Справа № 563/348/16-а
Суддя: Кулик Є. В. Є. В.
Дата ухвалення: 2016-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа № 563/348/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.05.2016 м.Корець

Корецький районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Кулик Є. В.

при секретарі Федичканич В.Ю.

з участю:

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу ДВС Корецького районного управління юстиції про скасування постанови про накладення штрафу в сумі 170 грн. та постанови про стягнення виконавчого збору в сумі 680 грн. від 12.03.2016 року -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся з позовом до суду, в якому просить суд скасувати постанову головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Корецького районного управління юстиції ОСОБА_2 від 12.03.2016 року ВП № 50346168 про накладення на нього штрафу в розмірі 170 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 12.03.2016 року постановою головного державного виконавця відділу ДВС Корецького районного управління юстиції ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження по виконавчому листу № 563/1037/13-ц, виданого 25.02.2016 року на підставі рішення суду, яким зобов'язано позивача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: м. Корець по вул. Київська, 100 та зобов'язати ОСОБА_1 привести дану земельну ділянку у первинний стан шляхом демонтажу фундаменту, розмір якого становить: довжина фундаменту - 25, 3 м., ширина фундаменту (з ширшої частини) - 27.6 м., ширина фундаменту (з вужчої частини) -11 м., довжина фундаменту (виступу) з північної сторони - 8,5 м., довжина фундаменту до виступу - 17,2 м., загальний периметр фундаменту становить 106,1 м.

Також в позові зазначає, що державному виконавцю Кащуку В.В. позивачем були надані документи, які підтверджують, що він не має земельної ділянки за даною адресою, що не є власником фундаменту, а будівля овочевого складу, яка позивачу належала, продана ним 30 серпня 2013 року. Позивачем, на підставі договору від 12 грудня 2002 року було придбано в МКП «Ринок» будівлю овочевого складу та будівлю гаражу за адресою: м. Корець, вул. Київська, 100. В подальшому, позивач продав вказаний склад у серпні 2013 року. При цьому 04 жовтня 2002 року саме Корецьке МКП «Ринок» придбало у СП «Корецький коопзаготпром» будівлю овочевого складу та будівлю гаражу за адресою: м. Корець, вул.Київська, 100. Законність придбання цього складу підтверджується також ухвалою господарського суду Рівненської області від 04 жовтня 2004 року у справі №4/26 з додатками №3 та №4 до ліквідаційного балансу СП «Корецький коопзаготпром», яким затверджено ліквідаційний баланс і зазначено, що вказаний овочевий склад було придбано МКП « Ринок». Відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦК 1960 року (яка діяла на час укладення договору) вимогу право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. При цьому, за ЦК 1960 року вимога про нотаріальне оформлення договору встановлена лише щодо житлового будинку (ст. 224 ЦК 1960 року). При ньому, ст. 44 ЦК 1960 року передбачає, що угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод зазначених у ст. 43 цього Кодексу та окремих видів угод, для яким інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР не потребують нотаріального посвідчення. Таким чином для продажу будівлі овочевого складу достатнім було укладення угоди в письмовій формі (без нотаріального посвідчення).

Тому, позивач на підставі ч. 1 ст.128 ЦК 1960 року набув право власності на цю будівлю в момент її передачі йому МКП «Ринок», в свою чергу останнє також набуло право власності на цю будівлю момент її передачі ліквідатором.

У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги з аналогічних підстав.

Відповідач, будучи належно повідомлений про день та час розгляду справи, в судове засідання не з'явився. В поданих запереченнях до суду вказує, що 02.03.2016 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та направлено боржникові ОСОБА_1 на виконання. Відповідно до абзацу 2 ч. 2 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" боржникові ОСОБА_1 надано термін для самостійного виконання зазначеного рішення у строк до семи днів з дня відкриття виконавчого провадження (до 09.03.2016 включно).

09.03.2016 року до відділу ДВС з'явився боржник ОСОБА_1 який повідомив, що не є власником фундаменту, розташованого на земельній ділянці по вул.Київська, 100, а тому не може його демонтувати.

В порядку ч. 1 ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження'' державним виконавцем перевірено виконання рішення суду боржником на місці 10.03.2016 року, встановлено, що у строк для самостійного виконання рішення боржник ОСОБА_1 фундамент не демонтував.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження" у разі невиконання боржником рішення немайнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи.

Частиною 2 ст. 75 Закону України "Про виконавче^тгровадження'' передбачено, що у разі невиконання зобов'язань боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону.

Також вказує, що покликання позивача щодо відсутності можливості виконати рішення суду у зв'язку з відчуженням зазначеного фундаменту не відповідають фактичним обставинам справи. Обов'язок боржника щодо звільнення самовільно зайнятої ділянки прямо вказує на те, що ОСОБА_1 не є власником зазначеної земельної ділянки. Твердження про те, що фундамент був відчуджений ОСОБА_1 у 2013 році не має підтвердження, оскільки відповідний договір не пред'явлений ні державному виконавцеві ні суду. Враховуючи те, що рішення Корецького районного суду №№563/1037/13-ц набрало законної сили, беручи до уваги закріплену Конституцією України обов'язковість його виконання, вбачається, що ОСОБА_1 мав вживати заходів до його виконання.

У зв'язку з викладеним просять у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків.

Суд встановив, що відповідно до вищевказаних приписів закону 12.03.2016 року головним державним виконавцем відділу ДВС Корецького районного управління юстиції ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження по виконавчому листу № 563/1037/13-ц, виданого 25.02.2016 року на підставі рішення суду, яким зобов'язано позивача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, яка знаходиться у м. Корець по вул. Київська, 100 та зобов'язати ОСОБА_1 привести дану земельну ділянку у первинний стан шляхом демонтажу фундаменту, розмір якого становить: довжина фундаменту - 25, 3 м., ширина фундаменту (з ширшої частини) - 27.6 м., ширина фундаменту (з вужчої частини) -11 м., довжина фундаменту (виступу) з північної сторони - 8,5 м., довжина фундаменту до виступу - 17,2 м., загальний периметр фундаменту становить 106,1 м.

Відповідно ст. 2 Закону України „Про виконавче провадження", примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу. Згідно з до ч.1 ст. 11 Закону України „Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, що відповідає конституційному положенню щодо обов'язковості виконання судових рішень на всій території України (ст. 124 Конституції України).

Відповідно до ч. 1,2 ст. 75 Закону України „Про виконавче провадження" після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

Аналогічні норми закону містить п. 13.4.5 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 року №489/20802 згідно якої, у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника та встановлює новий строк виконання.

У постанові про накладення на боржника штрафу державний виконавець зазначає норму Закону, якою передбачена відповідальність боржника, зміст вчинених боржником дій, суму штрафу. Постанова про накладення штрафу не пізніше наступного робочого дня після її винесення направляється боржнику.

З матеріалів справи слідує, що державний виконавець при прийнятті 12.03.2015 року постанови про накладення штрафу на боржника ОСОБА_1 штрафу в розмірі 170,00 грн. не з'ясовував причин невиконання виконавчого документа, а взяв до уваги лише сам факт невиконання боржником ОСОБА_1 рішення суду зобов'язального характеру у строк для самостійного виконання, наданий державним виконавцем 12.03.2016 року винесено постанови про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 680,00 грн. та про накладення штрафу на боржника в сумі 170 грн.

Тому вбачається із заперечень відповідача, державним виконавцем процесуальні рішення приймалися виключно у відповідності до положень Закону України "Про виконавче провадження" та у спосіб визначений виконавчим документом.

У зв'язку з наведеним, головним державним виконавцем відділу ДВС Корецького районного управління юстиції ОСОБА_2 29.03.2016 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №50346168 на підставі п.11 ч.1 ст.49, 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, вирішення даної справи залежить від доведеності відділом державної виконавчої служби Корецького районного управління юстиції правомірності прийняття ним оспорюваної постанови про накладення штрафу в сумі 170 грн. та постанову про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 680 грн. від 12.03.2016 року.

Згідно з п.4 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно частини першої статті 6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що постанова державного виконавця про накладення штрафу від 12.03.2016 ВП № 50346168 за виконавчим листом № 563/1037/13-ц від 25.02.2016 року підлягає скасуванню, оскільки головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Корецького районного управління юстиції не з'ясовані причини, в зв'язку з якими боржниками не виконано рішення суду в добровільному порядку, зокрема, не встановлено, чи боржник має об'єктивну можливість виконати рішення суду та без поважних причин не виконує рішення, що є необхідною умовою для висновку про наявність підстав для накладання штрафу відповідно до ст. 89 Закону України "Про виконавче провадження". Будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували дані обставини відповідачем не надано. При цьому, суд враховує, що обов'язок доказування правомірності свого рішення у даній справі покладено на відділ державної виконавчої служби Корецького районного управління юстиції в Рівненській області.

Суд вважає за доцільне зазначити, що ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» зобов'язує державного виконавця у разі закінчення виконавчого провадження скасовувати інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, в тому числі, на думку суду і скасовувати постанову про накладення штрафу.

Проте, всупереч вимог ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» відповідачем вимог даної норми Закону не виконано, що призвело до порушення прав та законних інтересів позивача.

За наведених обставин позов підлягає задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 551,20 грн. Доказів понесення інших судових витрат позивач суду не надав.

Таким чином, судові витрати щодо сплати судового збору у сумі 551,20 грн. підлягають стягненню з Державного бюджету на користь позивача.

Керуючись статтями 17, 18, 19, 69, 71, 158, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

п о с т а н о в и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до відділу ДВС Корецького районного управління юстиції про скасування постанови про накладення штрафу в сумі 170 грн. та постанови про стягнення виконавчого збору в сумі 680 грн. від 12.03.2016 року - задоволити.

Присудити на користь позивача ОСОБА_1 із Державного бюджету України судовий збір у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Корецький районний суд Рівненської області протягом десяти діб з дня отримання копії повного тексту постанови.

Суддя Є.В. Кулик