Справа № 161/3311/16а,2а/161/212/16
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2016-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2016 року Справа № 876/2925/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Шинкар Т.І., Ільчишин Н.В.

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до поліцейського роти № 3 батальйону УПП у м. Луцьку рядового поліції Приймака Андрія Васильовича про визнання незаконною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до поліцейського роти № 3 батальйону УПП у м. Луцьку рядового поліції Приймака Андрія Васильовича в якому просив визнати незаконною та скасувати постанову відповідача у справі про адміністративне правопорушення від 08 березня 2016 року серії ПС2 №834027 та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному, вважає, що постанова винесена при неповному дослідженні всіх обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що постановою суду встановлено, що 08.03.2016 року поліцейським роти № 3 батальйону УПП у м. Луцьку рядовим поліції Приймаком А.В. складено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 № 834027 за ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн. за порушення п.15.9.2 ПДР.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції не прийняв до уваги пояснення його та свідків, не надавши їм належної оцінки та відповідно не спростував тверджень позивача. Натомість суд, як основний доказ у справі, прийняв відеозапис наданий відповідачем, розцінивши його як допустимим в розумінні ст.ст. 69 та 80 КАС України. Однак суд навмисно упустив норми ч.3 ст.70 КАС України, яка регламентує, що докази одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги.

З даного відеозапису суд встановив, що під час дачі усних пояснень, позивач факт порушення ним Правил дорожнього руху України визнавав, зазначав, що припаркував автомобіль з метою швидко сходити до аптеки, щоб придбати «зеленку» та перекис водню, оскільки мав пошкодження губи. При цьому позивач просив не складати стосовно нього постанову про адміністративне правопорушення, обмежитися попередженням. Стосовно поганого самопочуття, у зв'язку з яким ним було здійснено зупинку, підвищення тиску, носової кровотечі позивач, відповідачу нічого не пояснював, надати йому медичну допомогу не просив.

Слід зазначити, що до компетенції суду та поліцейського не віднесено встановлювати питання медичного характеру. Обставини, що є загальновідомими, не потребують доказування, (ст. 72 КАС України). Загальновідомим є те, що стан самопочуття, погіршення стану здоров'я може встановити не суддя чи рядовий поліції, а саме спеціаліст в галузі медицини. Він вважав за непотрібне пояснювати поліцейському стан здоров'я, вважав достатнім посилання на звернення в аптеку за наданням необхідної медичної допомоги. У своїх поясненнях рядовий Приймак А.В. зазначав, що мав намір не виносити постанову, однак коли ОСОБА_1 пред'явив ліки, то вважав що дані лікарські препарати не мають відношення до зупинки кровотечі і застосував адміністративне стягнення. Даного факту судом не оцінено, хоча представником позивача було надано суду інструкцію застосування перекису водню, що купувався в аптеці. Отже суд погодився з інспектором щодо його права визначення призначення того чи іншого лікарського засобу.

Конвенція про права людини в біомедицині відомостіпро стан здоров'я людини визнає складовою права на повагу до приватного життя (ст. 10). Право на повагу до приватного життя людини охороняється також положеннями Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 8). У рішеннях Європейського суду з прав людини у сфері охорони здоров'я наголошується на основоположному значенні охорони даних особистого характеру (особливо медичних даних) для здійснення права особи на повагу до приватного та сімейного життя. Повага до конфіденційності інформації про стан свого здоров'я є невід'ємним принципом правової системи України, як й інших країн - учасниць Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом та представником поліції не враховано норми ч. 1 ст. 286 ЦК України, згідно якої фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров'я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні.

Щодо доказу - відеозапису слід зазначити, що даний доказ не є належним і не може прийматися судом до уваги в розумінні ст.ст. 69 та 80 КАС України, оскільки отриманий з порушенням норм діючого законодавства України. Так ст. 307 ЦК України визначено, що фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Фізична особа, яка погодилася на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, може вимагати припинення їх публічного показу в тій частині, яка стосується її особистого життя. Витрати, пов'язані з демонтажем виставки чи запису, відшкодовуються цією фізичною особою. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку. В тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом.

Так частинами 1,2 ст. 30 Закону України «Про національну поліцію» визначено, що поліція для виконання покладених на неї завдань вживає заходів реагування на правопорушення, визначені Кодексом України про адміністративні правопорушення та Кримінальним процесуальним кодексом України, на підставі та в порядку, визначених законом. Поліція для охорони прав і свобод людини, запобігання загрозам публічній безпеці і порядку, або припинення їх порушення також застосовує в межах своєї компетенції поліцейські превентивні заходи та заходи примусу, визначені цим Законом. Стаття 31 вказаного Закону регламентує, які саме превентивні поліцейські заходи може застосувати поліція до яких і віднесено застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису (п. 9 ч. 1). Поряд з цим частина 2 даної статті чітко визначає, що під час проведення превентивних поліцейських заходів поліція зобов'язана повідомити особі про причини застосування до неї превентивних заходів, а також довести до її відома нормативно-правові акти, на підставі яких застосовуються такі заходи.

В даному випадку патрульним поліції, яким здійснювався відеозапис, не було повідомлено про здійснення запису та про причини його здійснення, що є прямим порушенням ст. 31 Закону України «Про національну поліцію» та основоположних норм захисту прав особи.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (параграф 34 рішення у справі Тейксейра де Кастро проти Португалії від 9 червня 1998 року, параграф 54 рішення у справі Шабельника проти України від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканність, на повагу до приватного і сімейного життя, таємницю кореспонденції, на недоторканність житла (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Докази, здобуті незаконним шляхом, не можуть бути використаними для обвинувачення. Таке рішення ухвалив Конституційний суд України за поданням Служби безпеки України. Тлумачі Основного Закону пояснюють - звинувачення у скоєнні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, отриманих в результаті оперативно-розшукової діяльності без дотримання Конституції та законів України. І навіть, якщо матеріали зібрані за допомогою технічних засобів, дозволених законом, але людину не уповноважували це робити. такі дані теж нелегальні і не є доказом (рішення Конституційного суду України від 20.10.2011р. у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України, справа N 1-31/2011).

Зважаючи на викладене, судом першої інстанції неправомірно прийнято як доказ незаконний відеозапис проведений рядовим поліції Приймаком А. В. без належних на те підстав.

Щодо обставин на підтвердження вимушеної зупинки, то апелянт зазначає, що остання сталася за наслідками погіршення стану здоров'я, що у свою чергу не було досліджено судом першої інстанції. Згідно консультативного висновку спеціаліста Волинської обласної клінічної лікарні від 09.03.2016 р., що зроблений на наступний день після зазначеної події, підтверджує незадовільний стан його здоров'я. Незаконне відео поліції ніяким чином не спростовує його твердження.

Також апелянт вказує, що за наслідками погіршення стану здоров'я, він перебував на лікарняному з 15.03.2016 р. по 25.03.2016р., що підтверджується листком непрацездатності від 25.03.2016 р. №593391. Дані факти були відомі суду, однак до уваги не взяті та належним чином не спростовані.

Враховуючи зазначене, просить постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.04.2016 р. скасувати та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 41 КАС України у разі неявки у судове засідання осіб, які беруть учать у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом встановлено, що 08.03.2016 року відносно позивача ОСОБА_1 поліцейським роти № 3 батальйону УПП у м. Луцьку рядовим поліції Приймаком А.В. винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 № 834027 за порушення вимог ст.122 ч. 1 КУпАП України, яка полягала в тому, що, ОСОБА_1, керуючи транспортним засобом «Тоуоtа Ніghlandеr» номерний знак НОМЕР_1, 08 березня 2016 року о 16.20 год. на проспекті Відродження в м. Луцьку здійснив зупинку транспортного засобу ближче 10 метрів до пішохідного переходу, чим порушив п. 15.9 «г» ПДР та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Розглядаючи спір суд першої інстанції правильно врахував, що згідно п. 15.9 «г» Правил дорожнього руху України зупинка забороняється на пішохідних переходах і ближче 10 м від них з обох боків, крім випадків надання переваги в русі. Відповідно до п. 15.14 ПДР України у разі вимушеної зупинки в місці, де зупинку заборонено, водій повинен вжити всіх заходів, щоб прибрати транспортний засіб, а за неможливості це зробити - діяти згідно з вимогами пунктів 9.9-9.11 цих Правил.

Згідно ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» та п.1.3 Правил дорожнього руху учасники дорожнього руху зобов'язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

У даній спірній ситуації судом першої інстанції з'ясовано, що факт зупинки транспортного засобу ближче ніж за 10 метрів до пішохідного переходу позивачем не заперечувався, а спір виникає з приводу того, чи є зупинка, здійснена позивачем з порушенням п. 15.9 «г» ПДР України, вимушеною та правильно вказано, що згідно п.п.10 п.1 Правил дорожнього руху вимушеною зупинкою є припинення руху транспортного засобу через його технічну несправність чи небезпеку, яка спричинена вантажем, який перевозиться, станом учасника дорожнього руху, появою перешкоди для руху.

При цьому суд правильно зазначив, що відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Даючи оцінку факту адміністративного правопорушення, суд першої інстанції вірно вважав, що позивачем не надано належних та переконливих доказів на підтвердження його доводів, що зупинку ним було здійснено у зв'язку з його станом здоров'я, як учасника дорожнього руху, оскільки свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, 08 березня 2016 року приблизно о 16.00 вона по пішохідному переходу переходила проспект Відродження в м. Луцьку і побачила позивача, який також переходив проспект, неподалік від пішохідного переходу було припарковано автомобіль позивача, вона, свідок, до позивача не підходила, з ним не розмовляла, медичну допомогу йому не надавала, позивач тримав руку біля обличчя, йшов у бік аптеки, чи зайшов позивач до аптеки їй не відомо, цього моменту вона не бачила, на підставі чого вона зробила висновок про те, що позивач йде саме до аптеки пояснити не може. Свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що 08 березня 2016 року приблизно о 16.30 вона проходила по проспекту Відродження в м. Луцьку і побачила запаркований автомобіль позивача, останній сидів у автомобілі, прикладав руку до голови. Вона підійшла до автомобіля, запитала, що сталося, запропонувала свою допомогу. Позивач від її допомоги відмовився, стосовно стану свого здоров'я їй нічого не пояснював.

Згідно ж відеозапису, наданому відповідачем, вбачається, що під час дачі усних пояснень, позивач факт порушення ним Правил дорожнього руху України визнавав, зазначав, що запаркував автомобіль з метою швидко сходити до аптеки, щоб придбати «зеленку» та перекис водню, оскільки мав пошкодження губи. При цьому позивач просив не складати стосовно нього постанову про адміністративне правопорушення, обмежитися попередженням. Щодо поганого самопочуття у зв'язку з яким ним було здійснено зупинку, підвищення тиску, носової кровотечі позивач, відповідачу нічого не пояснював, надати йому медичну допомогу не просив.

З огляду на це суд вірно вважав, що твердження позивача та його представника на відсутність суб'єктивної сторони складу адміністративного правопорушення є не доведеними.

Крім того, суд першої інстанції правильно вважав, що поліцейський діяв у спосіб дозволений йому законодавством, а оскаржувана постанова містить основні обов'язкові елементи визначені КУпАП, наявність, яких має свідчити про повноту і об'єктивність з'ясування всіх обставин справи, зокрема, у постанові наявні дані, які характеризують об'єктивну і суб'єктивну сторони адміністративного правопорушення, за вчинення якого ОСОБА_1 притягнутий до відповідальності.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що інспектор патрульної служби роти № 3 батальйону Управління патрульної служби МВС у м. Луцьку при винесенні постанови серії ПС2 № 834027 від 08 березня 2016 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладенні адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 255 грн., діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України, а відтак підставно у задоволенні позовних вимог відмовив.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а постанова відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч.3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 квітня 2016 року по справі № 161/3311/16-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Т.І. Шинкар

Н.В. Ільчишин

Повний текст ухвали виготовлений 07.07.2016 року