Справа № 826/6813/15
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2016-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/6813/15 Головуючий у 1-й інстанції: Мазур А.С. Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
У Х В А Л А

Іменем України

05 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку ч. 1 ст. 41 КАС України апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року у справі за адміністративним позовом громадянина ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - Відповідач, ДМС України) про:

- визнання неправомірним та скасування рішення від 04.02.2015 року №52-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання ДМС України повторно розглянути питання про визнання Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.04.2016 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем не подано жодних переконливих доказів, які б підтверджували побоювання останнього повертатися у країну громадянської належності.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вказує на неповне дослідження судом всіх фактичних обставин справи та перевірку їх доказами, що призвело до прийняття необґрунтованого рішення.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явились, а тому справа розглядалась за їх відсутності у відкритому судовому засіданні без фіксування останнього за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2, 1984 року народження, є громадянином Російської Федерації (а.с. 39), неодружений, за національністю - росіянин, за віросповіданням - агностик.

Як встановлено судом першої інстанції з пояснень Позивача, останній 20.04.2014 року на підставі паспорта громадянина Російської Федерації прибув з країни громадянського походження до Києва літаком.

27.07.2014 року Позивач звернувся до Управління у справах біженців Головного управління ДМС України у м. Києві із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 32-33). В заяві як причину прохання надати статус біженця Позивач зазначив, що взимку - влітку 2014 року займався висвітленням подій в Україні в якості блогера (громадського журналіста). 02.05.2014 року ОСОБА_2 здійснював пряму відеотрансляцію масових безпорядків у м. Одесі, окремі фрагменти запису якої були вподальшому використані засобами масової інформації Російської Федерації. У зв'язку з цим, а також зважаючи на неодноразове отримання погроз від невідомих осіб та побоюваннями повертатися до Російської Федерації через ймовірність кримінального переслідування.

У ході розгляду зазначеної заяви Управлінням у справах біженців Головного управління ДМС України в м. Києві з Позивачем було проведено декілька співбесід.

Так, під час співбесіди 01.08.2014 року Позивач повідомив, що коли останній виїжджав з території Російської Федерації, у нього не було причин для того, щоб звертатися до міграційної служби, оскільки такі підстави виникли під час перебування на території України. Так, на переконання ОСОБА_2, саме у зв'язку з висвітленням травневих подій у м. Одесі - маршу «За соборність України» та подій на Куликовому полі на його адресу неодноразово надходили телефонні дзвінки, електронні листи та повідомлення у соціальних мережах з погрозами. Як зазначив Позивач, зняте ним відео було змонтовано таким чином, щоб звинуватити його в екстриміській діяльності. При цьому вперше про такі факти останньому стало відомо у середині травня 2014 року, а звернення із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, було зумовлено тим, що Позивач припинив легально перебувати на території України. Крім того, докази на підтвердження надсилання погроз на свою адресу ОСОБА_2 пообіцяв надати до матеріалів особової справи (а.с. 52-55).

Наказом №444 від 08.08.2014 року Головне управління ДМС України в м. Києві оформило рішення про оформлення документів громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 57), а у зв'язку з ненадходженням відповіді на запити зі Служби безпеки України, наказом №592 від 08.10.2014 року продовжено строк розгляду заяви Позивача до 07.11.2014 року (а.с. 66).

Крім того, у ході співбесіди 08.09.2014 року Позивач вказав, що у випадку повернення до Російської Федерації щодо нього можливе кримінальне переслідування з боку уряду або фізична розправа за проукраїнську діяльність. Крім того, повідомив, що погрози почали надходити рідше. При цьому зазначив, що самі переслідування почалися після того, як Позивач виїхав в Україну та почав висвітлювати події на Майдані. Додав, що останнім часом його почали звинувачувати у причетності до діяльності організації «Правий сектор», яку на території РФ визнано терористичним угрупованням.

Головним управлянням ДМС України в м. Києві 07.11.2014 року за результатами розгляду справи було прийнято висновок щодо відмови у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 68-73). Згідно зазначеного висновку відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку зазначено, що відсутні докази наявності обґрунтованих побоювань Позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням Відповідача №52-15 від 04.02.2015 року (а.с. 7) зазначений висновок підтримано та відмовлено Позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам та проаналізувавши інформацію, зафіксовану, зокрема, у протоколах співбесіди з Позивачем, прийшов до висновку про обґрунтованість прийнятого ДМС України рішення про відмову Позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами статті 6 зазначеного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону, відсутні.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку ДМС України, який підтверджено оскаржуваною постановою суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції, що заява Позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

З матеріалів справи, у тому числі з висновку Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, випливає, що приводом для звернення Позивача із відповідною заявою стало неможливість останнього повернутися на території Російської Федерації через можливе переслідування з боку уряду у зв'язку з висвітленням політичної ситуації в Україні та масових заворушень в Одесі на початку травня 2014 року, отримання погроз від невідомих осіб, твердження російських ЗМІ про належність Позивача до організації «Правий сектор», а також сплив строку легального перебування на території України.

Разом з тим, судовою колегією враховується, що ні під час розгляду заяви про надання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту, ні у ході судового розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції, не було надано доказів отримання ОСОБА_2 погроз, зокрема, у соціальних мережах та засобами електронної пошти. Крім того, Позивачем не було доведено визнання його учасником організації «Правий сектор» у ЗМІ Російської Федерації, у той час, як, за твердженням ОСОБА_2, останній до такої організації не належить.

Посилання Апелянта на можливе переслідування останнього після повернення до Російської Федерації судовою колегією оцінюється критично, оскільки жодних об'єктивних підстав так вважати ОСОБА_2 зазначено не було, інформації щодо порушені проти нього кримінальні справі не надано. При цьому судова колегія погоджується з безпідставністю твердження Відповідача про відсутність перебування Позивача у розшуку виключно на підставі даних сайту МВС Російської Федерації, оскільки згідно інформації вказаного сайту - база осіб, які розшукуються, містить інформацію виключно щодо осіб, по відношенню до яких розшук здійснюється у встановленому порядку з використанням ЗМІ.

Відтак, ГУ ДМС України у м. Києві, з якою погодилися ДМС України та суд першої інстанції, прийшло до обґрунтованого висновку, що звернення Позивача із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, зумовлено виключно з метою легалізації ОСОБА_2 свого перебування на території України.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що в обґрунтування позовних вимог Позивачем були надано відомості, які не підтверджують факту переслідування ОСОБА_2 або його побоювань стати жертвою переслідувань чи розумної можливості того, що останньому буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання Позивачу статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

Посилання Апелянта на невиконання Відповідачем обов'язку звернутися до МЗС України, інших органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян з метою встановлення справжніх фактів щодо особи, заява якої розглядається, судова колегія оцінюється критично, оскільки приписи ст. ст. 9, 10, 13 Закону регламентують наявність в органу ДМС України такого права за умови виникнення сумнівів у достовірності інформації, поданої заявником, або необхідності у встановленні справжності і дійсності документів.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що рішення Відповідача від 04 лютого 2015 року №52-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року у справі за адміністративним позовом громадянина ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.