Справа № 814/435/16
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2016-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2016 р.м.ОдесаСправа № 814/435/16

Категорія: 6.2.1 Головуючий в 1 інстанції: Желєзний І. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

при секретарі Кіселик Д.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Марсал О.В., 3-х осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 травня 2016 року за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до Первомайської районної державної адміністрації, 3-х осіб ОСОБА_6, ОСОБА_3 та Управління Держгеокадастру в Первомайському районі Миколаївської області про визнання недійсними розпоряджень,-

В С Т А Н О В И В:

21.03.2016 року ФОП ОСОБА_5 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із позовом до Первомайської районної державної адміністрації та 3-х осіб ОСОБА_6, ОСОБА_3 та Управління Держгеокадастру в Первомайському районі Миколаївської області, в якому просив суд:

- визнати недійсним розпорядження голови Первомайської РДА №270-р від 09.10.2015 року «Про надання дозволу на складання Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду гр. ОСОБА_3 в межах території Грушевської сільської ради Первомайського району Миколаївської області»;

- визнати недійсним розпорядження голови Первомайської РДА №43-р від 26.02.2016 року «Про внесення змін до розпорядження голови РДА від 09.10.2015 року №270-р».

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що оскаржувані рішення голови РДА порушують конституційні принципи набуття права користування (власності) на природні об'єкти (земельні ділянки) на конкурентних засадах, а також його право на безкоштовне та вільне користування належної йому власності.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 травня 2016 року у задоволені адміністративного позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, ФОП ОСОБА_5 23.05.2016 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.05.2016 року та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, виступ представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, виступи представників відповідача та 3-х осіб, які категорично заперечували проти її задоволення та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ФОП ОСОБА_5 з 29.01.2016р. (згідно з витягу з Реєстру речових прав на нерухоме майно, №13366032) є власником нерухомого майна (нежитлової будівлі загальною площею 375,5 кв.м) - Закусочної з літнім майданчиком, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

3-я особа ОСОБА_3 є «сусідом» (суміжником) позивача та, на підставі свідоцтва про право власності від 12.06.2013р., власником нерухомого майна (нежитлової будівлі загальною площею 450,1 кв.м) - Магазину непродовольчих товарів з мийкою та пунктом дрібного ремонту автомобілів, який розташовано за адресою: АДРЕСА_2.

10.09.2015р. ОСОБА_3 звернувся до Первомайської РДА із заявою про надання дозволу на складання Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, для будівництва та обслуговування об'єктів торгівлі, загальною площею 0,1037 га в межах території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, з яких, 0,0787 га - перебувають в оренді (договір від 07.07.2014р.) та 0,0250га - є землями запасу (а.с.93).

09.10.2015р. головою Первомайської РДА за результатами розгляду заяви ОСОБА_3 від 10.09.2015р. прийнято розпорядження №270-р від 09.10.2015р. «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,1037 га в оренду гр. ОСОБА_3 в межах території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області» (а.с.29).

26.01.2016р. позивач ОСОБА_5 звернувся до Первомайської РДА із заявою про надання йому в оренду, «для обслуговування та створення інфраструктури та проїзної частини до капітального будівництва», земельної ділянки орієнтовною площею 250 кв.м (яка межує із з/ділянкою 3-ї особи), що розташована в АДРЕСА_1 і належить Грушівській сільській раді (а.с.195).

Проте, заступник голови Первомайської РДА своїм листом №М-25 від 26.02.2016р., з врахуванням пропозицій Управління Держгеокадастру у Первомайському районі від 25.02.2016р. та з посиланням на приписи ст.134 ЗК України і відсутність в Класіфікаторі такого виду цільового призначення, як «для обслуговування та створення інфраструктури та проїзної частини до капітального будівництва», відмовив ОСОБА_5 у задоволенні вказаної вище заяви (а.с.196).

Зазначену відмову відповідача позивач до цього часу у будь-який спосіб не оскаржив.

03.02.2016р. ОСОБА_3 звернувся до Первомайської РДА із заявою щодо внесення змін в розпорядження №270-р від 09.10.2015р. в частині зміни загальної площі земельної ділянки, яку він бажає отримати в оренду.

26.02.2016 року голова Первомайської РДА, розглянувши вказану вище заяву 3-ї особи, прийняв розпорядження №43-р «Про внесення змін до розпорядження голови РДА від 09.10.2015 року №270-р», яким, в свою чергу, п.1 розпорядження №270-р від 09.102016р. виклав в іншій редакції та фактично надав дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду гр. ОСОБА_3 терміном на 49 років площею 0,1219 га, з яких 0,0787 га, що вже перебувають у фактичному користуванні ОСОБА_3 та 0,0432 га із земель запасу Грушівської сільської ради (цільове призначення: «для будівництва та обслуговування будівель торгівлі»), а також дозвіл на розробку технічної документації з нормативно грошової оцінки зазначеної земельної ділянки, які межують із забудованою позивачем земельною ділянкою (а.с.30,95).

В подальшому, оспорювані розпорядження голови РДА були фактично реалізовані, а саме, на замовлення позивача компетентною організацією було виготовлено проект землеустрою, в якому передбачено узгодження сервітутів для гарантування прав третіх осіб.

Не погоджуюсь з зазначеними вище діями та розпорядженнями райдержадміністрації, позивач оскаржив їх до суду.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та безпідставності позовних вимог та, відповідно, з правомірності дій та спірних розпоряджень відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до змісту ст.ст.1,78 Земельного кодексу України, земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній і державній власності та є, в свою чергу, основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною Держави.

Згідно із приписами ст.ст.3,4 ЗК України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, Законами України «Про землеустрій» і «Про оренду землі», а також прийнятими відповідно до них іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст.12 ЗК України, питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної або міської ради.

А згідно із ст.6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», актами місцевих державних адміністрацій - є відповідні розпорядження їх голів, які, в свою чергу, у відповідності до ст.41 цього ж Закону, видають розпорядження одноособово і несуть за них відповідальність згідно із законодавством.

Так, як вбачається з матеріалів справи, доводи позивача про незаконність розпоряджень РДА про надання ОСОБА_3 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення вільної від забудови земельної ділянки фактично зводяться до того, що відповідач приймаючи ці рішення діяв в супереч вимогам ст.134 ЗК України, згідно з якою, такі земельні ділянки можуть бути виділені лише за умови проведення конкурсу або аукціону.

Проте, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає вказану позицію позивача необґрунтованою та помилковою, виходячи з наступного.

Так, як слідує зі змісту вимог ч.ч.1,2 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно із ч.2 ст.123 ЗК України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Частинами 2 та 3 ст.124 ЗК України встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч.ч.2,3 ст.134 цього Кодексу.

Як видно зі змісту положень п.1 ч.2 ст.134 ЗК України, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на цих земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, пояснень відповідача і 3-х осіб, та вже зазначалося вище, спірна земельна ділянка, яка планується до відведення 3-й особі ОСОБА_3, фактично виділялася виключно для обслуговування належного останньому з 12.06.2013р. на праві приватної власності об'єкта нерухомого майна - (нежитлової будівлі загальною пл.450,1 кв.м) - Магазину непродовольчих товарів з мийкою та пунктом дрібного ремонту автомобілів.

Тобто, спірна земельна ділянка не готувалась як лот для проведення земельних торгів, оскільки на ній розташований об'єкт нерухомого майна, що знаходиться у власності ОСОБА_3.

Стосовно ж інших доводів позивача про те, що оскаржуваними розпорядженнями нібито порушуються вимоги ДБН України щодо пожежної безпеки, оскільки унеможливлюється вільний проїзд пожежної машини до нежитлової будівлі позивача, який одночасно є користувачем (суборендарем) суміжної земельної ділянки, то судова колегія з цього приводу зазначає наступне.

Так, згідно з п.2* Додатку 3.1 (обов'язковий) ДБН 360-92**, при проектуванні проїздів і пішохідних шляхів необхідно забезпечувати можливість проїзду пожежних машин до житлових і громадських будинків, у тому числі із вбудовано-добудованими приміщеннями, і доступ пожежних з автодрабин або автопідйомників у будь-яку квартиру або приміщення.

Відстань від краю проїзду до стін будинку, як правило, слід приймати 5 - 8 м для будинків до 9 поверхів і 8- 10 м для будинків 9 поверхів і вище. Ширина проїзду повинна бути не менш 3,5 м. У зоні між будинками та проїздами, а також на відстані 1,5 м від проїзду з боку, протилежного будинку, не допускається розміщати огородження, повітряні лінії електропередачі й рядову посадку дерев. Відповідно до примітки до цього пункту уздовж фасадів будинків, що не мають входів, допускається передбачати смуги шириною 6 м з нижчим типом покриттів, придатні для проїзду пожежних машин.

Як вбачається з п.7.27 ДБН 360-92**, розрахункові параметри вулиць і доріг міст слід приймати за таблицею 7.1, де зазначено, що проїзди можуть мати ширину 3 - 3,5 м.

Пунктом 6.1 ДБН В.2.2.-9-99 «Будинки і споруди. Громадські будинки та споруди» встановлено, що при проектуванні громадських будинків необхідно забезпечувати безпечні підходи й під'їзди до будинків, можливість безпечного переміщення відвідувачів усередині будинків, у тому числі інвалідів, осіб з обмеженою рухомістю та дітей (ВСН 62).

А як передбачено п.п.6.1,6.2 ДБН В.1.1.7-2002 «Пожежна безпека об'єктів будівництва», гасіння можливої пожежі і проведення пожежно-рятувальних робіт у будинках повинні забезпечуватися, зокрема, улаштуванням проїздів і під'їзних шляхів для пожежних машин, суміщених з функціональними проїздами та під'їздами, або спеціальних. Проїзди й під'їзні шляхи для пожежних машин слід передбачати відповідно до вимог ДБН 360, СНіП ІІ-89, ДБН Б.2.4-1, ДБН Б.2.4-3.

Згідно з п.3.46* СНіП ІІ-89, до будівель і споруд по всій їх довжині повинен бути забезпечений під'їзд пожежних автомобілів: з однієї сторони - при ширині будівлі або споруди до 18м і з двох сторін - при ширині більше 18 м, а також при облаштуванні замкнених та напівзамкнених дворів. У випадках, коли за виробничими умовами не потрібно облаштування доріг, під'їзд пожежних автомобілів допускається передбачати по поверхні, що спланована і укріплена, шириною 3,5 м в місцях проїзду.

Пунктом 2.2 «Технічних вказівок щодо визначення меж земельних ділянок спільної сумісної та спільної часткової власності фізичних і юридичних осіб на забудованій території у населених пунктах» (зат. ДК України по земельних ресурсах 18.05.1998р.) визначено, що розміри земельних ділянок та їх компонентів обумовлюються функціональним використанням (призначенням) і обґрунтовуються раціональним (ефективним) використанням землі, будівельними, протипожежними, санітарними та іншими нормами з урахуванням придатності та цінності території населеного пункту.

Згідно з п.3.1 зазначених вище Технічних вказівок, розміри земельних ділянок різного функціонального використання в існуючій забудові визначаються виходячи з необхідності забезпечення умов експлуатації розташованих на них будинків, будівель, споруд, насаджень на підставі дотримання встановлених будівельних, протипожежних і санітарних норм у відповідності з цільовим призначенням цих ділянок, а також раціонального використання суміжних ділянок.

Крім того, п.3.2 Технічних вказівок визначається, що земельна ділянка може включати компоненти, які забезпечують її функціональну цілісність: територію під будинками (будівлями, спорудами); господарські та інші майданчики; шляхи, проїзди та тротуари; озеленені території; замкнуті водні простори (при наявності) і т. п.

Отже, системний аналіз вищенаведених правових норм вказує на те, що земельна ділянка, що виділяється для функціонування споруди, повинна мати площу, що включає територію необхідну для обслуговування споруди з врахуванням приписів ДБН та СНіП.

Натомість органом, який спеціалізується на питаннях дотримання ДБН, інших будівельних стандартів та правил є Управління архітектури при органах влади та органах місцевого самоврядування. В даному випадку, таким органом є Відділ містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства, розвитку інфраструктури та з питань надзвичайних ситуацій Первомайської райдержадміністрації.

Як вбачається з матеріалів справи, вказаний вище Відділ 01.03.2016р. погодив відведення спірної земельної ділянки в оренду 3-й особі ОСОБА_3 саме у тій площі, яка зазначена в оскаржуваних розпорядженнях і, при цьому, в свою чергу, не виявив жодних порушень ДБН або інших норм (а.с.111).

Також, судова колегія, як і окружний суд, не погоджується і з доводами позивача про те, що оскаржуваними розпорядженнями нібито порушуються його права, як суміжного користувача спірної земельної ділянки та вважає їх необґрунтованими та передчасними.

Так, по-перше, необхідно зазначити, що надання особі дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ще не є відчуженням такої земельної ділянки (або передачею в оренду), оскільки у цієї особи на підставі наданого дозволу ще не виникає жодних суб'єктивних прав щодо користування, володіння чи розпорядження цією земельною ділянкою.

Статтею 50 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Тобто, дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є лише першим (проміжним) підготовчим етапом (заходом) для подальшого вирішення питання про передачу цих ділянок у користування.

До того ж, необхідно наголосити й на тому, що оскаржувані розпорядження голови РДА за своїми юридичними наслідками наділяє 3-ю особу правами лише щодо вчинення дій по замовленню та розробленню Проекту землеустрою та відповідної технічної документації, а також правами на звернення до профільних органів державної влади та місцевого самоврядування з метою проходження процедури подальшого погодження розробленого проекту.

Отже, за таких обставин, на думку суду, відповідачем, в даному випадку, не було порушено права позивача, а можливість такого порушення носить лише гіпотетичний характер у разі недодержання в подальшому норм діючого земельного законодавства при безпосередній передачі спірної земельної ділянки в оренду.

Окрім того, слід зазначити й про те, що згідно із вимогами ст.43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», Розпорядження голови Державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономним, неефективним за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку. Тобто, такі акти місцевих державних адміністрацій можуть бути оскаржені до органу виконавчої влади вищого рівня або до суду, як, в свою чергу, у випадку встановлення протиправності розпорядження, скасовують його, а не визнають його недійсним, як просить позивач у своєму позові.

Крім того, при розгляді даної справи по суті та прийнятті остаточного рішення, судова колегія також вважає за необхідне ще врахувати наступне.

Так, як слідує зі змісту приписів ч.3 ст.140 та ч.1 ст.144 Конституції України, місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

У відповідності до змісту п.п.4,6 рішення Конституційного суду України №7-рп/2009 від 16.04.2009р., ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування і вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому, вони не можуть бути скасовані чи змінені цим самим органом місцевого самоврядування після їх фактичного виконання, тим більше якщо суб'єкти цих правовідносин категорично заперечують проти цього. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування, юридичними особами та громадянами.

При чому, як зазначалося вище, такі акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними і скасовуються лише в судовому порядку (ч.10 ст.59 ЗУ №280/97-ВР).

Аналогічне положення закріплене і ч.1 ст.21 ЦК України, з якої, в свою чергу, також вбачається, що тільки суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії органу місцевого самоврядування, якщо цей акт суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Як встановлено судом 2-ї інстанції, спірні розпорядження Первомайської РДА №270-р від 09.10.2015 року і №43-р від 26.02.2016 року, якими 3-й особі ОСОБА_3 надавався лише дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, на той час не суперечило актам цивільного законодавства і не порушувало ні чиї цивільні права або інтереси та до того ж останні вже давно реалізовані і на цей час фактично виконані, про що свідчить прийняте головою РДА нове розпорядження №138-р від 31.05.2016р. «Про затвердження Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на умовах оренди терміном на 49 років гр.ОСОБА_3» та постанова слідчого Первомайського ВП ГУНП від 06.07.2016р. про закриття кримінального провадження (відкритого за заявою позивача) по факту зловживання посадових осіб Первомайської РДА своїм службовим становищем при вирішенні питань, пов'язаних із відведенням в оренду ОСОБА_3 земельних ділянок.

Будь-яких належних і достатніх доказів зворотного позивачем не представлено.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач - Первомайська РДА, приймаючи оскаржувані розпорядження №270-р від 09.10.2015р. і №43-р від 26.02.2016р., діяла правомірно, в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та чинним законодавством України, а тому, відповідно, даний адміністративний позов задоволенню не підлягає.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206,254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 - залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 травня 2016 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко