Справа № 808/8823/15
Суддя: Лазаренко Максим Сергійович
Дата ухвалення: 2016-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

30 травня 2016 року Справа № 808/8823/15 Провадження № ПР/808/12/16
16 год. 55 хв. м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лазаренка М.С.,

суддів Дуляницької С.М. та Каракуші С.М.,

при секретарі судового засідання: Єрмолаєвій А.Д.;

за участю:

позивача: ОСОБА_1,

представника відповідачів 1 та 2: Тарасенка О.М.,

представник відповідача 3: не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 до Інспектора прикордонної служби І категорії відділу прикордонної служби «Добрянка» Чернігівського прикордонного загону старшого прапорщика Волкова Володимира Анатолійовича, Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України, Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, стягнення матеріальної та моральної компенсації,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду (далі іменується - суд) надійшов позов ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 (далі іменується - позивач) до Інспектора прикордонної служби І категорії відділу прикордонної служби «Добрянка» Чернігівського прикордонного загону старшого прапорщика Волкова Володимира Анатолійовича (далі іменується - відповідач 1), Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі іменується - відповідач 2), Державної прикордонної служби України (далі іменується - відповідач 3), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача 1 від 01.08.2015, щодо відмови у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України, який не досяг 16-ти річного віку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка перетинала державний кордон у супроводі матері - ОСОБА_1;

- стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1) матеріальну шкоду у розмірі 4290,66 грн.;

- стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1) моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5. Від шлюбу подружжя має дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Чоловік позивача, ОСОБА_5 проживає у Російській Федерації, місті Санкт-Петербург, оскільки має там роботу за контрактом. Періодично позивач разом із дитиною навідують чоловіка/батька у Російській Федерації, у місті Санкт-Петербург. З метою перетину кордону України-Росії, ОСОБА_5 надав 18.12.2014 дозвіл на в'їзд неповнолітньої дитини до Російської Федерації у період з 01 січня 2015 року по 01 січня 2016 року у супроводі матері. Позивач придбала білети сполученням Київ - Нежин, Нежин - Санкт-Петербург. 01.08.2015 на сполученні Нежин - Санкт-Петербург інспектор прикордонної служби І категорії відділу прикордонної служби «Добрянка» Чернігівського прикордонного загону старший прапорщик Волков Володимир Анатолійович згідно з пунктом 4 частини першої статті 20 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року № 724) прийняв рішення про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України який не досяг 16-ти річного віку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, яка перетинала державний кордон у супроводі матері - ОСОБА_1. Згідно зазначеного рішення, причиною відмови дитині у перетині державного кордону на виїзд з України була відсутність дійсної згоди від батька для виїзду дитини за кордон (відсутня консульська печатка на доручені від батька). Таким чином, за умов, що таке рішення набирає чинності невідкладно сполучення Нежин - Санкт-Петербург було припинено на пункту пропуску «Горностаївка». Позивачу, ОСОБА_7 разом із дитиною вночі довелося повертатися до міста Києва. Повернувшись до Києва 02.08.2015, зупинились у знайомих, що завдало позивачам та їх знайомим певні незручності. Потім протягом 3-4.08.2015 позивач телефонувала до Міністерства Юстиції, Міністерства закордонних справ, Державної прикордонної служби України, а потім 04.08.2015 позивачка була на прийомі у Головному Управлінні Державної прикордонної митної служби України, де їй дали пояснення, що дії їх співробітника неправомірні, зробили копії рішення Волкова В.А, сказавши, що буде проведена службова перевірка на пункті пропуску «Горностаївка» щодо зазначеної відмови перетину державного кордону України та сказали, що позивачка з дитиною може їхати до Російської Федерації, жодних проблем з перетинанням державного кордону не буде. Після цієї розмови, позивач придбала білети сполученням Київ - Нежин, Нежин - Санкт-Петербург та 05.08.2015 разом із дитиною з урахуванням наявного дозволу батька від 18.12.2014, перетнула кордон України-Росії. Оскільки за тих же обставин, 05.08.2015 у дитини у супроводі Позивача не було перешкод для перетину кордону України, позивач вважає, що рішення інспектора прикордонної служби І категорії відділу прикордонної служби «Добрянка» Чернігівського прикордонного загону старшого прапорщика Волкова Володимира Анатолійовича про відмову в перетині державного кордону України громадянину України який не досяг 16-річного віку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.08.2015, є протиправним та підлягає скасуванню. Позивач зауважує, що неправомірна відмова в перетині державного кордону України дитині ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, у супроводі позивача, мала негативні наслідки, позивач понесла матеріальних збитків у вигляді придбання додаткових білетів. Крім того, у зв'язку з неправомірною відмовою в перетині державного кордону України дитині ОСОБА_3, позивач та її дитина зазнали моральну шкоду, яка проявилася у стресі зазнаному як позивачем так і дитиною, коли останніх інспектор прикордонної служби ввечері зняв з поїзда, почав оформлювати документи, щодо відмови у перетині кордону Укради дитини. Зазначає, що позивач разом із неповнолітньою дитиною залишилися вночі у незнайомому місці на пункту пропуску «Горностаївка», та їм самостійно довелося добиратися до міста Києва, все це мало негативні наслідки, деякий час позивач та дитина перебували у стресовому стані, оскільки вважали, що їх права та законі інтереси були порушенні неправомірно та безпідставно. Дитина прагнула як найскоріше побачити батька, дуже чекала цієї поїздки, оскільки ОСОБА_3 бачила батька у січні 2015 року, а коли позивачів зняли з поїзду, дуже плакала, казала, що їй соромно перед людьми, за те, що їх заставили вийти з вагону як злочинців, довго не могла заспокоїтись, поки позивачі найшли спосіб дібратися до Києва пройшло 8 годин, тобто у Києві позивачі були о 2 години ночі 02.08.2015, коли неповнолітня дитина давно в цей час повинна відпочивати. Моральні збитки позивач оцінює у розмірі 10 000 грн., з урахуванням своїх власних інтересів та інтересів своєї доньки. Додатково в судовому засіданні позивач зазначила, що раніше та в подальшому їздила до Російської Федерації із тими самими документами та проблем із ними не виникало.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 13.01.2016 вказану позовну заяву повернуто позивачу, на підставі статті 108 Кодексу адміністративного судочинства України (далі іменується - КАС України).

16 березня 2016 року ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1, скасовано ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 13.01.2016, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до штампу вхідної кореспонденції Запорізького окружного адміністративного суду адміністративна справа №808/8823/15 була повернута до суду першої інстанції 16.03.2016.

Ухвалою судді від 18.04.2016 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено попереднє судове засідання на 11.05.2016 о 12:00.

Ухвалою судді від 11.05.2016 закінчено підготовче провадження у справі і призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні 30.05.2016 позивач підтримала позовні вимоги з підстав, викладених вище, наполягала на задоволенні позову.

Представник відповідача 1 та відповідача 2 проти позову заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов від 11.05.2016 вх. №14440 (а.с. 80-85) та від 11.05.2016 вх. №14442 (а.с. 86-91). Зазначив, що 01.08.2015 в міжнародному пункті пропуску для залізничного сполучення «Горностаївка» під час проведення прикордонного контролю потягу сполученням «Київ - Санкт-Петербург», Волковим В.А. було виявлено, що на громадянку України ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, яка слідувала через державний кордон у супроводі матері ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2, була відсутня дійсна згода від батька для виїзду дитини за кордон. Надана нотаріально засвідчена копія згоди батька на в'їзд до Російської Федерації, не є тим документом, який передбачений Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України від 27.01.1995 №57, а тому підставою для відмови у перетинанні державного кордону України і була відсутність нотаріально засвідченої згоди батька. Волковим В.А. було прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України, який не досяг 16-річного віку, а саме: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 в пропуску через державний кордон Волковим В.А. не відмовлялось. В обґрунтування представник відповідача 1 зазначає, що у згоді від батька не визначено часового проміжку перебування дитини в Російській Федерації, як цього вимагають Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою КМ України від 27.01.1995 №57. Крім того, на думку представника відповідачів 1 та 2 дана згода батька передбачена для дії в обмеженому колі осіб, так як направлене для пред'явлення до компетентних органів Російської Федерації, аж ніяк не для України. У цей же час позивач, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 наполягала на тому, що пред'явлена нею згода є нотаріально засвідченою згодою батька. Також вказує, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції України слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави. Виходячи з вищевикладеного, вважає, що приймаючи рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який не досяг 16-річпого віку - ОСОБА_3, Волков В.А., діяв в межах та на виконання покладених на нього обов'язків, з використанням наданих йому повноважень, не порушивши принципів, визначених частиною другою статті 3 КАС України. Під час розгляду справи по суті представник відповідача 1 та відповідача 2 підтримав заперечення з підстав викладених вище, просив відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача 3, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибув, про причини неявки суду не повідомив, письмових заперечень не надіслав.

Відповідно до статті 41 КАС України, у судовому засіданні здійснювалось повне фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів, а саме: звукозаписуючого пристрою «Камертон».

На підставі частини третьої статті 160 КАС України, вступна та резолютивна частини рішення проголошені в судовому засіданні 30.05.2016.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з'ясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Розглянувши матеріали, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_10 одружена з ОСОБА_5 23 серпня 1997 року, про що свідчить копія Свідоцтва про одруження НОМЕР_2 (а.с. 28).

ІНФОРМАЦІЯ_5 року у позивача та ОСОБА_5 народилась донька - ОСОБА_3, що підтверджується копією Свідоцтва про народження НОМЕР_3 (а.с. 28).

Згідно з поясненнями, наданими позивачем, її чоловік, ОСОБА_5 проживає у Російській Федерації, місті Санкт-Петербург, оскільки має там роботу за контрактом. Періодично позивач разом із дитиною навідують чоловіка/батька у Російській Федерації, у місті Санкт-Петербург.

18 грудня 2014 року Кауновим Олександром Григоровичем, нотаріусом нотаріального округу міста Санкт-Петербургу Російської Федерації, посвідчено згоду громадянина України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, паспорт серії НОМЕР_4 виданий РВ УМВС України в Запорізькій області 07 грудня 1995 року, зареєстрованому в Санкт-Петербурзі, Чкаловський проспект, будинок 50, - відповідно до статей 20-22 Федерального Закону Російської Федерації «Про порядок виїзду з Російської Федерації та в'їзду до Російської Федерації» на в'їзд його неповнолітньої доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, з України до Російської Федерації у період з 01 січня 2015 року по 01 січня 2016 року, у супроводі матері - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6. Згода зареєстрована в реєстрі за №О-3872.

З матеріалів справи вбачається, що 01.08.2015 в міжнародному пункті пропуску для залізничного сполучення «Горностаївка» під час проведення прикордонного контролю потягу сполученням «Київ - Санкт-Петербург» інспектор прикордонної служби І категорії відділу прикордонної служби «Добрянка» Чернігівського прикордонного загону старший прапорщик Волков Володимир Анатолійович згідно з пунктом 4 частини першої статті 20 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27. 01. 1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 № 724) прийняв рішення про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України який не досяг 16-ти річного віку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка перетинала державний кордон у супроводі матері - ОСОБА_1.

Як вбачається з вказаного рішення, воно прийнято у зв'язку з тим, що під час здійснення прикордонного контролю не було пред'явлено дійсної згоди від батька для виїзду дитини за кордон, а саме - відсутня консульська печатка на дорученні від батька громадянина Російської Федерації.

Вважаючи таке рішення протиправним, з вимогами про його скасування, стягнення матеріальної та моральної компенсації, позивач звернувся з цим позовом до суду.

З'ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частинами першою та третьою статті 313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування, проте, якщо вона не досягла шістнадцяти років, то має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну» від 21 січня 1994 року №3857-XII (далі іменується - Закон України №3857), громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну.

Згідно зі статтею 2 Закону України №3857 документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; проїзний документ дитини; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка.

При цьому, відповідно до статті 3 Закону України №3857 перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року №724) затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України (далі іменується - Правила).

Згідно з пунктом 1 статті 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Статтею 1 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» від 03 квітня 2003 року №661-ІV (далі іменується - Закон України №661) визначено, що на Державну прикордонну службу України покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні.

Водночас, статтею 2 Закону України №661 визначено, що основними функціями Державної прикордонної служби України є, зокрема: охорона державного кордону України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах з метою недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного режиму; здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення.

Таким чином, на відповідача 1, як представника Державної прикордонної служби України покладається обов'язок забезпечити недоторканість державного кордону, шляхом здійснення відповідного контролю, в тому числі перевірки наявності відповідних документів, що дають право на перетин державного кордону.

Як встановлено судом, ОСОБА_5 було надано згоду на тимчасовий в'їзд неповнолітньої доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, з України до Російської Федерації у період з 01 січня 2015 року по 01 січня 2016 року, у супроводі матері - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, посвідчену Кауновим Олександром Григоровичем, нотаріусом нотаріального округу міста Санкт-Петербургу Російської Федерації.

Сторонами у справі не заперечується той факт і це встановлено під час судового розгляду справи, що ОСОБА_10 та її неповнолітня дитина ОСОБА_3 проходила митний контроль та намагалась перетнути кордон України на підставі вищезазначеної згоди ОСОБА_5 на в'їзд з України до Російської Федерації нотаріально посвідченої в Санкт-Петербурзі, копія якої міститься в матералах справи (а.с. 30).

Виходячи з аналізу змісту зазначеної вище згоди, колегія суддів погоджується з думкою відповідачів стосовно відсутності у зазначеній вище згоді слова "ВИЇЗД", проте не може погодитись з позицією відповідачів щодо недійсності такої згоди з огляду на наступне.

По-перше, судом встановлено, що підставою для відмови у перетинанні державного кордону була відсутність апостилю на згоді (консульської печатки), що, зокрема, і зумовило видання спірного рішення.

Стосовно цього питання колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» 10 листопада 1994 року №240/94-ВР ратифіковано Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, підписану у Мінську 22 січня 1993 року, зокрема, від імені України та від імені Російської Федерації (далі іменується - Конвенція).

Згідно з частиною першою статті 13 Конвенції документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення.

Таким чином, з аналізу положень вказаної норми Конвенції, випливає, що нотаріально посвідчений документ в одній з держав, яка підписала вказану Конвенцію, є дійсним і в іншій державі, яка також її підписала.

Отже, згода батька на в'їзд дитини з України до Російської Федерації, яка не досягла 16-річного віку нотаріально посвідчена в Російській Федерації та скріплена її гербовою печаткою, є дійсною на території України та не потребує будь-яких інших спеціальних посвідчень, у тому числі - і апостилю.

Відтак, відмова з вказаної підстави була протиправною з огляду на викладене вище.

Що стосується позиції відповідача, викладеної у письмових запереченнях на позов.

З письмових заперечень відповідачів на позов вбачається, що начебто дійсною підставою для відмови позивачу у перетинанні державного кордону були зовсім інші обставини, зокрема: відсутність нотаріально засвідченої згоди батька саме на виїзд дитини за меді України; відсутність у згоді чіткого визначеного часового проміжку перебування дитини в Російській Федерації; та взагалі подана згода не стосується компетентних органів України, оскільки адресована компетентним огранам Російської Федерації.

Зазначені доводи відповідача, взагалі не приймаються до уваги колегію суддів, оскільки не були підставою для відмови та у оскаржуваному рішенні не визначались як підстава для відмови у перетинанні державного кордону України.

Проте, оцінюючи зазначені доводи по суті, колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Із тексту згоди, наданої ОСОБА_5 на в'їзд його неповнолітньої дитини ОСОБА_3 з України в Російську Федерацію у період з 01 січня 2015 року по 01 січня 2016 року в супроводі ОСОБА_1, посвідченої нотаріусом нотаріального округу Санкт-Петербургу Російської Федерації та скріпленої гербовою печаткою Російської Федерації вбачається, що вона прийнята компетентим органом країни договірної сторони Конвенції, скріплена гербовою печаткою, має чітко визначені часові межі можливого перебування неповнолітньої дитини на території іншої держави, та надана на в'їзд дитини на територію Російської Федерації з території саме України, а не будь-якої іншої держави, що саме по собі невелює твердження відповідача, що відсутність слова "ВИЇЗД" у тесті згоди тягне за собою відсутність такої згоди.

Відтак, враховуючи викладене вище, враховуючи положення Конвенції, суд вважає, що у відповідача 1 не було підстав видавати оскаржуване рішення.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, з огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача 1 про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який не досяг 16-річного віку, є безпідставним та таким, що не відповідає чинному законодавству України, та підлягає скасуванню.

Вимоги позивача про стягнення з відповідачів у солідарному порядку на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 4290,66 грн. та моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн., на думку суду, підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Крім того, в статті 6 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, суд акцентує увагу, що за змістом наведеної норми Конституції України та КАС України судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини.

У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов'язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Таким чином, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тож, якщо особа вважає, що її суб'єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов'язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб'єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Згідно з частиною другою статті 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Судом встановлено, що внаслідок протиправного рішення відповідача 1, позивачу було завдано матеріального збитку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем для виїзду до Російської Федерації разом донькою були придбані два квитка БЕ №656650 та БЕ №656649, загальною вартістю 3147,60 грн.

Оскільки в подальшому, після повернення позивачем проїзних документів, частина сплаченої суми у розмірі 2252,62 грн. була повернута позивачу, суд доходить висновку, що позивачу завдано матеріальних збитків у розмірі 894 грн. 98 коп. (3147,60 грн. - 2252,62 грн).

Щодо відшкодування позивачу моральної шкоди суд зазначає таке.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до абзацу другого частини третьої статті 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 та від 27.02.2009 Верховний Суд України говорить про те, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди у даній справі необхідно встановити: наявність шкоди, протиправність дій відповідача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Наявність кожної із цих складових є обов'язковою умовою для відшкодування шкоди. При цьому, враховуючи специфіку адміністративних правовідносин, відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України вина держаного органу як обов'язкова підстава відповідальності виключається.

Протиправність рішення відповідача 1 від 01.08.2015 про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України, який не досяг 16-ти річного віку - ОСОБА_3 встановлена судом при розгляді даної справи.

Щодо наявності шкоди та причинно-наслідкового зв'язку з протиправними діями відповідача 1 колегія суддів зазначає наступне.

В адміністративному позові та у судовому засіданні позивачем зазначено про те, що неправомірна відмова в перетині державного кордону України дитині ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі позивача, мала негативні наслідки. Зокрема, позивач та її дитина зазнали моральної шкоди, яка проявилася у стресі зазнаному як позивачем так і дитиною, коли інспектор прикордонної служби зняв останніх ввечері з поїзда та оформив Рішення щодо відмови у перетині кордону Укради дитини. Позивач зазначила, що разом із неповнолітньою дитиною залишилися вночі у незнайомому місці на пункту пропуску «Горностаївка», та їм самостійно довелося добиратися до міста Києва. Деякий час позивач та дитина перебували у стресовому стані, оскільки вважали, що їх права та законі інтереси були порушенні неправомірно та безпідставно. Дитина прагнула як найскоріше побачити батька, дуже чекала цієї поїздки, а коли позивачів зняли з поїзду, дитина була в спідній білизні, оскільки для того, щоб не затримувати поїзд, їй навіть не дали можливості вдягтися. Дитина плакала та їй було соромно перед людьми, за те, що їх заставили вийти з вагону як злочинців, довго не могла заспокоїтись.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що протиправне рішення відповідача 1 призвело до приниження гідності позивача та її дитини, необхідності додаткових грошових витрат, а також душевних страждань та переживань.

Однак, колегія суддів ставить під сумнів обґрунтованість визначення розміру моральної шкоди.

Відповідно до абзацу другого частини третьої статті 23 Цивільного кодексу України при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, з урахуванням встановленої протиправності рішення відповідача 1, принципів розумності і справедливості, а також довготривалості розгляду даної справи, колегія суддів визначає розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди у 2000 грн.

Оскільки, як встановлено судом, позивачем не доведено наявність порушення його прав Державною прикордонною службою України, а Інспектор прикордонної служби І категорії відділу прикордонної служби «Добрянка» старший прапорщик Волков Володимир Анатолійович підпорядкований Чернігівському прикордонному загону, який в свою чергу підпорядкований Північному регіональному управлінню Державної прикордонної служби України, суд вважає, що саме з цього органу, як представника Держави має бути стягнута моральна та матеріальна компенсація.

Відповідно до частини першої статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Квитанціями від 05.01.2016 №0.0.485648538.1 (а.с. 22) та від 26.11.2015 №65 (а.с. 22) підтверджується сплата позивачем та її донькою судового збору в розмірі 1102 грн. 40 коп.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 є малолітньою особою у розумінні статті 6 Сімейного кодексу України, повна сума сплаченого судового збору підлягає присудженню на користь ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3.

Вирішуючи питання щодо стягнення з Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 витрат, пов'язаних з правовою допомогою у розмірі 1200 грн., суд приходить до наступних висновків.

Частиною третьою статті 90 КАС України передбачено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Таким нормативно-правовим актом є Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року №4191-VI.

Відповідно до статті 1 вищевказаного Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд зазначає, що позивачем надано Договір №91 від 21 жовтня 2015 року про надання правової допомоги та квитанцію до прибуткового касового ордеру від 21.10.2015 №23 на суму 1200 грн., при цьому, всупереч вищезазначеним нормативним вимогам, не надано розрахунку оплати послуг адвоката з надання правової допомоги.

Крім того, суд зазначає, що з початку розгляду справи до винесення остаточного рішення, адвокат, з яким позивач уклала договір про надання правової допомоги у судове засідання жодного разу не з'явилась.

Зважаючи на те, що відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» до компенсації витрат на правову допомогу не відносяться послуги щодо правових консультацій, подання позову, апеляційної чи касаційної скарг, тому для відшкодування таких витрат з відповідача відсутні правові підстави.

Таким чином, враховуючи положення частини третьої статті 2, статей 11 та 162 Кодексу адміністративного судочинства України, межі заявлених позовних вимог, суд дійшов висновків про часткову обґрунтованість вимог позивача і про необхідність їх часткового задоволення.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 2, 4, 7-12, 14, 69-72, 86, 94, 158-163 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 до Інспектора прикордонної служби І категорії відділу прикордонної служби «Добрянка» Чернігівського прикордонного загону старшого прапорщика Волкова Володимира Анатолійовича, Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України, Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, стягнення матеріальної та моральної компенсації, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Інспектора прикордонної служби І категорії відділу прикордонної служби «Добрянка» Чернігівського прикордонного загону старшого прапорщика Волкова Володимира Анатолійовича від 01.08.2015, щодо відмови у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України, який не досяг 16-ти річного віку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка перетинала державний кордон у супроводі матері - ОСОБА_1.

Стягнути з Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1) матеріальну шкоду у розмірі 894 (вісімсот дев'яносто чотири) грн. 98 коп.

Стягнути з Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1) моральну шкоду у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Присудити на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 1102 (одну тисячу сто дві) грн. 40 коп. судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України ().

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя М.С. Лазаренко

Судді С.М. Дуляницька

С.М. Каракуша