Справа № 816/350/16
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2016-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2016 р.Справа № 816/350/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.

Суддів: Макаренко Я.М. , Шевцової Н.В.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 05.04.2016р. по справі № 816/350/16

за позовом ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області

про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області від 24 листопада 2015 року №222-о в частині звільнення ОСОБА_1 з посади головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування єдиного внеску управління доходів і зборів з фізичних осіб з 24 листопада 2015 року за угодою сторін;

- поновити ОСОБА_1 у Державній податковій інспекції у м. Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування єдиного внеску управління доходів і зборів з фізичних осіб;

- стягнути з відповідача на її користь, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 60784 грн.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 05.04.2016р. по справі № 816/350/16 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м.Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області про поновлення на роботі відмовлено.

Позивач, ОСОБА_1, не погодилась з постановою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу. Свою незгоду з постановою суду обґрунтовує тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, при недоведеності обставин справи, та вважає, що її звільнення незаконне у зв'язку із тим, що під час проведення перевірки на неї здійснювався постійний тиск щодо написання заяви про звільнення за угодою сторін та попереджалося, що в разі ненаписання такої заяви позивача буде звільнено за результатами проведеного службового розслідування. Просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 05.04.2016р. по справі № 816/350/16 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь обставин справи, пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 195 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 згідно наказу ДПІ у м. Полтаві №166-о від 18 грудня 2013 року прийнята на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування єдиного соціального внеску управління доходів і зборів з фізичних осіб.

24 грудня 2013 року наказом №181-о переведена на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування єдиного внеску управління доходів і зборів з фізичних осіб (а.с. 47).

24 листопада 2015 року позивачем подано на ім'я в.о. начальника Державної податкової інспекції м. Полтави Головного управління ДФС у Полтавській області ОСОБА_2 заяву про звільнення ОСОБА_1 24 листопада 2015 року із займаної посади за угодою сторін, пункт 1 статті 36 КЗпП України (а.с. 54).

Наказом в.о. начальника Державної податкової інспекції м. Полтави Головного управління ДФС у Полтавській області від 24 листопада 2015 року №222-о позивача звільнено 24 листопада 2015 року з посади головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування єдиного внеску управління доходів і зборів з фізичних осіб за угодою сторін, пункт 1 статті 36 КЗпП України (а.с. 55).

Не погодившись із наказом від 24 листопада 2015 року №222-о, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був звільнений з Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області на законних підставах та у встановленому законом порядку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно зі ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 30 Закону України "Про державну службу" передбачено, що підставами припинення державної служби є ті, що визначені у Кодексі законів про працю України. Окрім цих підстав, державна служба також може бути припинена з підстав, визначених статтею 30 згаданого Закону.

При звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені цим Кодексом, якщо інше прямо не визначено спеціальним законом.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 38, 40, 41 КЗпП України).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

При цьому за угодою сторін, тобто за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, припиняється як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір (наприклад, контракт).

З огляду на положення ст.21 КЗпП України сторонами трудового договору є працівник та власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа, якими і приймається рішення про припинення трудового договору за угодою сторін.

Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму ВСУ від 01.04.1994 року N 4, від 26.10.1995 року № 18, від 25.05.1998 року № 15) судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України).

Звільнення за угодою сторін означає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк.

При цьому КЗпП України не передбачено обов'язкового зазначення у письмовій заяві про звільнення за згодою сторін дати, з якої особа бажає звільнитися, що свідчить про те, що така дата може бути визначена сторонами угоди і в усному порядку.

Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв'язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

За змістом наведених норм припинити трудовий договір можна в будь-який час після досягнення угоди між роботодавцем та працівником. Ініціатива про припинення договору може виходити як від працівника, так і від роботодавця. І якщо одна зі сторін погоджується на пропозицію іншої, вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору і наказом про звільнення за пунктом 1 статті 36 КЗпП України реалізовується вказана домовленість.

Отже, однією з ознак, характерних для звільнення за згодою сторін, тобто взаємного волевиявлення, є відсутність зобовязань сторін виконувати будь-які процесуальні дії одна стосовно іншої у вигляді попередження, зобовязання щодо працевлаштування, подання, погодження звільнення з відповідним органом тощо, а тому досягнення згоди між сторонами трудового договору є достатньою підставою для звільнення за пунктом 1 статті 36 КЗпП України.

Саме тому звільнення носить назву за угодою сторін - така угода досягається виключно між сторонами трудового договору та не передбачає участі будь-якої третьої особи.

Статтями 251, 252 Цивільного кодексу України визначено, що терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до абз.10 п.3 Порядку ведення особових справ державних службовців в органах виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 731, заяви про призначення, переміщення на іншу посаду, продовження терміну перебування на державній службі (для державних службовців, які займають посади першої категорії), звільнення з посади оформляються власноручно і підписуються із зазначенням дати. За змістом заяви керівником органу виконавчої влади приймається відповідне рішення, на підставі якого кадрова служба готує наказ (розпорядження).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 виявила бажання припинити трудовий договір саме за угодою сторін на підставі власноручно написаної заяви (а.с. 14).

При цьому згода в.о. начальника Державної податкової інспекції м. Полтави Головного управління ДФС у Полтавській області як субєкта призначення/звільнення позивача за угодою сторін надана шляхом накладення на заяві позивача резолюції "До наказу" та власноручного підпису в.о. начальника інспекції.

Таким чином, як правильно зазначено судом першої інстанції, угода сторін про звільнення ОСОБА_1 з 24.11.2015 року на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України досягнута сторонами при поданні письмової заяви та підтверджена в подальшому шляхом видання наказу в.о. начальника Державної податкової інспекції м. Полтави Головного управління ДФС у Полтавській області від 24.11.2015 року № 222-о про звільнення ОСОБА_1 з посади головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування єдиного внеску управління доходів і зборів з фізичних осіб за угодою сторін.

Колегія суддів вважає, що незазначення у заяві про звільнення дати під резолюцією керівників, з якої її повинно бути звільнено, не свідчить про недосягнення угоди сторін про звільнення з підстав невизначення між собою строку припинення трудових відносин, оскільки ні загальним, ні спеціальним законодавством не передбачено обовязковість дотримання сторонами трудового договору (контракту) письмової форми волевиявлення про звільнення.

Таким чином, враховуючи наявність заяви позивачки про звільнення із займаної посади за угодою сторін, а саме за п.1 ст.36 КЗпП України, в.о. начальника Державної податкової інспекції м. Полтави Головного управління ДФС у Полтавській області обґрунтовано видав наказ № 222-о від 24.11.2015 року.

Щодо тверджень позивача, що заява про звільнення з займаної посади за згодою сторін від 24.11.2015 року була написана під психологічним тиском та погрозами з боку посадових осіб Державної податкової інспекції м. Полтави Головного управління ДФС у Полтавській області, колегія суддів зазначає, що на підтвердження вказаних обставин позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів, зокрема заяви до вищестоящого податкового органу, органів внутрішніх справ, прокуратури, органів внутрішньої безпеки тощо.

Суд першої інстанції правомірно не прийняв посилання ОСОБА_1, як на підставу вчинення морального тиску проведення службового розслідування відносно неї, як належний доказ здійснення такого тиску, оскільки службове розслідування призначено щодо можливого порушення останньою вимог чинного законодавства та складає собою певну процедуру вчинення обов'язкових дій по підготовці, проведенню, оформленню результатів перевірки та прийнятті остаточного рішення, яке може бути оскаржене особою, щодо якої проводилось розслідування в адміністративному чи судовому порядку.

Крім того, колегія суддів зазначає, що службові розслідування щодо осіб уповноважених на виконання функцій держави, проводяться в разі можливих порушень вимог чинного законодавства та не можуть розцінюватися як безумовний тиск на працівника чи схиляння останнього до написання заяви про звільнення, якщо не носять систематичний (ідентичний) характер, а прийняті рішення за результатами їх проведення скасовуються в адміністративному чи судовому порядку за безпідставністю, що може свідчити про упереджене ставлення керівника установи до працівника.

З матеріалів справи встановлено, ОСОБА_1, не дочекавшись результатів службового розслідування, самостійно виявила бажання написати заяву про звільнення за угодою сторін.

З огляду на викладене, вищенаведені доводи позивача є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачем не надано доказів того, що заява про звільнення за угодою сторін була написана нею під тиском. Крім того матеріалами справи підтверджено, що заява була власноручно написана позивачем, що нею не заперечувалось.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при прийнятті в.о. начальником Державної податкової інспекції м. Полтави Головного управління ДФС у Полтавській області оскаржуваного наказу від 24 листопада 2015 року № 222-о не було порушено вимоги чинного законодавства, оскільки позивач був звільнений з Державної податкової інспекції м. Полтави Головного управління ДФС у Полтавській області на законних підставах та у встановленому законному порядку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 05.04.2016р. по справі № 816/350/16 суд дійшов вірних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 05.04.2016р. по справі № 816/350/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_3
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст ухвали виготовлений 11.07.2016 р.