Справа № 804/15011/15
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2016-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"01" червня 2016 р. справа № 804/15011/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко В.Є., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

за участю:

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представників відповідача Чохелі Т.Р., Маринченко Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.02.2016 р. у справі №804/15011/15

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

до Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області

про скасування податкового повідомлення-рішення, -

встановив:

У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 01.07.2015 p., податкове повідомлення-рішення № від 01.07.2015 p., рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 17.09.2015 р. та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 17.09.2015 р. №Ф-.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.02.2016 р. в задоволенні позову відмовлено повністю. Постанова мотивована тим, що відповідач діяв на підставі, у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач посилається порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Позивач, зокрема, зазначив, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що рішення про донарахування податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску від підприємницької діяльності було прийняте до прийняття рішення про анулювання свідоцтва платника єдиного податку, а саме: оспорюванні податкові повідомлення-рішення,

рішення про застосування штрафних санкцій та вимога про сплату боргу (недоїмки) були прийняті 01.07.2015 p., 17.09.2015 р. та 17.09.2015 p. відповідно, а рішення про анулювання свідоцтва платника єдиного податку лише 27.10.2015 р. Таким чином, на дату прийняття оспорюваних рішень, позивач як платник єдиного податку та пенсіонер за віком був звільнений від сплати податку на доходи фізичних осіб (п.297.1 ПК України) та єдиного соціального внеску (пункт 4 стаття 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування").

Зазначає, що суд не з'ясував, чи є чинним рішення про анулювання свідоцтва платника єдиного податку. В ході судових засідань представниками позивача було заявлено про те, що після отримання позивачем рішення від 27.10.2015 р. позивач розпочав процедуру його адміністративного оскарження, однак, відповіді на скаргу на сьогодні позивач не отримав.

Вказує, що суд в своїй постанові не спростовує висновки експертного дослідження Українського бюро лінгвістичних експертиз Національної академії наук України від 16.09.2015р. № 056/632, яке робить однозначний висновок: "Немає лінгвістичних підстав вважати, що категорія, зазначена формулюванням "платники єдиного податку та/або населення" у підпункту у підпункті 2 пункту 291.4 статті 291 ПК України не включає осіб, на яких вказує словесне позначення "фізичні особи, які здійснюють незалежну професійну діяльність".

Крім цього, рішення суду не враховує приписи п.1 ст.2 Цивільного кодексу України, згідно яких учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи.

Поняття "населення" та "фізична особа" є синонімами, виходячи з цього, можна зробити висновок про те, що діюче законодавство визначає загальне поняття "населення (фізичні особи)", яке в подальшому ділиться на окремі категорії, такі як чоловіки та жінки, працездатні та непрацездатні, військовозобов'язані, підприємці та таке інше.

Позивач звертає увагу на те, що суд також не взяв до уваги тлумачення поняття "населення" в Законах України "Про зайнятість населення" від 01.03.1991р. № 803-ХІІ, а також "Про зайнятість населення" від 05.07.2012p. № 5067-VI. Ці закони дають законодавче визначення терміну населення та ділять все населення на зайняте та незайняте.

Пункт 1 статті 11 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування", в редакції від 01.01.2011р., визначає хто відноситься до осіб, які забезпечують себе роботою самостійно - це особи які займаються адвокатською, нотаріальною, творчою та іншою діяльністю, пов'язаною з отриманням доходу безпосередньо від цієї діяльності.

Таким чином, можна зробити висновок про те, що до населення відносяться особи (фізичні особи) незалежно від обраної ними системи оподаткування отриманого ним доходу- наймані працівники, особи, які провадять незалежну професійну діяльність та ін.

Однак, суд не погоджується з таким тлумаченням поняття "населення" не визначаючи, які фізичні особи підпадають під це поняття, а які ні.

Також зазначає, що судом не враховано приписи п.4.1.4 ст.4 та п.56.21 ст.56 ПК України, які зобов'язують приймати рішення на користь платника податків, якщо норми законодавства неоднозначно трактують права та обов'язки платників податків. Застосування цих норм пов'язано з тим, що поняття "населення" можна тлумачити по-різному.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про задоволення позову.

В судовому засіданні представники позивача апеляційну скаргу підтримали.

Представники відповідача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечували.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що відповідачем проведено документальну позапланову перевірку позивача з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2012р. по 31.12.2014р.

Перевіркою встановлено порушення:

- п.44.1. п.44.3, п.44.6 ст.44. п.85.2 ст.85 ПК України, в частині ненадання до перевірки документів у повному обсязі;

- пп.177.5.2, п.177.5 ст.177 та пп.49.18.5 п.49.18 ст.49 ПК України в частині неподання податкових декларацій про майновий стан і доходи за II квартал 2012 року, 2012 рік. 2013 рік та 2014 рік;

- п.4 ч.2 ст.6 розділу III Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010р. №2464-VI (зі змінам та доповненнями), в частини неподання річних звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2012 рік, 2013 рік та 2014 рік;

- п.177.2 ст.177 ПК України, у результаті чого занижено податок на доходи фізичних осіб від провадження господарської діяльності у періоді, що перевірявся, на загальну суму 131962,56 грн., в т.ч.: за 2012 рік - 21018,60 грн., за 2013 рік - 60215,16, за 2014 рік - 50728,80 грн.;

- п.4 ч.1 ст.4., п.2 ч.1 ст.7, п.11 ст.8 розділу III Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року №2464-VI (зі змінами та доповненнями), з урахуванням ч.3 ст.7 розділу III цього Закону, у результаті чого занижено єдиний внесок у періоді, що перевірявся, на загальну суму 214077 грн.: у т.ч.: за 2012 рік в сумі 46845,00 грн., за 2013 рік в сумі 81012,67 грн., за 2014 рік в сумі 86219,78 грн.

За результатами перевірки складено акт №1496/225/04-03-17-01-27/НОМЕР_1 від 16.06.2015 року.

На підставі зазначеного акту відповідачем винесено:

- податкове повідомлення-рішення № від 01.07.2015 року, яким фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування за основним платежем 131962,56 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 33670,64 грн. всього на суму 165633,20 грн.;

- податкове повідомлення-рішення № від 01.07.2015 року, яким фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 нарахована сума грошового зобов'язання за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 510 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 17.09.2015 року в розмірі 19439,01 грн.;

- вимогу про сплату боргу від 17.09.2015 року №Ф- на суму 214077,45 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог виходячи з того, що нотаріус не є тією особою, з якою платнику єдиного податку другої групи дозволено мати господарські відносини в податковому режимі спрощеної системи оподаткування, тому позивач починаючи з II кварталу 2012 року повинен був перейти на загальну систему оподаткування, подавати відповідні податкові декларації та сплачувати податки на загальних підставах.

Проте, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в частині визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення № від 01.07.2015 p., рішення № від 17.09.2015 р. та вимоги від 17.09.2015 р. №Ф-, виходячи з наступного.

За висновком податкового органу, відповідно до акту №1496/225/04-03-17-01-27/НОМЕР_1 від 16.06.2015 року, що фізична особа-підприємець ОСОБА_5 надавала послуги по здачі в оренду власного нерухомого майна, перебуваючи на другій групі платників єдиного податку.

02.01.2012 року позивач уклав договір оренди приміщення з ОСОБА_2 та ОСОБА_6, у якому зазначено, що орендодавець здав в оренду орендарям приміщення нотаріальної контори за адресою АДРЕСА_1.

Податковим органом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є фізичними особами, які здійснюють незалежну професійну діяльність, основний вид діяльності - нотаріальна та інша юридична діяльність, що підтверджується свідоцтвами про право зайняття нотаріальною діяльністю.

На думку податкового органу, відповідач у другому кварталі 2012 року мав самостійно перейти на застосування іншої ставки (третьої групи платників єдиного податку) або відмовитись від спрощеної системи оподаткування та перейти на сплату інших податків і зборів, оскільки нотаріуси не є платниками єдиного податку та не підпадають під поняття "населення" в розумінні п.п.2 п.291.4 ст.191 ПК України.

Зазначене порушення, на думку податкового органу, призвело до заниження позивачем податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, на 131 962,56 грн. та не сплати єдиного внеску в розмірі 19 439,01 грн. за період з 01.04.2012 року по 31.12.2014 року.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із п.п.5 п.п.298.2.3 п.298.2 ст.298 ПК України платники єдиного податку зобов'язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у разі здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, або невідповідності вимогам організаційно-правових форм господарювання - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності або відбулася зміна організаційно-правової форми.

Згідно витягу з Реєстру платників єдиного податку від 17.07.2015 року №17734/10/04-03-17-04-16 позивач перебував на час видачі витягу на спрощеній системі оподаткування з 01.01.2012 року. Також у цьому витягу зазначений перелік видів діяльності, які позивач має право здійснювати:

- надання в оренду і експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна;

- надання комбінованих адміністративних послуг.

Відповідно до п. 299.11 ст. 299 ПК України у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої-третьої груп вимог, встановлених гл.1 розд. XIV ПК України, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб'єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем рішення про анулювання реєстрації платником єдиного податку №26169/10/04-03-17-04-16/НОМЕР_1 було прийнято 27.10.2015 року, тобто після прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення № від 01.07.2015 p., рішення № від 17.09.2015 р. та вимоги від 17.09.2015 р. №Ф-.

Отже, на час прийняття зазначених рішень та вимоги реєстрація позивача платником єдиного податку другої групи не була скасована.

Крім того, як з'ясовано у судовому засіданні, податковий орган, отримавши скаргу на рішення про анулювання реєстрації платником єдиного податку від 27.10.2015 р., не надав у встановленому порядку відповіді на неї.

Відповідно до п.56.2 ст.56 ПК України у разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Відповідно до п.56.9 ст.56 ПК України керівник (його заступник або інша уповноважена посадова особа) відповідного контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи), така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи) про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.

Отже, відповідно до положень п.56.9 ст.56 ПК України рішення відповідача про анулювання реєстрації позивача платником єдиного податку від 27.10.2015 р. є скасованим.

Відповідно до п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з п.п.2 п.291.4 ст.291 ПК України до платників єдиного податку, які відносяться до другої групи, належать фізичні особи-підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв:

- не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб;

- обсяг доходу не перевищує 1 000 000 гривень.

Згідно з п.п. 14.1.226 п.14.1 ст.14 ПК України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

За приписами ст.3 Закону України "Про нотаріат", нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності, а також здійснює функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у порядку та випадках, встановлених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно п. 178.2 ст.178 розділу IV "Податок на доходи фізичних осіб" ПК України доходи громадян, отримані протягом календарного року від провадження незалежної професійної діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Тобто, приватний нотаріус є самозайнятою особою, яка провадить незалежну професійну діяльність, та не є платником єдиного податку.

За висновком суду першої інстанції та на думку відповідача зазначене свідчить про те, що позивачем було порушено вимоги, встановлені гл.1 розд. XIV ПК України, що є підставою для анулювання реєстрації позивача як платника єдиного податку другої групи.

Але, із положень ПК України не можна зробити однозначного висновку, що самозайнята особа не належить до населення, а також відсутня пряма заборона для платника єдиного податку другої групи щодо надання послуг такій категорії осіб.

Відповідно до пп.4.1.4. п.4.1. ст.4 ПК України податкове законодавство України ґрунтується на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Відповідно до п.56.21. ст.56 ПК України у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

На думку колегії суддів, поняття "населення", що використано у диспозиції п.п.2 п.291.4 ст.291 ПК України припускає неоднозначне (множинне) трактування.

Отже, з урахуванням положень пп. 4.1.4. п. 4.1. ст.4 ПК України та п.56.21. ст.56 ПК України, положення п.п.2 п.291.4 ст.291 ПК України в частині тлумачення поняття "населення" мало бути застосовано податковим органом на користь платника податку.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" Європейський суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права), у зв'язку з тим, що:

- відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим і, таким чином, не відповідало вимозі "якості" закону та не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника;

- національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Отже, колегія суддів вважає, що слід застосувати такий підхід, як передбачає ст.4 та 56 ПК України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення № від 01.07.2015 p., рішення № від 17.09.2015 р. та вимога від 17.09.2015 р. №Ф- були прийняті відповідачем не на підставі та не у встановленому законом порядку, тому позовні вимоги позивача в частині визнання неправомірними та скасування цих рішень підлягають задоволенню.

Щодо податкового повідомлення-рішення № від 01.07.2015 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.85.2. ст.85 ПК України платник податків зобов'язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов'язані з предметом перевірки. Такий обов'язок виникає у платника податків після початку перевірки.

Для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (п.44.1 ст.44 ПК України).

Незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 гривень (п.121.1 ст.121 ПК України).

Згідно акту №1496/225/04-03-17-01-27/НОМЕР_1 від 16.06.2015 року перевіркою дотримання вимог законодавства щодо забезпечення зберігання первинних документів, звітності, інших документів, пов'язаних із обчисленням і сплатою податків (єдиного внеску, зборів), ведення яких передбачено законодавством, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, встановлено порушення п.44.1, п. 44.3, п.44.6 ст.44, п.85.2 ст.85 ПК України, в частині ненадання до перевірки документів у повному обсязі, а саме: документів, що підтверджують доходи (акти виконаних робіт (наданих послуг), рахунки, платіжні документи).

Судом встановлено, що таких документів під час перевірки не було надано.

Позивач по справі не спростував зазначені обставини, встановлені відповідачем, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність повідомлення-рішення № від 01.07.2015 року, яким фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 нарахована сума грошового зобов'язання за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 510 грн.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають цим обставинам, що є підставою для скасування постанови суду з ухваленням нового рішення відповідно до ст. 202 КАС України.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 202 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.02.2016 р. у справі №804/15011/15 скасувати в частині відмови у визнанні протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення № від 01.07.2015 p., рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 17.09.2015 р. та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 17.09.2015 р. №Ф- та задовольнити позовні вимоги в цій частині.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 01.07.2015 p., рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 17.09.2015 р. та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 17.09.2015 р. №Ф-.

В решті постанову суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України упродовж двадцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун