Справа № 825/965/16
Суддя: Мєзєнцев Є.І.
Дата ухвалення: 2016-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/965/16 Головуючий у 1-й інстанції: Добрянський В.В. Суддя-доповідач: Мєзєнцев Є.І.
У Х В А Л А

Іменем України

11 липня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Файдюка В.В., Чаку Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі-Ланка ОСОБА_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 червня 2016 року у справі за адміністративним позовом громадянина Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі-Ланка ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі-Ланка ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання неправомірним та зобов'язання відповідача скасувати наказ від 17.03.2016 № 22 про відмову в вирішенні питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання відповідача прийняти рішення про повторне прийняття та оформлення документів, для ретельного дослідження обставин справи стосовно позивача та вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 червня 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмолено в повному обсязі.

Позивач, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового засідання.

Сторони до судового засідання не з'явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 197 КАС України.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1), є громадянином Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі-Ланка, в грудні 2015 року прибув до України без документів.

25.02.2016 позивач звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в заяві зазначивши причини виїзду з країни громадянської належності.

Так, зокрема, позивач вказав, що працювавши агентом щоденних новин в Шрі-Ланка в 2009 році під час останньої війни він відвідав багато місць, понівечених війною і збирав інформацію. В цей період було вбито й викрадено багато тамілів. За це позивача допитували армія та спецслужби. Крім того, він приймав участь у мітингах Тамільської Національної партії і організовував тамільські групи підтримки, за що його почали викликати на допити і катувати.

Наказом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 17.03.2016 № 22 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі-Ланка ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивачу було направлено відповідне повідомлення № 98.

Позивач категорично не погоджуючись з відмовою в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та як наслідок законності наказу №22 від 17.03.2016 року, звернувся з даним позовом до суду.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"(далі - Закон).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 передбачено, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Крім того, обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Водночас частиною 6 статті 8 Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами: які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону; якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу; за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Статтею 10 Закону визначено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону.

Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Так, за наслідками проведеної перевірки з'ясовано, що громадянська війна у Шрі-Ланці закінчилася п'ять років тому і на сьогоднішній день ситуація з безпекою є досить стабільною. Присутність великого скупчення військової техніки, солдатів та інших служб безпеки у північних районах Шрі-Ланки, зумовлена не військовими діями, а боротьбою з наслідками громадянської війни. Внаслідок війни було завдано серйозного збитку майну у всьому північному регіоні, проте на даний час проводиться відновлення інфраструктури та встановлення належного рівня правопорядку. Крім того, важливим елементом повернення до нормального життя було проведення у 2015 році президентських виборів, на яких переміг Маітріпала Сірізена, який був єдиним кандидатом від опозиційної коаліції на чолі із Об'єднаною національною партією та який заручився підтримкою з боку тамільських лідерів у тому числі.

Відповідно до Рекомендацій Управління Верховного комісара ООН у справах біженців щодо оцінки потреб у міжнародному захисті шукачів притулку зі Шрі-Ланки від 21.12.2012 визначені групи ризику, що мають право на міжнародний захист, а саме: особи, яких підозрюють у зв'язку із терористичною організацією "Тигри звільнення Таміл-Ілама"; опозиційні політики та політичні активісти; журналісти та співробітники ЗМІ; правозахисники; свідки порушень прав людини; жінки за певних обставин; діти за певних обставин; тощо.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 16.03.2016, позивач не належить до жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації, що не дає підстав виділення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди в Шрі-Ланці.

Отже, інформація по країні походження, аналіз матеріалів особової справи та індивідуальних обставин свідчать, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде завдано шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності.

Крім того, суд звертає увагу, що перебуваючи в Україні з грудня 2015 року, позивач звернувся з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, лише 25.02.2016, тобто після затримання позивача 09.01.2016 співробітниками УДМС України в Чернігівській області спільно з поліцейськими відділу по боротьбі зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми Головного управління національної поліції в Чернігівській області, якими було виявлено що позивач знаходився в м. Чернігові без документів. Зазначене підтверджується постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 11.01.2016, якою громадянина Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі-Ланка ОСОБА_1 примусово видворено за межі України. Зазначене ставить під сумнів реальність побоювань переслідування та намір позивача отримати в Україні статус біженця.

Позивачем не була доведена поважність причин неподання заяви про міжнародний захист відразу після прибуття.

Водночас, позивачем не було наведено жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також не надав жодного документа на підтвердження цих фактів.

Частиною 7 ст. 8 Закону визначено, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Зазначений порядок відповідачем дотримано, що підтверджується матеріалами справи.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наказ від 17.03.2016 № 22 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" прийнято відповідачем у відповідності до вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, а тому відсутні підстави для його скасування.

Позовна вимога про зобов'язання відповідача прийняти рішення про повторне прийняття та оформлення документів, для ретельного дослідження обставин справи стосовно позивача та вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства є похідною, а тому також не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

За правилами ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Громадянина Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі-Ланка ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 червня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

суддя В.В.Файдюк

суддя Є.В.Чаку

Головуючий суддя Мєзєнцев Є.І.

Судді: Чаку Є.В.

Файдюк В.В.