Справа № 2а-8716/12/2670
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2016-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 2а-8716/12/2670 Головуючий у 1-й інстанції: Шулежко В.П. Суддя-доповідач: Шурко О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

30 червня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Дуденкові О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2016 р. у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Проксис" до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2016 р. позов задоволено: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 11.06.2012 № та № , прийняті ДПІ у Печерському районі м. Києва ДПС (правонаступником є Державна податкова інспекція у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві); присуджено на користь ТОВ "Проксис" за рахунок бюджетних асигнувань ДПІ у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 2146 грн.

Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначені апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.05.2012 за результатами документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ "Проксис" з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ПАФ "ДРОС" за період з 01.01.2008 по 31.03.2012, проведеної на підставі пп. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України (далі - ПК України) на виконання постанови слідчого ВРЕЗ СВ Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 03.04.2012, ДПІ у Печерському районі м. Києва ДПС складено Акт № 287/22-8/33101280 (далі - Акт перевірки), яким встановлено порушення позивачем: ст. 185, п.п. 198.1, 198.6 ст. 198 ПК України та, як наслідок, заниження податку на додану вартість на загальну суму у розмірі 1722988,56 грн.; пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України та, як наслідок, заниження податку на прибуток на загальну суму у розмірі 1968459 грн.

11.06.2012 на підставі Акту перевірки ДПІ у Печерському районі м. Києва ДПС винесено податкові повідомлення-рішення: № , яким у зв'язку з порушенням вказаних норм ПК України позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 1722988 грн., а також застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 430748 грн.; № , яким у зв'язку з порушенням вказаних норм ПК України позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 1968459 грн., а також застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 492115 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено порушення позивачем вимог податкового законодавства України.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи, позивачу на підставі договору поставки від 21.07.2011 № 21072011 з ПАФ "ДРОС" (далі - Договір), поставлено комплектуючі до комп'ютерної техніки, кріплення та інше в асортименті, що підтверджується належним чином оформленими видатковими та податковими накладними, копії яких наявні в матеріалах справи. За результатами вказаних господарських операцій позивач сформував податковий кредит за спірний період на суму у розмірі 1722988 грн.

Водночас, з аналізу Акту перевірки вбачається, що підставою для висновку відповідача про порушення позивачем ст. 185, п.п. 198.1, 198.6 ст. 198 ПК України та, як наслідок, заниження податку на додану вартість на загальну суму у розмірі 1722988,56 грн., а також про порушення пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України та, як наслідок, заниження податку на прибуток на загальну суму у розмірі 1968459 грн., стала встановлена ним нікчемність вказаного Договору внаслідок показань при допиті в якості свідка директора ПАФ "ДРОС" ОСОБА_2 у протоколі допиту від 06.03.2012, який показав, що він є лише номінальним директором вказаної фірми, а фінансово-господарською та іншою діяльністю займається засновник фірми. Також повідомив, що ніякі фінансово-господарські, звітні та інші документи він не складав та нікого на це не уповноважував, а які документи ПАФ "ДРОС" підписував та який їх зміст він не пам'ятає.

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним та правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

При цьому колегія суддів апеляційного суду зауважує, що вчинення платником податків дій, що мають своїм результатом одержання податкової вигоди (звільнення від оподаткування, зменшення бази або ставки оподаткування, одержання права на залік або відшкодування податку на додану вартість тощо), саме по собі не означає, що відповідні правочини були вчинені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Тому, для встановлення факту вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, зокрема, з метою ухилення від сплати податків, необхідно встановити необґрунтованість отриманої платником податків податкової вигоди, наприклад, внаслідок її виникнення не у зв'язку із здійсненням реальної підприємницької або іншої економічної діяльності.

З огляду на принцип персональної відповідальності платника податку право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції.

Оскільки наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, то факт виконання поставки товару входить до предмету доказування у справі.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 31.03.2011 у справі № К-12509/08.

Чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, зокрема, тим, який не був постачальником товарів (послуг), на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 31.01.2011 у справі № 21-47а10.

Колегія суддів звертає увагу, що зобов'язання за Договором між ТОВ "Проксис" та ПАФ "ДРОС" виконувались сторонами у повному обсязі, що підтверджується відповідними видатковими та податковими накладними. Реальність спірних господарських операцій підтверджується також залученими до матеріалів справи договором поставки від 10.08.2010 № 10-08/МТО, укладеним позивачем з ПАТ "СНВО "Імпульс", видатковими та податковими накладними, з метою виконання якого здійснювались спірні господарські операції та, відповідно, останні підтверджують реалізацію позивачем поставленого ПАФ "ДРОС" товару на користь вказаного товариства.

Що ж стосується доводів податкового органу, які ґрунтуються на матеріалах досудового розслідування, а саме: на протоколі допиту свідка директора ПАФ "ДРОС" ОСОБА_2, то колегія суддів їх не бере до уваги оскільки допитаний в якості свідка ОСОБА_2, у спірний період, показав, що показання у протоколі допиту від 06.03.2012 він надав під тиском з боку працівників правоохоронних органів і з приводу протиправності дій яких він звертався до прокуратури та відповідача. При цьому, свідок підтвердив укладення Договору з ТОВ "Проксис" та здійснення спірних господарських операцій, а також повідомив про обставини та економічну доцільність вчинення таких операцій. Як вбачається з залучених до матеріалів справи заяв ОСОБА_2 від 11.06.2012 до заступника Генерального прокурора України - прокурора міста Києва та начальника ДПІ у Печерському районі м. Києва, останній повідомляв про здійснення на нього тиску та просив, зокрема, взяти до уваги, що інформація, викладена в тексті протоколу допиту ОСОБА_2 від 06.03.2012, є такою, що не відповідає дійсності та сфальсифікованою співробітниками правоохоронних органів, а протокол підписаний виключно через погрози.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що постановою СВ ФР ДПІ у Деснсянському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 31.07.2013 про закриття кримінальної справи, за результатами розгляду матеріалів кримінального провадження № 0000023, за фактом умисного ухилення службовими особами ТОВ "Проксис" від сплати податків у особливо великому розмірі, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України, вказане кримінальне провадження у відношенні службових осіб ТОВ "Проксис" за фактом умисного ухилення від сплати податків при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин, зокрема, з ПАФ "ДРОС", у зв'язку з відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення, - закрито.

Отже, зважаючи на встановлені обставини суд приходить до висновку, що фактичний рух активів, так само як і зміни у власному капіталі та зобов'язаннях позивача у зв'язку з його господарською діяльністю в рамках спірних правовідносин мали місце.

Разом з тим, податковим органом не надано документальних підтверджень відсутності фактичного виконання ПАФ "ДРОС" господарських операцій за спірним Договором, наявності факту узгодженості його дій з ТОВ "Проксис" з метою незаконного отримання податкових вигод або обізнаності позивача з такими діями ПАФ "ДРОС".

Таким чином, твердження відповідача про нікчемність укладеного позивачем з ПАФ "ДРОС" правочину є необґрунтованими належними засобами доказування припущеннями, оскільки, позиція податкового органу щодо суперечності спірного Договору інтересам держави не підкріплена належними доказами чи відповідними судовими рішеннями.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Вищого адміністративного суду України від 08.01.2013 у справі № К/9991/34364/12.

Більш того, такі висновки податкового органу не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 25.09.2013 у справі № К/9991/82116/12.

Матеріали справи свідчать про те, що на момент підписання відповідних видаткових та податкових накладних, юридична особа ПАФ "ДРОС" не була припинена, доказів існування вироків суду у кримінальних справах, якими б встановлювався факт фіктивного підприємництва, відповідачем не надано.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів погоджуються з висновком суду першої інстанції, що правочин між ТОВ "Проксис" та ПАФ "ДРОС" укладений з метою здійснення передбаченої законодавством підприємницької діяльності, наявність у ТОВ "Проксис" та ПАФ "ДРОС" умислу на укладення вказаного Договору з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, відповідачем не доведено, натомість встановлено факт здійснення відповідних господарських операцій, а тому вказаний правочин не може розглядатись як нікчемний з мотивів його завідомої суперечності інтересам держави і суспільства відповідно до ст. 228 ЦК України.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового спишу платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Відповідно до пп.14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Водночас відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків».

Як встановлено судом, сума ПДВ у розмірі 1722988 грн. віднесена позивачем до складу податкового кредиту на підставі податкових накладних, виписаних ПАФ "ДРОС". На момент складання вказаних податкових накладних ПАФ "ДРОС" було включено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а також зареєстровано платником податку на додану вартість відповідно до чинного законодавства, з урахуванням чого суд приходить до висновку про наявність у нього права на складання податкових накладних. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Вищого адміністративного суду України від 10.01.2012 у справі № К/9991/81953/11.

Отже, наявність реєстрації цієї особи на час вчинення спірних операцій є свідченням наявності у неї необхідного обсягу правосуб'єктності для здійснення таких операцій, тоді як перевірка проведення такої реєстрації з дотриманням вимог законодавства перебуває поза межами можливого контролю платника. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Вищого адміністративного суду України від 03.05.2012 у справі № К/9991/11271/12.

Таким чином, сума податку на додану вартість у розмірі 1722988 грн., віднесена ТОВ "Проксис" до податкового кредиту, підтверджується податковими накладними, оформленими відповідно до вимог ст. 201 ПК України та Порядку № 969 та № 1379.

Враховуючи викладене, формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість на підставі виписаних ПАФ "ДРОС" податкових накладних, за висновком суду, є правомірним та повністю відповідає вимогам чинного законодавства, у зв'язку з чим викладений в Акті перевірки висновок відповідача про порушення позивачем ст. 185, п.п. 198.1, 198.6 ст. 198 ПК України є необґрунтованим та таким, що не відповідає чинному законодавству та дійсним обставинам справи.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що витрати позивача за Договором з ПАФ "ДРОС" підтверджуються належним чином оформленими первинними документами, а тому також безпідставним та необґрунтованим є висновок Акту перевірки про порушення позивачем пп. 139.1.9 п. 139.1 ст.139 ПК України.

Як вже зазначено, перевірку, за наслідками якої прийнято оспорювані акти індивідуальної дії, проведено на підставі пп. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78 ПК України та на виконання постанови слідчого ВРЕЗ СВ Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 03.04.2012.

З приводу зазначеного колегія суддів звертає увагу на наступне.

Системний аналіз норм Податкового кодексу України дає підстави для висновку про те, що матеріали позапланової перевірки, проведеної на підставі пп. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78 ПК України, можуть бути підставою для прийняття податкових повідомлень-рішень лише після винесення судом обвинувального вироку, що набрав законної сили, або винесення рішення про закриття кримінальної справи за нереабілітуючими підставами.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 29.10.2015 у справі № К/800/33603/13.

Таким чином, матеріали перевірки та висновки контролюючого органу, викладені в Акті перевірки, що призначена на виконання постанови слідчого ВРЕЗ СВ Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 03.04.2012 відповідно до кримінально-процесуального закону, до дня набрання законної сили відповідним рішенням у кримінальній справі, можуть бути оцінені як докази виключно у рамках розслідування та розгляду такої кримінальної справи і не можуть бути підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення про визначення платникові податків розрахованого за результатами такої перевірки грошового зобов'язання.

А тому, оскільки, перевірку позивача призначено відповідно до кримінально-процесуального закону, то в силу положення п. 86.9 ст. 86 ПК України Акт перевірки, на підставі якого відповідачем прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення, є доказом в кримінальній справі та на його підставі заборонено виносити податкові повідомлення-рішення до дня набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надані докази, які є у справі, були оцінені колегією суддів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам ст. 86 КАС України.

Згідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2016 р. - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 05.07.2016.

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Степанюк А.Г.

Василенко Я.М.