а-10463/10/0870.

Водночас, апелянтом ані до суду першої інстанції, ані на вимогу апеляційного суду не було надано жодних доказів, які б довели нездатність сторін виконати такі господарські операції, а отже, фіктивність спірних господарських операцій податковим органом не доведено.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів зазначає, що відповідачем не було доведено законність та обґрунтованість прийнятих ним рішень, а тому суд першої інстанції дійшов правильних висновків про обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надані докази, які є у справі, були оцінені колегією суддів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам ст. 86 КАС України.

Згідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 29.06.2016.

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Степанюк А.Г.

Василенко Я.М.