Справа № 808/3250/14
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2016-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

05 липня 2016 рокусправа № 808/3250/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Чепурнова Д.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Сафронової С.В.

за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Публічного акціонерного товариства «ДТЕК ДНІПРОЕНЕРГО» про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2013 році у розмірі 13783199 грн. 92 коп., -

ВСТАНОВИВ:

Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі Позивач) звернулося до суду з вищевказаним позовом, в якому просило стягнути з Публічного акціонерного товариства «ДТЕК ДНІПРОЕНЕРГО» на користь Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарських санкцій та пенсі за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2013 році у розмірі 13783199,92 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що підприємство не виконало норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів, встановлений частиною 1 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» внаслідок чого до нього були застосовані адміністративно-господарські санкції у розмірі 136635931,84 грн. Сума адміністративно-господарських санкцій своєчасно відповідачем не була сплачена, у зв'язку з чим була нарахована пеня у сумі 147268,08 грн.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року у задоволенні позову було відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду мотивоване тим, що Законом України Про зайнятість населення, який регулює спірні правовідносини, покладає на роботодавця лише обовязок із забезпечення певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обовязок їх безпосереднього працевлаштування. З огляду на надану органами центру зайнятості інформацію, Позивачем було вжито всі належні заходи щодо пошуку та працевлаштування інвалідів, що виключає підстави для застосування санкцій та пені, передбачених статтею 20 Закону № 875-ХІІ.

Не погодившись з даною постановою суду, Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року, та винести нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що приписи Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні не звільняють роботодавця від обовязку створення та виділення робочих місць, пошуку та самостійного працевлаштування інвалідів. При цьому зауважують, що судом не було досліджено , яка робота велася Відповідачем по залученню з метою працевлаштування тієї категорії інвалідів, яка не перебуває на обліку в державній службі зайнятості. Вважають, що надані центром зайнятості звіти не можуть слугувати єдиним доказом забезпечення працевлаштування інвалідів і ніяким чином не впливає на обовязок зі сплати адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу ПАТ "ДТЕК ДНІПРОЕНЕРГО" просило відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційної інстанції сторони не зявились, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, тому відповідно до ст. 41 КАС України фіксація судового засідання не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на виконання вимог Закону 19 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні Відповідачем було подано позивачу ОСОБА_1 про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2013 рік (форма № 10-ПІ). У вказаному звіті Відповідач зазначив, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становить 6548 особу, в звязку з чим кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ч. 1 ст. 19 вказаного Закону становить 262 особи, проте, на підприємстві Відповідача у 2013 році було працевлаштовано 81 особа, яким встановлено інвалідність. (а.с.5).

ПАТ «ДТЕК ДНІПРОЕНЕРГО» має чотири відокремлені підрозділи, які щомісячно, протягом 2013 року надавали звітність за формою 3-ПН до відповідних центрів зайнятості:

-ДТЕК Придніпровська ТЕС до Лівобережного районного центру зайнятості м. Дніпропетровськ;

-ДТЕК Криворізька ТЕС до Апостолівського районного центру зайнятості м. Апостолове;

-ДТЕК Запорізька ТЕС до Енергодарського міського центру зайнятості м. Енергодар;

-Дніпроенергосервіс до Правобережного центру зайнятості м. Запоріжжя.

ПАТ «ДТЕК ДНІПРОЕНЕРГО» як юридична особа і платник страхових внесків звітувало до Правобережного центру зайнятості.

Вказані обставини також підтверджуються листами вказаних вище центрів зайнятості про отримання протягом 2013 року звітів за формою З-ПН від відокремлених підрозділів ПАТ «ДТЕК ДНІПРОЕНЕРГО», які знаходяться в матеріалах справи. (а.с. 144-148).

Частиною 3 статті 19 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів за рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

З наведених норм статей 18 і 19 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні вбачається, що підприємства здійснюють самостійно працевлаштування інвалідів, при цьому забезпечення прав інвалідів на працевлаштування здійснюється двома шляхами: 1) безпосереднє звернення інваліда до підприємства; 2) звернення інваліда до державної служби зайнятості (з подальшим його направленням на підприємство, на якому є відповідні вакансії).

Таким чином з положень Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні не вбачається, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування на створені ним робочі місця.

Такий обов'язок згідно статті 18 зазначеного Закону покладено на органи виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів.

Згідно Інструкції щодо заповнення форми звітності № 3-ПН ОСОБА_1 про наявність вакансій, затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 420 від 19.12.2005 року та зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 21 грудня 2005 року за № 1534/11814, підприємства, установи і організації, їх структурні підрозділи та філії незалежно від форм власності та господарювання повинні за наявності вакансій у повному обсязі подавати інформацію про наявність вільних робочих місць (вакансій) центрам зайнятості за місцем їх реєстрації як платника страхових внесків.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що на відповідача покладено лише обов'язок по створенню робочих місць та інформування про це органів зайнятості, у порядку, встановленому вищезазначеним нормативним актом.

У частині 1 статті 20 Закону № 875 ХІІ встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені, яка обчислюється відповідно до Закону, виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Разом з тим, адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

У частині 2 наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

За період 2013 року відповідач виконував всі необхідні дії для створення робочих місць для інвалідів і готовий був прийняти їх на роботу за відповідними направленнями на працевлаштування.

При цьому будь-яких підтверджень порушення відповідачем вимог статей 19,20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» чи відмови у прийнятті на роботу осіб, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Між тим, позивачем вказаного обовязку не виконано та не наведено суду підстав з посиланням на докази які підтверджують порушення відповідачем вимог статей 19,20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», зокрема відмови у прийнятті на роботу осіб, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність.

Таким чином суд апеляційної інстанції вважає, що відповідачем у 2013 році було здійснено всі залежні від нього заходи по працевлаштуванню інвалідів на створені ним вакантні робочі місця, тобто в його діях фактично відсутній склад правопорушення, а тому немає законних підстав для стягнення з відповідача суми адміністративно-господарських санкцій та пені.

У межах доводів апеляційної скарги порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана вірно, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 198, ст.ст. 200, 205, 206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України у порядку та строки, визначені статтею 212 КАС України.

Головуючий: Д.В. Чепурнов

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: С.В. Сафронова