Справа № 826/22277/15
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2016-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

06 липня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Теміс Трейд» до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Теміс Трейд» (далі - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № та № від 08 квітня 2015 року.

Окружний адміністративний суд міста Києва своєю постановою від 19 квітня 2016 року адміністративний позов задовольнив повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2015 року та постановити нову про відмову в задоволенні адміністративного позову. На думку апелянта, зазначену постанову суду прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, в березні 2014 року відповідачем було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Теміс Трейд» по проведеним фінансово-господарським взаємовідносинам з ТОВ «Мікас Плюс», ТОВ «Сетмаркет» та ТОВ «Ск «Вардат Сервіс» за період 2012-2014 роки, щодо правильності нарахування та сплати до бюджету.

За результатами перевірки відповідачем було складено акт № 166/1-26-50-22-03-37119490 від 25.03.2015 року. В акті перевірки встановлено порушення позивачем підпункту пунктів 138.2, 138.4 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України та пунктів 198.3, 198.6 Податкового кодексу України в частині заниження податку на прибуток за 2012-2014 роки та податку на додану вартість за грудень 2012 року - січень 2014 року. Вказані в акті перевірки порушення мотивовані відсутністю у постачальників виробничих фондів для здійснення господарської діяльності, порушенням ними вимог законодавства під час провадження господарської діяльності.

На підставі даного акту перевірки відповідачем були прийняті оскаржувані податкові повідомлення - рішення.

Так, відповідно до податкового повідомлення-рішення ДПІ у Голосіївському районі від 08 квітня 2015 року № , згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пунктом 123.1 статті 123 Податкового кодексу України, за порушення пунктів 138.2, 138.4 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України ТОВ «Теміс Трейд» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на 1 212 716, 25 грн., в тому числі за основним платежем - 970 173 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 242 543, 25 грн.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення ДПІ у Голосіївському районі від 08 квітня 2015 року № згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пунктом 123.1 статті 123 Податкового кодексу України, за порушення пунктів 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України ТОВ «Теміс Трейд» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 1 241 357, 50 грн., в тому числі за основним платежем - 993 086 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 248 271, 50 грн.

Вважаючи дані податкові повідомлення - рішення протиправними, позивач звернувся до суду за захистом свої прав.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Яке убачається з матеріалів справи, між ТОВ «Теміс Трейд» (покупець) та ТОВ «Мікас Плюс» (постачальник) укладено договір поставки від 09 листопада 2012 року № 091114, за умовами якого постачальник зобов'язався постачати покупцю товар, найменування, кількість, асортимент та ціна якого визначаються у рахунках-фактурах та видаткових накладних.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 договору постачальник зобов'язується поставляти товар на склад покупця та повинен передати покупцю супровідні документи: рахунок-фактуру, видаткову накладну, податкову накладну.

Згідно з рахунками-фактурами, видатковими накладними, податковими накладними, протягом грудня 2012 року - січня 2014 року ТОВ «Мікас Плюс» поставило позивачу товар - електронні компоненти (мікросхеми, резистори, мікросхеми, розетки, дросель та інші) на загальну суму 2 531 160, 06 грн., у тому числі податок на додану вартість 421 860,01 грн.

22 листопада 2012 року між ТОВ «Теміс Трейд» (покупець) та ТОВ «Сетмаркет» (постачальник) укладено договір поставки № 221122, за умовами якого постачальник зобов'язався постачати покупцю товар, найменування, кількість, асортимент та ціна якого визначаються у рахунках-фактурах та видаткових накладних.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 договору постачальник зобов'язується поставляти товар на склад покупця та повинен передати покупцю супровідні документи: рахунок-фактуру, видаткову накладну, податкову накладну.

Згідно з рахунками-фактурами, видатковими накладними, податковими накладними протягом грудня 2012 року - січня 2014 року ТОВ «Сетмаркет» поставило позивачу товар - електронні компоненти (мікросхеми, резистори, мікросхеми, розетки, дросель та інші) на загальну суму 3 351 795, 57 грн., у тому числі податок на додану вартість 558 632, 58 грн.

Між ТОВ «Теміс Трейд» (замовник) та ТОВ «СК «Вардат Сервіс» (виконавець) укладено договори про надання послуг від 27 травня 2013 року № 270502 та від 29 січня 2014 року № 290101, відповідно до яких виконавець зобов'язується виконувати для замовника роботи з монтажу електронних виробів, ремонту та технічного обслуговування обладнання, тестування електронних виробів та комплектуючих.

Відповідно до пунктів 1.3, 3.3, 3.5 договору асортимент послуг вказується у рахунках-фактурах та актах виконаних робіт чи додатках; доставка товарів здійснюється за рахунок виконавця; замовник зобов'язаний отримати готові електронні пристрої або відремонтовані пристрої на складі замовника та оплатити їх доставку.

Як підтверджують рахунки-фактури та акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) та податкові накладні від 19 червня 2013 року та від 29 січня 2014 року, виконавець виконав роботи з оптичного та електричного тестування провідників плати та електричне тестування провідників плати на загальну суму 75 563, 14 грн., у тому числі податок на додану вартість 12 593, 86 грн.

Згідно з наявними у справі копіями платіжних доручень за поставлені товари та роботи позивач перерахував на рахунки постачальників грошові кошти.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За правилами пунктів 138.4 та 138.5 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг; інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України встановлює, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Наведені правові норми вказують, що визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку, та підтвердження відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частина друга статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначає, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Судом встановлено, що первинні документи, складені у межах спірних правовідносин (акти приймання виконаних будівельних робіт), відповідають вимогам частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», про відсутність первинних документів під час перевірки в акті перевірки не зазначено.

Висновки акта перевірки про те, що первинні документи ТОВ «Мікас Плюс» та ТОВ «Сетмаркет» є недійсними у зв'язку із не наданням до перевірки товарно-транспортних накладних, не приймаються судом до уваги, оскільки за умовами договорів поставка товару здійснювалася за рахунок постачальників на склад позивача, а тому ТОВ «Теміс Трейд» не зобов'язане володіти документам, що підтверджують перевезення товару; в будь-якому випадку не надання до перевірки доказів перевезення товару не позбавляє правового значення первинних документів, виписаних постачальниками.

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідного рішення суду про визнання недійсними первинних та податкових документів, виписаних постачальниками у межах спірних правовідносин, відповідачем до суду не надано.

Досліджуючи питання пов'язаності придбаних позивачем робіт з його господарською діяльністю та реальність господарських операцій, суд зазначає про наступне.

Суд встановив, що основним видом діяльності ТОВ «Теміс Трейд» є оптова торгівля електронним і телекомунікаційним устаткуванням, деталями до нього, виробництво та монтаж електронних виробів, продаж електронних компонентів та виробів; позивач має сертифікати Bureau Veritas Certification, міжнародний ISO 9001:2000 № UA22592, український ДСТУ ISO 9001-2001 № 0021, про що можна довідатись також за посиланням в мережі Інтернет http://www.temys.com/.

Для здійснення основного виду діяльності позивач орендує офісне приміщення за адресою: м. Київ, пр-т. 40-річчя Жовтня, 46а за договором оренди від 17 листопада 2011 року № 1, укладеного із ПАТ «Торін», та нежитлові приміщення площею 103,8 кв. м. №№19, 20, 21, 22, 23, 24, які знаходяться на VII поверсі літ. « 111А» виробничо-технічного блоку корпусу 111 план. на відм. 21.600 за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9, на підставі договору оренди від 14 січня 2013 року № 1/АР/13, укладеного із ПрАТ «ПІСІБІ-Радіозавод».

Згідно штатного розпису за 2013 та 2014 роки у ТОВ «Теміс Трейд" рахувалося 6,5 та 6,75 штатних одиниць, у тому числі інженер-конструктор радіоелектронної апаратури та приладів, спеціаліст з методів розширення ринку збуту.

Зібрані у справі докази підтверджують, що придбані у ТОВ «Мікас Плюс», ТОВ «Сетмаркет» електронні компоненти та змонтовані ТОВ «СК «Вардат Сервіс» електронні вироби у подальшому використано як давальницьку сировину для виготовлення електронної продукції (модулі) за договорами підряду, що укладені із ТОВ «ТМС-Монтаж» та ПП «ВКФ «Рембудсервіс-2001»; у свою чергу виготовлену продукцію (модулі, блоки живлення, лампи світлодіодні, контролери (зокрема для касових апаратів) реалізовано на адресу третіх осіб (ТОВ «НВО «Екосіенерго», ТОВ «Інтегратор-Плюс», ПП «Впроваджувальна експериментальна лабораторія» та інші).

Детальний алгоритм діяльності позивача описано у відповідних письмових поясненнях та відображено у таблиці закупок комплектуючих.

На підтвердження реальності господарських операцій та використання придбаних робіт у власній господарській діяльності позивач надав суду копії наступних документів: господарські договори, рахунки-фактури, видаткові накладні, податкові накладні, акти здачі-прийняття робіт, акти приймання-передачі плат, роздруковані довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, платіжні доручення по відносинам із придбання товарів та робіт; видаткові накладні, податкові накладні, довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей щодо відчуження товару покупцям; вантажні декларації (товарно-транспорті накладні) ПП «Нічний експрес»; акти здачі-прийняття робіт, рахунки-фактури, податкові накладні, акти приймання-передачі готової продукції, звіти про використання давальницької сировини, замовлення на виготовлення продукції із давальницької сировини щодо руху давальницької сировини та отримання виробів на замовлення ТОВ «Теміс Трейд» за давальницькою схемою.

Співставлення змісту первинних документів та доказів підтвердження фактичної поставки товарів та виконання робіт вказує, що ТОВ «Теміс Трейд» здійснювало витрати на придбання у ТОВ «Мікас Плюс», ТОВ «Сетмаркет» та ТОВ «СК «Вардат Сервіс» товарів та робіт для провадження своєї господарської діяльності; спірні господарські операції є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій. Доказів на підтвердження зворотного відповідачем до суду не надано.

За таких підстав, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач правомірно формував витрати за перевірений період по взаємовідносинам з ТОВ «Мікас Плюс», ТОВ «Сетмаркет» та ТОВ «СК «Вардат Сервіс».

При вирішенні даного спору суд враховує вимоги статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, на момент здійснення спірних господарських операцій ТОВ «Мікас Плюс», ТОВ «Сетмаркет» та ТОВ «СК «Вардат Сервіс» були зареєстровані як юридичні особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Що стосується наявної в матеріалах справи копії вироку Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2015 року у справі № 757/15070/15-к за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених частиною п'ятою статті 27, частинами першою та другою статті 205 Кримінального кодексу України, то колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Даним вироком встановлено, що ОСОБА_2, як пособник, взяла участь у придбанні ТОВ «Мікас Плюс», не з метою здійснення господарської діяльності, а з метою прикриття незаконної діяльності невстановлених слідством осіб, та не мала наміру здійснювати діяльність, зафіксовану у статутних документах підприємства.

Згідно з частиною першою статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Враховуючи вимоги процесуального закону, колегія суддів вважає, що вирок Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2015 року у справі № 757/15070/15-к відносно ОСОБА_2 не стосується предмету доказування даної адміністративної справи, а тому не береться судом до уваги.

Крім того, у даному вироку не встановлено, що ТОВ «Мікас Плюс» не здійснювало господарської діяльності та, що ОСОБА_2 не підписувала документів фінансово-господарської діяльності вказаного підприємства; так само у вироку не досліджено обставин господарської діяльності ТОВ «Мікас Плюс» по взаємовідносинам із ТОВ «Теміс Трейд» та не досліджено доказів на підтвердження таких обставин.

Також, показання ОСОБА_2, на яких ґрунтується апеляційна скарга, колегія суддів не бере до уваги, оскільки ОСОБА_2, ні як підозрювана, ні як підсудна, відповідно до вимог чинного кри мінального процесуального законодавства не несене кримінальної відповідальності за завідомо неправдиві показання; ОСОБА_2 постійно надає суперечливі свідчення, які суттєво відрізняються від тих, що надані слідчому та тих, що нотаріально посвідчені та адресовані право охоронним та іншим компетентним органам про тиск на її адресу та підтвердження факту здійснення господарських операцій від імені TOB «Мікас Плюс».

Жодних процесуальних дій з метою підтвердження або спростування показань ОСОБА_2 з директором TOB «Темис Трейд» та його працівниками не проведено.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що обставини, встановлені вироком суду в кримінальній справі відносно фізичної особи, не можуть бути покладені в основу судового рішення в адміністративному процесі за участю інших юридичних осіб без їх перевірки та підтвердження належними та допустимим доказами. А саме, - з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток судам належить з'ясувати рух активів платника податку в процесі здійснення спірних господарських операцій. При цьому, дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати, залежно від певного виду господарської операції.

Вирішуючи даний спір, суд звертає увагу на позицію Верховного Суду України, викладеною у постанові від 01 грудня 2015 року у справі № 826/15034/14, про те, що «…статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку. При розгляді конкретної справи суди такі доводи органу влади мають перевіряти та оцінювати».

Разом з тим, вище судом спростовано висновки актів перевірки та доводи ДПІ у Голосіївському районі м. Києва щодо відсутності реальних господарських операцій. Суд також вважає за необхідне звернути увагу, що згаданий вирок ухвалено Печерським районним судом міста Києва вже після проведення перевірки та прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Суд апеляційної інстанції також вважає безпідставними посилання відповідача на акти про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Сетмаркет», дані бази даних АІС «Податковий блок» та Єдиного реєстру податкових накладних, виходячи з того, що: акти про неможливість проведення зустрічної звірики та інформація із електронних баз даних та реєстрів не є доказом, що підтверджує будь-які обставини; за своєю суттю акт про неможливість проведення зустрічної звірки не може фіксувати порушення вимог податкового законодавства, а ймовірні порушення постачальником податкового чи іншого законодавства не створюють юридичних наслідків для добросовісного покупця.

Посилання в акті перевірки на протокол допиту свідка ОСОБА_3 - директора ТОВ «Сетмаркет», відповідно до якого вказана фізична особа повідомила про купівлю вже зареєстрованого ТОВ «Сетмаркет» та зазначила, що не пам'ятає про основні моменти фінансово-господарської діяльності підприємства, є також помилковими, так як зазначена фізична особа не заперечувала свою участь у здійсненні господарської діяльності ТОВ «Сетмаркет». Також, матеріали справи містять копію нотаріально завіреної заяви ОСОБА_3 про те, що він, на підставі Протоколу Загальних зборів учасників № 27/11/2012 є дійсно директором ТОВ «Сетмаркет».

Враховуючи викладене, беручи до уваги наявність підтверджуючих розрахункових та інших документів, а також придбання робіт з метою провадження господарської діяльності, висновки актів перевірки про порушення Податкового кодексу України у цій частині є помилковими, а збільшення позивачу суми податкового зобов'язання з податку на прибуток - протиправним.

Оцінюючи правомірність висновків акта перевірки про безпідставне включення до складу податкового кредиту з податку на додану вартість відповідних сум податку по відносинах із постачальниками, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

З аналізу вказаних правових норм та обставин справи суд приходить до висновку, що необхідними та достатніми підставами для включення позивачем до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість є: придбання ним товару, робіт чи послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності; сплата чи нарахування сум податку на додану вартість у зв'язку з таким придбанням.

Судом встановлено, що придбання позивачем у ТОВ «Мікас Плюс», ТОВ «Сетмаркет» та ТОВ «СК «Вардат Сервіс» товарів та робіт безпосередньо пов'язано з його господарською діяльністю, а здійснені господарські операції є реальними та підтверджуються необхідними документами.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кодекс України передбачає лише такі випадки для не включення до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), як не підтвердження податковими накладними та/або відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, та/або порушення порядку заповнення податкової накладної оформлення їх з порушенням вимог (пункт 198.6 статті 198, пункт 201.10 статті 201).

За приписом пункту 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Як встановлено судом, на момент складання податкових накладних контрагенти позивача - ТОВ «Мікас Плюс», ТОВ «Сетмаркет» та ТОВ «СК «Вардат Сервіс», були зареєстровані як платники податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, а тому мали право нараховувати податок на додану вартість та складати податкові накладні на кожну поставку послуг; в свою чергу, податкові накладні, на підставі яких позивач формував податковий кредит, та копії яких знаходяться в матеріалах справи, відповідають вимогам, встановленим пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України.

Порушень з приводу реєстрації податкових накладних, виписаних підприємствами-постачальниками, у Єдиному реєстрі податкових накладних в акті перевірки не встановлено.

Також, суд вважає необґрунтованими висновки акта перевірки про наявність розбіжностей в АІС «Податковий блок» між показниками податкового кредиту позивача та показниками податкових зобов'язань постачальників, оскільки зазначена обставина не впливає на правомірність формування податкового кредиту.

Згідно зі статтею 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (частини перша - третя цієї статті).

Так, колегія суддів звертає увагу на те, що податковим органом були надані у судовому засіданні Висновок експерта № 3-03/1439 від 14.12.2015 року, яким встановлено, що документація ТОВ «Мікас Плюс» за період 2012 року по 2014 року підписана не ОСОБА_2, а іншою особою з наслідуванням дійсних підписів ОСОБА_2 та був наданий Висновок судово - економічної експертизи № 1-23/05/2015-се акту № 166/1-26-50-22-03-37119490 від 25.03.2015 року.

Також, TOB «Теміс Трейд» ініційовано проведення судового економічного дослідження щодо нормативного та документального підтвердження висновків вищезазначеного акту перевірки. Згідно з висновком експертного економічного дослі дження № 5 від 30.06.2016 року, який долучено до матеріалів справи, встановлені за висновками акту перевірки порушення - нормативно та документально не підтверджено.

З даного приводу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Пунктом 1.3 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року № 53/5, передбачено, що відповідно до чинного законодавства за дорученням правоохоронних органів, посадових осіб Державної податкової адміністрації України, Державної митної служби України, Державної виконавчої служби, на замовлення адвокатів, захисників та осіб, які самостійно захищають свої інтереси, та їх представників, нотаріусів банківських установ, страхових компаній, а також інших юридичних і фізичних осіб виконуються експертні дослідження, що потребують спеціальних знань та використання методів криміналістики і судової експертизи. Результати експертних досліджень викладаються в письмових висновках експертних досліджень згідно з чинним законодавством України.

Відповідно до п. 4.14 розділу IV Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень висновок експерта складається з обов'язковим зазначенням його реквізитів (найменування документа, дати та номера складання висновку, категорії експертизи (додаткова, повторна, комісійна, комплексна), виду експертизи (за галуззю знань) та трьох частин: вступної (вступ), дослідницької (дослідження) та заключної (висновки).

У вступній частині висновку експерта зазначаються, зокрема, документ про призначення експертизи (залучення експерта), його найменування і дата складання, найменування органу та/або посада і прізвище особи, який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта); справа, за якою вона призначена (кримінальна, про адміністративне правопорушення, цивільна, господарська, адміністративна тощо, номер справи); попередження експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за статтею 384 Кримінального кодексу України або за відмову від надання висновку за статтею 385 Кримінального кодексу України.

Суд, дослідивши надані сторонами висновки експертиз, звертає увагу на те, що з них не вбачається номер судової справи, за якою призначено експертизу та у якому судочинстві; попередження експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, що не дає суду можливості взяти їх до уваги.

Так, в контексті спірних правовідносин належить відмітити рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Інтерсплав» проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), у яких, перевіряючи відповідність позбавлення права на податковий кредит/бюджетне відшкодування вимогам статті 1 Протоколу № 1, Європейський суд з прав людини застосовував принцип пропорційності. Цей принцип є складовою частиною принципу верховенства права і вимагає додержання «справедливого балансу» між вимогами публічного інтересу та захистом прав приватних осіб, у реалізацію яких здійснюється втручання держави.

Провівши відповідну оцінку, Європейський Суд з прав людини визнав, що «справедливий баланс» не додержується, коли платника податку на додану вартість позбавляють права на податковий кредит/бюджетне відшкодування за відсутності доказів його залучення до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування, чи доказів того, що йому було відомо/повинно було відомо про таку діяльність його постачальників.

Таким чином, за змістом норм Податкового кодексу України право покупця на податковий кредит з податку на додану вартість не ставиться в залежність від дотримання контрагентами вимог законодавства та вчинення ймовірних зловживань за ланцюгом постачання товару.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач правомірно відносив до складу податкового кредиту відповідні суми податку на додану вартість по відносинам із ТОВ «Мікас Плюс», ТОВ «Сетмаркет» та ТОВ «СК «Вардат Сервіс», тому висновки актів перевірки про заниження податку на додану вартість є помилковими, а збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість - протиправним.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, податкові повідомлення-рішення ДПІ у Голосіївському районі від 08 квітня 2015 року № та № є протиправними та підлягають скасуванню.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 12.07.2016 року.

Головуючий суддя Чаку Є.В.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Файдюк В.В.