Справа № 804/1206/15
Суддя: Чорна Валерія Вікторівна
Дата ухвалення: 2015-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 р. справа № 804/1206/15

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Чорна В.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 25.12.2014 р., -

в с т а н о в и в:

15 січня 2015 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1І.) звернувся до ОСОБА_2 окружного адміністративного суду із зазначеним адміністративним позовом, в якому просить скасувати податкове повідомлення-рішення ОСОБА_2 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі ОСОБА_2 ОДПІ) № НОМЕР_1 від 25.12.2014 р., яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів на 6 252, 50 грн., в тому числі 5 002 грн. за основним платежем, та 1 250,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

В обґрунтування позовних вимог, позивач у позовній заяві та додаткових поясненнях зазначив, що не погоджується з податковим повідомленням-рішенням відповідача, винесеним за результатами планової перевірки, оформленої актом № 787/17-03/НОМЕР_2 від 10.12.2014 року, оскільки вважає, що його господарська діяльність була спрямована на реальне настання наслідків по правочинах, здійснених при придбанні та продажу товарів з ТОВ «Омега Люкс» у серпні 2014 року. Позивач зазначив, що витрати, повязані із здійсненням ним підприємницької діяльності, підтверджені в повному обсязі первинними документами, що були надані податковому органу під час проведення перевірки, а також разом із запереченням на акт перевірки в порядку адміністративного оскарження. Також, посилається на те, що недійсність правочинів в судовому порядку відповідачем не доведена, а субєкт господарської діяльності не несе відповідальності за дії третіх осіб, навіть якщо його господарська діяльність була повязана з їх діяльністю. На підставі викладеного, просить скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача № НОМЕР_1 від 25.12.2014 р., яким йому збільшено грошове зобовязання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів на суму 6 252, 50 грн. (а.с. 3-8).

В судовому засіданні 19.11.2015 року представник позивача за довіреністю ОСОБА_3 надав для долучення до матеріалів справи витребувані судом додаткові докази, зазначив про відсутність додаткових пояснень та клопотань про допит свідків чи проведення судових експертиз, проти розгляду справи на підставі наданих доказів в порядку письмового провадження не заперечував (а.с. 155).

Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив, з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався (а.с. 133, 135).

За викладених обставин, у відповідності до ч. 6 ст. 128 КАС України, справу розглянуто без участі сторін в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку у ОСОБА_2 ОДПІ як платник податків, в тому числі, податку на додану вартість (а.с. 9-10).

Згідно реєстраційних даних, видами господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 є надання послуг з перевезення речей (переїзду) вантажним автомобільним транспортом, інша допоміжна діяльність у сфері транспорту (а.с. 47).

Відповідачем на адресу позивача 24.10.2014 року направлено запит за вих. № 19049/10/04-17-17-01-22 про надання пояснень та документального підтвердження господарських операцій з контрагентом ТОВ «Омега Люкс» за серпень 2014 року (а.с. 42).

На вказаний запит, позивач листом за вих. 0711/14 від 07.11.2014 р. повідомив відповідача про закупівлю у ТОВ «Омега Люкс» дизельного палива та здійснення заміни гальмівного клапана і хрестовини у серпні 2014 року, а також надав первинні документи щодо цих правовідносин на 18 арк. (а.с. 43).

Посилаючись на вимоги п.п.20.1.4 п.20.1 ст. 20, п.п. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПК України, наказом в.о. начальника Дніпродзержинської ОДПІ № 840 від 25.11.2014 р. було призначено документальну позапланову невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань взаємовідносин з ТОВ «Омега Люкс» за серпень 2014 року (копію якого отримано позивачем в той же день під особистий підпис), з направленням позивачу повідомлення про перевірку від 25.11.2014 р. № 141 (а.с. 44-45).

На підставі зазначеного наказу та повідомлення про проведення перевірки, відповідачем в період з 27.11.2014 р. по 03.12.2014 р. проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань документального підтвердження господарських відносин із платником податків ТОВ «Омега Люкс» за серпень 2014 року, за результатами якої складено акт № 787/17-03/НОМЕР_2 від 10.12.2014 року (а.с. 46-56).

Згідно висновків, викладених в акті, перевіркою встановлено порушення п. п. 198.6, п. 198.3 ст. 198 ПКУ, зокрема, заниження позивачем податку на додану вартість на загальну суму 5 002 грн. за серпень 2014 року по взаємовідносинам з ТОВ «Омега Люкс».

На вказаний акт перевірки позивачем до ОСОБА_2 ОДПІ подано заперечення від 19.12.2014 року (а.с. 58-61).

ОСОБА_2 ОДПІ від 25.12.2014 р. за вих. № 23028/10/17-03-19 позивачу надано відповідь про залишення заперечень без задоволення (а.с. 62-70).

На підставі висновків, викладених в акті перевірки № 787/17-03/НОМЕР_2 від 10.12.2014 року, податковим органом винесено податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 25.12.2014 р., яким ФОП ОСОБА_1 збільшено грошове зобовязання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів на суму 6 252, 50 грн., в тому числі 5 002 грн. за основним платежем, та 1 250,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с 72).

Не погодившись з прийнятим відповідачем рішенням, позивач звернувся до ОСОБА_2 окружного адміністративного суду із зазначеним адміністративним позовом.

Встановивши обставини справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України. Так, згідно з п.138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальний зміст господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

З матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_1 формував податковий кредит за серпень 2014 року на підставі господарських відносин, що відбулись за договором поставки № 0108 від 01.08.2014 р, за яким постачальник (ТОВ «Омега Люкс») зобовязується поставити на адресу покупця (ФОП ОСОБА_1І.) продукцію в асортименті та кількості, узгодженій сторонами (а.с. 28), а також за договором № 0108 від 01.08.2014 р. на придбання послуг з ремонту, заміни та обладнання основних вузлів та запасних частин транспортного засобу замовника (а.с. 11).

На підтвердження правомірності формування податкового кредиту за серпень 2014 року з вищевказаним контрагентом-постачальником щодо придбання послуг, до перевірки було надано податкову накладну та рахунок-фактуру № 7 від 19.08.2014 р., акт виконаних робіт із заміни клапана гальмівного та хрестовини б/н від 19.08.2014 р., та платіжне доручення № 56 від 22.09.2014 р. (а.с. 29-31). При цьому, з наданих документів неможливо встановити, який саме автомобіль, та де саме ремонтувався (у м. Києві за місцезнаходженням контрагента, чи у м. Дніпропетровську), які запасні частини (та якої вартості) при цьому використовувалися, хоча це прямо передбачено умовами договору.

На підтвердження купівлі у ТОВ «Омега Люкс» дизельного палива обсягом 1 089 л та 481 л у відповідності до договору поставки, позивачем до перевірки надано податкові накладні та рахунки-фактури № 5 від 01.08.2014 р. та № 6 від 14.08.2014 р., платіжні доручення № 55 від 19.09.2014 р. та № 56 від 22.09.2014 р., а також товарно-транспортні накладні № 0108 від 01.08.2014 р. та № 1408 від 14.08.2014 р. (а.с. 32-39). При цьому, у поясненнях представник позивача зазначив, що дизельне паливо було придбано у м. Києві, перевезено на власному автомобілі Рено АЕ 0754 НН, та використано у власній господарській діяльності для виконання договорів про надання послуг з перевезення власним автотранспортом. Документів на підтвердження оприбуткування придбаного у ТОВ «Омега Люкс» в серпні 2014 року дизпалива по бухгалтерському обліку позивач не надав. В судовому засіданні 19.11.2015 року представником позивача надані документи на підтвердження оренди ФОП ОСОБА_1 вантажного автомобіля НОМЕР_3 (а.с. 139, 151-154).

Суми податку на додану вартість у розмірі 5 002, 24 грн. за цими господарськими операціями з ТОВ «Омега Люкс» позивачем включено до складу податкового кредиту за серпень 2014 року.

Надаючи оцінку наданим позивачем на підтвердження реальності вчинених господарських операцій по взаємовідносинам з ТОВ «Омега Люкс» у серпні 2014 року первинним документам, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 р. № 996-XIV, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно ст. 3 цього Закону, метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Статтею 9 цього Закону передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бутискладені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до ст. 2 Положення «Про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи. На вимогу контролюючих або судових органів та своїх контрагентів підприємство, установа зобов'язані за свій рахунок зробити копії таких документів на паперовому носії. Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Фізичні та юридичні особи, які беруть участь у здійсненні операцій, пов'язаних з прийомом і видачею грошових коштів, цінних паперів, товарно-матеріальних цінностей та інших об'єктів майна, забезпечуються підприємством, установою, що виконує ці операції, копіями первинних документів про таку операцію. Додаткові вимоги до порядку створення первинних документів про касові і банківські операції, рух цінних паперів, товарно-матеріальних цінностей та інших об'єктів майна передбачаються іншими нормативно-правовими актам.

«Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні», затвердженими наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 р., та «Переліком документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2009 р. № 207, прямо передбачено зобовязання платника податків належним чином оформлювати товарно-транспортні накладні як юридичні документи, що призначені для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку.

Так, згідно «Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2009 р. № 207, для водія юридичної особи або фізичної особи-підприємця, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах, обовязкова наявність: фотокопії ліцензії, засвідченої автомобільним перевізником, або ліцензійної картки; товарно-транспортної накладної; посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційного документу на транспортний засіб або іншого засвідченого в установленому порядку документа, що підтверджує право керування, користування чи розпорядження транспортним засобом; талону про проходження державного технічного огляду; полісу (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Для водія юридичної особи необхідним є також дорожній лист з відмітками про проведення передрейсових медичного огляду водія та огляду технічного стану транспортного засобу.

Відповідно до «Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні», затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 р., товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу. Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. За тих самих обставин суд не може прийняти до уваги акти списання ТМЦ по вищевказаним видатковим накладним, у звязку з не підтвердженням факту їх надходження та оприбуткування позивачем згідно зазначених зобовязань по господарським відносинам з ТОВ «Ініціатива». Пунктом 11.3 цих Правил передбачено, що оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля.

Отже, правомірність формування платником податку податкового кредиту визначається фактичним проведенням операцій платником податку зі своїми безпосередніми контрагентами, які оформлені належними документами.

За відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Порядок здійснення перевезень нафтопродуктів автомобільним транспортом визначений Інструкцією «Про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України», затвердженою Наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерством економіки України, Міністерством транспорту та зв'язку України, Державним комітетом України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 р. № 281/171/578/155, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.09.2008 р. за № 805/15496.

Зокрема, товарно-транспортні накладні на вивезення нафти або нафтопродуктів автотранспортом вантажоодержувача оформлюються на підставі довіреності вантажоодержувача, а під час постачання вантажовідправником - на підставі подорожнього листа автотранспортного підприємства.

У ТТН оператор зазначає номер резервуара, з якого відпущено нафту або нафтопродукт, розписується в ній і здає для оформлення. У ТТН зазначаються найменування, марка та вид нафти або нафтопродукту, об'єм, маса, густина і температура, за якої визначалась густина, а також дата і час виїзду автоцистерни з підприємства.

ТТН на відпущені зі складу нафту або нафтопродукти здаються до бухгалтерської служби не пізніше першої половини наступного дня разом з реєстром, який складається у двох примірниках. Реєстр підписують начальник цеху (старший оператор) та бухгалтер.

На відпущену нафту або нафтопродукти за заданою дозою на автоматизованих системах наливання ТТН оформлюється після завершення наливання за фактичними показниками лічильних механізмів.

Під час судового розгляду справи, не було спростовано висновок податкового органу про відсутність належного документального підтвердження ФОП ОСОБА_1 здійснення господарської діяльності з ТОВ «Омега Люкс» з придбання у серпні 2014 року дизельного палива, викладений у акті перевірки.

Так, надані позивачем на підтвердження здійснення поставки дизельного палива від ТОВ «Омега-Люкс» товарно-транспортні накладні № 0108 від 01.08.2014 р. та № 1408 від 14.08.2014 р. не містять даних щодо марки дизельного палива, його щільності, дати і часу виїзду автоцистерни з підприємства, відповідальної особи підприємства-відправника, транспортного засобу, яким здійснюється перевезення (із зазначенням номеру цистерни), водія та відповідальних за отримання товару осіб. До товарно-транспортних накладних також не долучено супровідних листів, довіреностей на отримання нафтопродуктів, реєстру, документів щодо оприбуткування дизельного палива ФОП ОСОБА_1

Суд також враховує, що здійснення торгівлі нафтопродуктами, зокрема, дизельним паливом, відноситься до виду діяльності, який передбачає отримання субєктом господарювання відповідної ліцензії у встановленому законом порядку.

Даних про наявність у ТОВ «Омега Люкс» такої ліцензії матеріали справи не містять.

Крім того, за даними контролюючого органу, ТОВ «Омега Люкс» у серпні 2014 року не сплачувало збір за провадження діяльності, повязаної із торгівлею нафтопродуктами, та у перевіряємому періоді не мало найманих працівників, транспортних засобів, необхідних умов для здійснення господарської діяльності (а.с. 53).

З матеріалів перевірки позивача також вбачається, що ТОВ «Омега Люкс» має стан - 0 платника податків за основним місцезнаходженням (зареєстровано платником ПДВ у Святошинському районі м. Києва), до основного виду діяльності даного підприємства відноситься організація будівництва будівель.

Отже, надання послуг у вигляді виконання робіт з ремонту транспортних засобів або здійснення торгівлі нафтопродуктами не відноситься до видів господарської діяльності контрагента-постачальника позивача.

Наведені обставини, а також відсутність у позивача передбачених вищевказаними положеннями закону належним чином оформлених первинних документів, свідчать про здійснення позивачем господарських відносин із зазначеним контрагентом без мети настання реальних наслідків, та про юридичну дефектність наданих до перевірки документів, а отже, вони не підтверджують правомірність формування позивачем податкового кредиту у серпні 2014 року.

Так, згідно абз. «а» п. 198.1 ст.198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання та виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

У відповідності до п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Пунктом 201.10 ст.201 ПК України визначено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до п. 198.6 ст.198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

В даному випадку, позивач не підтвердив належними та допустимими доказами факт придбання у ТОВ «Омега Люкс» у серпні 2014 року дизельного палива у кількості 1 089 л та 481 л, відповідно, а також послуг з ремонту та заміни клапана гальмівного та хрестовини. Надані ним на підтвердження вказаних операцій первинні документи не містять обовязкових реквізитів, передбачених ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (щодо змісту, обсягу господарської операції, дати і місця складання цих документів, тощо). Крім того, у позивача відсутні документи на підтвердження навантаження, розвантаження та транспортування придбаного дизпалива, його якості, та подальшого оприбуткування по бухгалтерському обліку.

Суд також враховує, що вид діяльності ТОВ «Омега Люкс» - організація будівництва будівель - не має нічого спільного ні з реалізацією дизпалива, ні з ремонтом автотранспорту.

Враховуючи наведені вище обставини у їх сукупності, суд вважає правомірним висновок податкового органу щодо безпідставного формування позивачем податкового кредиту в декларації з ПДВ за серпень 2014 року в сумі 5 002 грн. по взаємовідносинам з ТОВ «Омега Люкс».

Відповідно, підстави для скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 25.12.2014 р., яким позивачу збільшено грошове зобовязання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів на суму 6 252, 50 грн., в тому числі 5002 грн. за основним платежем, та 1250,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ч. 6 ст. 128, ст.ст. 160-162, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до ОСОБА_2 апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через ОСОБА_2 окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Якщо судом у відповідності до частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України було проголошено вступну та резолютивну частину постанови, а також в разі прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя ОСОБА_4