Справа № 820/1612/16
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2016-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2016 р.Справа № 820/1612/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Спаскіна О.А.

Суддів: Сіренко О.І. , Перцової Т.С.

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2016р. по справі № 820/1612/16

за позовом ОСОБА_1

до Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції

про визнання протиправними дій та бездіяльності, стягнення суми,

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2016 року в адміністративний позов ОСОБА_1 до Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про визнання протиправними дій та бездіяльності, стягнення суми - задоволено частково.

Визнано протиправними дії та бездіяльність Московського ВДВС ХМУЮ щодо неповідомлення ОСОБА_1 про відкрите виконавче провадження, нездійснення перевірки майнового стану боржника; порушення порядку звернення стягнення на майно боржника.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Московського ВДВС ХМУЮ (юридична адреса: пл. Повстання, буд. 7/8, 7 пов., м. Харків, 61001, ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: вул. АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) суму сплаченого судового збору в розмірі 551,20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна грн. 20 коп.).

Позивач, не погодившись з даною постановою суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що приймаючи зазначену постанову суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з'ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права.

Позивач в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, посилаючись на мотиви та доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду клопотання про перенесення розгляду справи на іншу дату.

Відповідно до ч.4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів апеляційної скарги відповідно до вимог ст.195 КАС України та керуючись ч.1 ст.41 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Московським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції 16.09.2015 року, відкрито виконавче провадження №48761012 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу на користь держави у розмірі 510.00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавче провадження №48761012, відкрито на підставі постанови №ПС2 №231125 від 14.07.2015 року, яку видано ВДАЇ.

Постановою Московського районного суду м. Харкова від 17.09.2015 року, задоволено позов ОСОБА_1 та визнано протиправною та скасовано постанову про притягнення до адміністративної відповідальності серії ПС2 № 231125, винесену інспектором ДПС ВДАІ 3-го взводу РДПС з обслуговування м. Харків сержанта міліції Хозя Сергія Миколайовича, зобов'язано Управління ДАІ ГУ МВС України в Харківській області та особисто сержанта міліції Хозю Сергія Миколайовича в п'ятиденний строк з моменту набрання законної сили постанови публічно вибачитися перед ОСОБА_1 використовуючи офіційні веб-сайти, повідомивши останньому адресу розміщення вибачення.

Відповідно до відмітки на останній сторінці постанови Московського районного суду м. Харкова від 17.09.2015 року, постанова набрала законної сили 29.09.2015 року.

Натомість про відкрите виконавче провадження і вчинення виконавчих дій, позивач дізнався лише 27.11.2015р. у смт.Чутове Полтавської області, на стаціонарному посту ДПС, прямуючи на власному автомобілі з м.Харкова до м.Глобине (Полтавська обл.). Інспектори зупинили транспортний засіб позивача та повідомили, що причиною зупинки є спрацювання системи "Відеоконтроль-Рубіж" на номерний знак: що на автомобіль позивача накладено арешт і оголошено його у розшук Московським ВДВС ХМУЮ.

Не погодившись з діями Московського ВДВС ХМУЮ, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправними дії та бездіяльності Московського ВДВС ХМУЮ щодо неповідомлення ОСОБА_1 про відкрите виконавче провадження, нездійснення перевірки майнового стану боржника; порушення порядку звернення стягнення на майно боржника, суд першої інстанції виходив з правомірності позовних вимог в цій частині, оскільки відповідачем не було дотримано вимоги ч. 1 ст. 31 Закону України "Про виконавче провадження" , що призвело до порушення прав позивача.

Колегія суддів зазначає, що постанова суду першої інстанції в цій частині ніким оскаржена не була.

Відмовляючи в задоволені позову в частині стягнення з Московського ВДВС ХМУЮ на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в розмірі 1 191 грн. 21 коп. та моральної шкоди в розмірі 7 100 грн. 10 коп., суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем належними та допустимими доказами факту заподіяння останньому матеріальної та моральної шкоди саме неправомірними діями Московського відділу державної виконавчої служби міського управління юстиції.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги позивача про стягнення з Московського ВДВС ХМУЮ на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в розмірі 1 191 грн. 21 коп. були обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 поніс певні втрати грошових коштів для відновлення своїх прав, порушення яких пов'язане з неправомірними діями відповідача.

Так, зокрема, позивачем зазначено, що з метою вирішення проблем щодо закриття виконавчого провадження та виключення відомостей про арешт та розшук автомобіля, він здійснював всі переміщення як по Харкову так і між містами на автомобілі ВАЗ 210930 20, що належить позивачу на праві власності. Відповідно до технічних характеристик автомобіля, він підлягає заправці бензином А-95, середні витрати палива становлять 9,1л. у міському циклі та 7,7л. за містом. Переміщення саме на власному автомобілі, а не на будь-якому іншому виді транспорту зумовлені тим, що між містом Глобине і містом Харків не існує прямих залізничних чи автобусних рейсів, а також тим, що поряд з місцем проживання позивача в м.Харкові (Салтівське шосе 145-в) немає станцій метрополітену, немає таких станцій і поряд з Регіональним сервісним центром МВС у Харківській області, маршрутним транспортом та наземним електротранспортом позивач не користуюся через те, що має проблеми зі здоров'ям (проблеми спини: між хребцеві грижі, циркулярні протрузії дисків, остеохондроз.

Крім того, позивачем було зазначено, що ним також були понесені витрати на відправлення заяв до Харківської дирекції УДППЗ «Укрпошта», завдяки відповідям на які позивач зміг дізнатися про те, що жодних рекомендованих листів на його адресу у вказаний проміжок часу не направлялося.

Також, на думку ОСОБА_1, діями та бездіяльністю відповідача, які були оскарженні в позові по цій справі, йому було завдано значної моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, які позивач зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього та у приниженні його честі та гідності, а також ділової репутації. Вказує, що жодної шкоди не могло б виникнути, якби його вчасно було повідомлено відповідачем про виконавче провадження.

Даючи правову оцінку зазначеним обставинам вказаної справи, колегія суддів апеляційної інстанції зважає на наступне.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди врегульовані Цивільним кодексом України.

Відповідно до положень статті 22 цього Кодексу особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільних прав, має право на їх відшкодування. Збитками є:1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 27.03.1992 р. № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Згідно пункту 10-1постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставіст. 56 Конституції України, судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. Така шкода, за наявності необхідних підстав, може бути відшкодована на підставі ст. 440-1ЦКчи іншого законодавства.

Суд зазначає, що розглядаючи вимогу про відшкодування моральної шкоди необхідно виходити з того, що відповідно до загальних підстав деліктної відповідальності обов'язковою, є наявність сукупності чотирьох елементів: наявність такої шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача шкоди та вина.

Згідно ч.1 та ч.2ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.3ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Ст. 1167 ЦК України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4,5 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31.03.95 № 4 визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Виходячи з вищезазначеного вбачається, що позивач повинен довести наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями відповідача, відповідно до яких заподіяно шкоду. Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому матеріальної та моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

Матеріалами справи встановлено, що позивачем на підтвердження обставин, на які він посилався в обґрунтування свої позовних вимог було надано до суду розрахунки маршруту, копія посібника з експлуатації автомобіля, копії чеків на покупку бензину А-95, копія квитанції за послуги «Укрпошти», копія консультативного висновку лікаря, копія протоколу томографії.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що надані докази не є належними та допустимими доказами в даному випадку, оскільки достеменно не можливо довести, що саме ці чеки на покупку бензину А-95 є доказом того, що позивач витрачав кошти на покупку бензину саме для вирішення та врегулювання питань, які пов'язані з виконавчим провадженням №48761012, а копія консультативного висновку лікаря та копія протоколу томографії не є свідченням того, що наявні в позивача проблеми зі здоров'ям є наслідком неправомірних дій відповідача.

Посилання ОСОБА_1 на душевні страждання, стреси, які позивач зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього та у приниженні його честі та гідності, а також ділової репутації, як на підставу відшкодування моральної шкоди, колегія суддів до уваги не бере, оскільки позивачем не надано доказів причинного зв'язку між діями відповідача та душевними і фізичними стражданнями позивача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо вімови в задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає такими, що не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, постанова суду першої інстанції ухвалена з дотриманням норм процесуального права, у відповідності до вимог норм матеріального права, тому колегія суддів вважає, що підстав для її скасування немає.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2016р. по справі № 820/1612/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Спаскін О.А.
Судді Сіренко О.І. Перцова Т.С.
Повний текст ухвали виготовлений 11.07.2016 р.