Справа № 653/3805/15-а
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2016-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2016 р.м.ОдесаСправа № 653/3805/15-а

Категорія: 10.2 Головуючий в 1 інстанції: Венглєвська Н.Б.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Танасогло Т.М.,

суддів - Бойка А.В.,

- Яковлєва О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Генічеського районного суду Херсонської області від 20 квітня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Генічеському районі Херсонської області, третя особа без самостійних вимог Пенсійний Фонд України про визнання бездіяльності та дій неправомірними та зобов'язання призначити виплату пенсію,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Генічеському районі Херсонської області, третя особа без самостійних вимог Пенсійний Фонд України про визнання бездіяльності та дій неправомірними та зобов'язання призначити виплату пенсію, визнання незаконною їх бездіяльність щодо не призначення, не нарахування і не виплати позивачці пенсії за віком, а також визнання неправомірними дій по відмові в призначенні та виплаті пенсії за віком та зобов`язання відповідача призначати і виплачувати пенсію за віком з 03 серпня 2014 року, дати першого звернення за призначенням у розмірі не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатністю.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона є громадянкою України на підставі паспорту виданого їй 08 жовтня 1998 року, який продовжено до 08 жовтня 2018 року, ОСОБА_2 є особою похилого віку /68 років/, яка потребує пенсійного і соціального забезпечення, оскільки досягла пенсійного віку і має достатній страховий стаж, що обумовлює її право на призначення пенсії за віком. У 2000 році позивачка виїхала з України на постійне проживання до Ізраїлю, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль. Перед виїздом за кордон вона працювала і мешкала в м.Сімферополь АР Крим. Згідно записів у трудовій книжці трудовий стаж позивачки приблизно складає 28 років, у даний час вона не працює. При віці 68 років і страховому стажі більш ніж 28 років позивачка досягла усіх встановлених ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» умов призначення пенсії за віком, так як згідно даної норми особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Постановою Генічеського районного суду Херсонської області від 20 квітня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також у зв'язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

ОСОБА_2 є особою похилого віку /68 років/, має трудовий стаж понад 28 років.

У 2000 році виїхала з України на постійне проживання до Ізраїлю, де була прийнята на консульський облік в консульському відділені посольства України в Державі Ізраїль.

До виїзду за кордон позивачці виповнилось 53 роки і вона мешкала і працювала в м.Сімферополь АР Крим.

08 жовтня 1998 року вона отримала паспорт громадянина України з правом виїзду за кордон, дію якого було продовжено до 08 жовтня 2018 року. До виїзду і на сьогоднішній час позивачці пенсія не призначалась в Україні, відповідно пенсійних виплат позивачка не отримує.

03 серпня 2014 року представник позивачки звернувся із заявою та необхідними документами до Пенсійного фонду України для вирішення питання призначення пенсії, однак заява залишилась без задоволення, у зв'язку з чим позивачка звернулась до Окружного адміністративного суду м.Києва.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 27 листопада 2014 року зобов'язано управління Пенсійного фонду України розглянути заяву позивачки від 03 серпня 2014 року про призначення пенсії та надати відповідь на вказану заяву, зазначивши при цьому територіальне управління Пенсійного фонду України, до якого позивачка може подати заяву про призначення пенсії та роз'яснити порядок звернення із заявою про призначення пенсії та перелік документів, які мають подаватися разом із заявою.

20 січня 2015 року Пенсійним фондом України визначено територіальні органи ПФУ до яких може звернутися позивачка із заявою про призначення пенсії, включаючи управління ПФУ в Генічеському районі Херсонської області як такі, що мають повноваження розглянути по суті заяву позивача, призначити і виплачувати пенсію.

07 червня 2015 року уповноважений представник позивачки звернувся до Управління Пенсійного фонду в Генічеському районі Херсонської області із заявою про призначення і виплати пенсії за віком ОСОБА_2

До заяви було додано усі документи, що підтверджують право ОСОБА_2 на пенсію: копія свідоцтва про народження, копія паспорту, копія картки платника податків, копія трудової книжки, копія постанови окружного адміністративного суду м.Києва від 27 листопада 2014 року, копія листа ПФУ від 20 січня 2015 року.

08 липня 2015 року відповідач відмовив ОСОБА_2 у поновленні виплати пенсії на підставі того, що Порядок виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території АР Крим та м.Севастополя не поширюється на позивачку, оскільки вона не проживає на території АР Крим та м.Севастополя і не є громадянкою України.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням Пенсійного фонду України позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на момент виїзду з України на постійне проживання до Ізраїлю позивачка не досягла пенсійного віку, до того ж у неї відсутні відомості про реєстрацію і проживання, як на момент виїзду, так і на момент звернення про призначення їй пенсії за віком, то підстав для задоволення вимог про призначення їй даної пенсії немає До того ж, суд першої інстанції зазначає, що Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» набув чинності з 01 січня 2004 року, а тому згідно зі статтею 58 Конституції України його норми не можуть розповсюджуватися на правовідносини, що виникли у 2000 році. Як наслідок факт визнання неконституційними положень зазначеного Закону не змінює правового врегулювання спірних правовідносин.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

На підставі наведеного з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Згідно частини 2 статті 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Відповідно до ч.1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 р. № 1207-VII сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визначено тимчасово окупованою територію.

Частиною 2 статті 7 названого Закону передбачено, що виплата пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території і не отримують пенсій та інших соціальних виплат від уповноважених органів Російської Федерації, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Також, відповідно до пункту 14-4 Розділу XV Прикінцеві положення Закону України № 1058-IV громадяни України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримали громадянства Російської Федерації та не одержують пенсії та соціальні послуги від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, мають право на отримання виплат згідно з цим Законом у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014р. №234 (далі - Порядок).

Згідно пункту 2 цього Порядку пенсійне забезпечення осіб, які отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей) або згідно з міжнародними договорами України з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та надання таким особам соціальних послуг здійснюються визначеними Пенсійним фондом України головними управліннями Пенсійного фонду України, а осіб, які отримують пенсію відповідно до інших законодавчих актів, - управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах.

Постановою правління Пенсійного фонду України №13-4 від 07 липня 2014 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 14 липня 2014 року за № 804/25581, головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області визначено органом, що здійснює пенсійне забезпечення та надає соціальні послуги особам, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя та отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей) або згідно з міжнародними договорами України з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом пунктів 3, 4 Порядку особи подають територіальному органові заяву про отримання пенсії відповідно до законодавства України із зазначенням місця проживання (реєстрації) та паспорт громадянина України (паспорт громадянина України для виїзду за кордон). За бажанням особи зазначені документи можуть бути подані її представником, який пред'являє документ, що посвідчує його особу, та подає документ (нотаріально засвідчену копію), що підтверджує його повноваження, або надіслані поштою. У таких випадках справжність підпису на заяві засвідчується нотаріально. Територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів Російської Федерації, зазначених у пункті 1 цього Порядку. Виплата пенсії після надходження пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

Відповідно до пункту 6 Порядку переказ пенсії особам проводиться за умови подання щороку до 31 грудня територіальному органові документа про посвідчення факту, що фізична особа є живою, або паспорта громадянина України (паспорта громадянина України для виїзду за кордон). У разі неподання зазначених документів виплата пенсії припиняється з 1 січня наступного року та поновлюється після їх подання.

Порядок звернення осіб за призначенням (перерахунком), поновленням виплати пенсії особам, переведенням з одного виду пенсії на інший, наданням соціальних послуг, а також підтвердження факту неодержання пенсії та соціальних послуг від органів Російської Федерації, зазначених у пункті 1 цього Порядку, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням з Мінсоцполітики.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 з 2000 року проживає в Ізраїлю, згідно паспорту виданого їй 08 жовтня 1998 року, який продовжено до 08 жовтня 2018 року, є громадянкою України, досягла пенсійного віку /68 років/ і має достатній страховий стаж, що обумовлює її право на призначення пенсії за віком, таким чином потребує пенсійного і соціального забезпечення.

03 серпня 2014 року згідно Порядку виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року №234, представник позивачки звернувся із заявою та з усіма необхідними документами до Пенсійного фонду України для вирішення питання призначення пенсії.

Однак, не зважаючи на те, що позивачка надала всі необхідні докази того, що вона має право на отримання пенсії за віком, їй відмовлено у задоволенні заяви, посилаючись на те, що виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території АР Крим та м.Севастополя не поширюється на осіб, які не проживають на території АР Крим та м.Севастополя і не є громадянами України.

Даний висновок відповідача спростовується матеріалами, оскільки у 2000 році позивачка виїхала з України на постійне проживання до Ізраїлю, однак вона є громадянкою України згідно наявного в матеріалах справи паспорта громадянина України з правом виїзду за кордон, дію якого було продовжено до 08 жовтня 2018 року.

Таким чином, колегія суддів аналізуючи вищезазначені норми законодавства вважає, що позивачці неправомірно відмовлено у задоволенні заяви, оскільки право громадянина на одержання призначеної їй пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами, тому позивачка, як громадянка України, має право на отримання призначеної їй пенсії за віком незалежно від місця проживання.

До того ж, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що згідно статті 58 Конституції України норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», які набули чинності з 01 січня 2004 року не можуть розповсюджуватися на правовідносини, що виникли у 2000 році, оскільки як вбачається з матеріалів справи, на момент виїзду на постійне проживання до Ізраїлю позивачка не досягла пенсійного віку, таким чином у 2000 році ОСОБА_2 не могла мати жодних правовідносин з органами Пенсійного фонду України, а набула це право лише після досягнення віку 60 років, тобто у 2007 році, після набрання чинності норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Разом з тим, ч.2 ст. 11 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Колегія суддів зазначає, що призначення, виплати чи припинення виплат пенсії відноситься виключно до функцій органів Пенсійного фонду України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 2 ст. 162 КАС України встановлено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; зобов'язання відповідача вчинити певні дії; зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; стягнення з відповідача коштів; тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

При цьому, колегія суддів наголошує, що скасування рішення Управління Пенсійного фонду України в Генічеському районні Херсонської області від 08 липня 2015 року №2184/08 про відмову у призначенні пенсії позивачці є належним способом захисту прав позивача.

Поряд з цим, відповідно до ч.2 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд не наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача прийняти будь-яке рішення.

Аналогічна правова позиція підтверджується численною судовою практикою, зокрема, постановою Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 року № П-278/10, встановлено, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем. Зазначена позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 31 липня 2014 року у справі № К/800/62158/13.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що відповідач не може позбавити позивача права на отримання пенсії за ознакою місця проживання, однак, при цьому адміністративний суд не може зобов'язати відповідача призначити пенсію, без розгляду заяви по суті.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що для захисту прав та інтересів позивача необхідно вийти за межі позовних вимог, та зобов'язати відповідача повторно розглянути подану представником позивача заяву від 03 серпня 2014 року про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду, викладених у цій постанові.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при повному встановленні фактичних обставин справи порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим постановлене судове рішення на підставі ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 195, 197; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 202; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 207; ч.5 ст. 254 КАС України, судова колегія, -

ПО С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Генічеського районного суду Херсонської області від 20 квітня 2016 року скасувати.

Прийняти у справі нову постанову якою позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Генічеському районі Херсонської області від 08 липня 2015 року №2184/08 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_2.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Генічеському районі Херсонської області повторно розглянути заяву від 03 серпня 2014 року про призначення пенсії ОСОБА_2, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині даного судового рішення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направленні її копій сторонам та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі.

Головуючий: Т.М. Танасогло

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.В. Яковлєв