Справа № 2-а/357/354/14
Суддя: Прокопенко О.Б.
Дата ухвалення: 2016-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Прокопенка О.Б.,
суддів:Гриціва М.І., Коротких О.А., Кривенди О.В., Маринченка В.Л., Панталієнка П.В., Самсіна І.Л., Терлецького О.О.,
при секретарі судового засідання Шатило Р.П.,

за участю:

позивача ОСОБА_9,

представників: позивача - ОСОБА_10,

Міністерства соціальної політики України - Хребета С.І., Уяздовського В.О., Матюх Т.В.,

Пенсійного фонду України (далі - ПФУ) - Петручені І.В., Мастюгіної Г.І., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_9 до управління ПФУ в м. Білій Церкві Київської області (далі - управління ПФУ) про призначення пенсії,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_9 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправним рішення управління ПФУ від 1 липня 2014 року № 238, яким йому відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-ХІІ), та зобов'язати відповідача призначити та виплатити йому пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до вказаної норми Закону з моменту прийняття рішення про відмову в призначенні пенсії, тобто з 1 липня 2014 року.

На обґрунтування позову ОСОБА_9 зазначив, що відповідач безпідставно не прийняв надані ним документи для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, передбачені Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління ПФУ від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок).

Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_9, 1959 р. н., є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції (далі - ЧАЕС) у 1986 році 3-ї категорії, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1, виданим 21 січня 1993 року.

Після досягнення 55 років звернувся до управління ПФУ із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ.

Рішенням начальника управління ПФУ від 1 липня 2014 року № 238 позивачу відмовлено в призначенні такої пенсії.

ОСОБА_9 до заяви про призначення пенсії додав копії таких документів: акта від 4 липня 1991 року про призначення його водієм по перевезенню особистих речей евакуйованого ОСОБА_16 з м. Чорнобиля до м. Біла Церква 22 листопада 1986 року (далі - акт про призначення водієм); рішення комісії Білоцерківського районного шляхового ремонтно-будівельного управління (далі - РБУ) від 14 серпня 1991 року № 173 про визнання позивача учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (далі - рішення про визнання позивача учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС); пояснення ОСОБА_9 від 4 квітня 1991 року про перебування в м. Чорнобилі та його заяви від 15 січня 1993 року про оплату за період перебування в м. Чорнобилі 22 листопада 1986 року; відомостей про нарахування заробітної плати за березень 1993 року по РБУ; довідки від 3 липня 2014 року № 85, виданої філією «Білоцерківське районне дорожнє управління», про те, що згідно з особовим рахунком водія ОСОБА_9 йому проведена оплата праці в підвищеному розмірі за період виконання робіт в Чорнобильській зоні 22 листопада 1986 року в сумі 11 крб 36 коп. у березні 1993 року, та довідки від 13 травня 2014 року № 12 про період роботи позивача в РБУ з 28 квітня 1980 року по 14 жовтня 1996 року, яке було реорганізовано в філію «Білоцерківський райавтодор», а з 30 вересня 2004 року утворена філія «Білоцерківське районне дорожнє управління».

У поданій ОСОБА_9 до управління ПФУ довідці форми № 122 від 20 травня 2014 року № 19, яку видано філією «Білоцерківське районне дорожнє управління», вказано про те, що він працював в зоні відчуження 22 листопада 1986 року.

Відповідно до акта від 1 липня 2014 року зустрічної перевірки факту участі в роботі по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та достовірності видачі довідки про заробітну плату ОСОБА_9 від 20 травня 2014 року № 16 за період роботи з 1 січня 1991 року по 30 вересня 1996 року в філії «Білоцерківське районне дорожнє управління», проведеної в межах компетенції та повноважень відповідача, встановлено необґрунтованість видачі цієї довідки та безпідставне нарахування підвищеної оплати праці в березні 1993 року за роботу в Чорнобильській зоні за 22 листопада 1986 року без жодних стверджувальних документів на порушення приписів постанови Ради Міністрів УРСР та Української республіканської ради професійних спілок від 10 червня 1986 року № 207 «Про умови оплати праці та матеріального забезпечення працівників підприємств, організацій і установ, зайнятих на роботах, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та запобіганням забрудненню навколишнього середовища».

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області постановою від 13 листопада 2014 року, залишеною без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 9 лютого 2015 року та Вищого адміністративного суду України від 15 жовтня 2015 року, у задоволенні позову відмовив.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою Вищого адміністративного суду України, ОСОБА_9 звернувся із заявою про її перегляд Верховним Судом України з підстави неоднакового застосування Вищим адміністративним судом України одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах, а саме частини третьої статті 65 Закону № 796-ХІІ.

На обґрунтування заяви ОСОБА_9 додав копію ухвали Вищого адміністративного суду України від 17 вересня 2015 року (№ К/800/18275/14), яка, на його думку, підтверджує неоднакове застосування касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що підстав для задоволення заяви немає.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) судові рішення в адміністративних справах можуть бути переглянуті Верховним Судом України з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Ухвалення різних за змістом судових рішень матиме місце в разі, коли суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Так, у справі, що розглядається, відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач не надав первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об'єкт, де особа проводила роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Надані позивачем документи не можуть вважатися належними доказами у справі, оскільки не вказані в переліку документів, передбачених Порядком, а перевезення переселенця та його майна не є роботою по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в зоні відчуження.

Натомість у ухвалі від 17 вересня 2015 року, наданій на порівняння, Вищий адміністративний суд України погодився із рішенням апеляційного суду, що доводи позивача про те, що вона перебувала в зоні відчуження та брала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, є обґрунтованими, оскільки підтверджуються відповідними документами.

Аналіз наведених судових рішень дає підстави вважати, що Вищий адміністративний суд України ухвалив їх за різних фактичних обставин справ, установлених судами, у зв'язку з чим не можна дійти висновку про неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи, перевірка правильності встановлення яких не належить до компетенції Верховного Суду України.

Відповідно до частини першої статті 244 КАС відсутність неоднакового застосування касаційним судом однієї й тієї самої норми права в подібних правовідносинах, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень, є підставою для відмови в задоволенні заяви.

Ураховуючи наведене та керуючись статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви ОСОБА_9 відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.Б. Прокопенко
Судді: М.І. Гриців О.А. Коротких
О.В. Кривенда В.Л. Маринченко
П.В. Панталієнко І.Л. Самсін
О.О. Терлецький