Справа № 2а-469/11
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2016-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" липня 2016 р. м. Київ К/800/4974/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Цуркана М.І. (головуючий),
Сороки М.О., Черпіцької Л.Т.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Стрілківської сільської ради Старосамбірського району Львівської області, виконавчого комітету Стрілківської сільської ради Старосамбірського району Львівської області, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання незаконними рішень, що переглядається за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Старосамбірського районного суду Львівської області від 1 квітня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 3 лютого 2016 року,

у с т а н о в и л а :

У серпні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Стрілківської сільської ради Старосамбірського району Львівської області (далі - Стрілківська сільрада), виконавчого комітету Стрілківської сільської ради Старосамбірського району Львівської області (далі - виконком Стрілківської сільради), треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання незаконними рішень Стрілківської сільради від 17 серпня 2010 року № 557 «Про передачу земельних ділянок у власність», від 18 липня 2012 року № 187 «Про внесення змін» та рішення виконкому Стрілківської сільради від 26 липня 2010 року № 55 «Про надання дозволу на проведення перебудови сараю на гараж в АДРЕСА_1».

Зазначав, що оскаржуваними рішеннями сусідньому землекористувачу - ОСОБА_5 передано у власність земельну ділянку площею 100 кв. метрів (згодом площу зменшено до 66 кв. метрів) та надано право перебудувати сарай на гараж.

Посилаючись на те, що відповідна ділянка знаходиться у 25-метровій водоохоронній зоні потічка «Безіменний», крім того, будівництво порушує право позивача користуватися належною йому земельною ділянкою, просив визнати незаконними вказані рішення Стрілківської сільради та її виконкому.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Постановою Старосамбірського районного суду Львівської області від 1 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 3 лютого 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані рішення скасувати, а позов задовольнити.

Заслухавши доповідача, здійснивши перевірку матеріалів справи та доводів касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що згідно з договором довічного утримання від 30 квітня 2007 року ОСОБА_7 передала у власність ОСОБА_6 житловий будинок з господарськими будівлями, які знаходяться в АДРЕСА_1, за що ОСОБА_6 зобов'язувалася забезпечувати ОСОБА_7 утриманням та доглядом довічно. На земельній ділянці, яка знаходиться у віданні Стрілківсьї сільради, розташований один дерев'яний житловий будинок та господарські будівлі: стайня під літ. Б., літня кухня під літ. В, стодола під літ. Г, сарай під літ. Д, гараж під літ. Е, убиральня під літ. К, сарай під літ. Ж, колодязь під літ. Кл і огорожа під цифрою 1-2.

Оскільки ОСОБА_6 приватизовано не всю земельну ділянку, якою користувалася ОСОБА_7, ОСОБА_5 звернувся до Стрілківської сільради із заявою про надання земельної ділянки у власність. Окрім зазначеного, ОСОБА_5 звернувся до виконкому Стрілківської сільради із заявою про надання дозволу на перебудову сараю на гараж.

Рішенням виконкому Стрілківської сільради від 26 липня 2010 року № 55 «Про надання дозволу на проведення перебудови сараю на гараж в АДРЕСА_1» дозволено ОСОБА_5 проведення перебудови сараю на гараж в АДРЕСА_1.

Рішенням Стрілківської сільради від 17 серпня 2010 року № 557 «Про передачу земельних ділянок у власність» ОСОБА_5 безкоштовно передано земельну ділянку для будівництва та обслуговування гаражу в АДРЕСА_1, площею 100 кв.м.

Рішенням Стрілківської сільради від 18 липня 2012 року № 187 «Про внесення змін» внесено зміни у рішення № 557 та змінено площу переданої ОСОБА_5 земельної ділянки із 100 кв.м. на 66 кв.м.

Відмовивши в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що відповідачі при прийнятті оскаржуваних рішень не порушили норм чинного законодавства, прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Колегія суддів вважає такі висновки передчасними.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, земельна ділянка в АДРЕСА_1, на якій ОСОБА_5 дозволено проведення перебудови сараю на гараж (рішення Стрілківської сільради № 55) та яку передано йому для будівництва та обслуговування гаражу (рішення Стрілківської сільради № 557), знаходиться на березі потічка.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положенням частини першої статті 3 Водного кодексу України (далі - ВК) усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд.

До водного фонду України належать поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти (пункт 1 частини другої статті 3 ВК).

Відповідно до частини першої статті 58 Земельного кодексу України (далі - ЗК) та статті 4 ВК до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Для створення сприятливого режиму водних об'єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

За правилами статті 60 ЗК та статті 88 ВК уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60, 62 ЗК та статтями 88, 90 ВК.

Так, відповідно до статті 60 ЗК, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною, зокрема, для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 га - 25 метрів.

Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 листопада 2004 року за № 1470/10069), у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у своїх постановах від 21 травня 2014 року, від 5 листопада 2014 року, від 12 листопада 2014 року, від 19 листопада 2014 року, від 17 грудня 2014 року, від 24 грудня 2014 року і суди мають їх врахувати при ухваленні рішення у цій справі.

При цьому, судам також необхідно звернути увагу та встановити чи не видано ОСОБА_5 правовстановлюючих документів на передану земельну ділянку та гараж, оскільки за таких обставин спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 17 КАС (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

У разі отримання ОСОБА_5 правовстановлюючих документів, спір у справі, що розглядається, буде стосуватися права власності третьої фізичної особи на земельну ділянку, тобто цивільного права, а отже таку справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція вже була висловлена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року та 9 лютого 2016 року (справи № 21-3296а15 та № 21-5465а15 відповідно).

Вказані обставини залишені судами поза увагою, що дає підстави стверджувати про невідповідність рішень судів вимогам законності та обґрунтованості, які встановлені статтею 159 КАС, а отже є підставою для їх скасування та направлення справи на новий розгляд у відповідності до вимог частини другої статті 227 КАС.

На підставі викладеного, керуючись статтями 220, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Старосамбірського районного суду Львівської області від 1 квітня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 3 лютого 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді М.І.Цуркан

М.О.Сорока

Л.Т.Черпіцька