Справа № 129/1987/15-а
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2016-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 129/1987/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Швидкий О.В.

Суддя-доповідач: Совгира Д. І.

05 липня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Совгири Д. І.

суддів: Білоуса О.В. Курка О. П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у Гайсинському районі Вінницької області на постанову Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України у Гайсинському районі Вінницької області про визнання відмови незаконною, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Гайсинського районного суду Вінницької області з позовом до управління Пенсійного фонду України у Гайсинському районі Вінницької області про визнання відмови незаконною, зобов'язання вчинити дії.

Постановою Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 липня 2015 року адміністративний позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з даною постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

У зв'язку з неприбуттям жодної з осіб, які беруть участь у справі в судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 197 КАС України.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26.11.1992 р. на підставі наказу № 1343 від 26.11.1992 р. позивача зараховано слухачем підготовчого відділення денної форми навчання по спеціальності «правознавство» до Львівського національного університету ім. І.Франка, який на той час носив назву Львівський державний університет ім. І.Франка. Після закінчення підготовчого відділення та здачі іспитів наказом № 9681 від 05.08.1993 р. позивач був зарахований до складу студентів першого курсу денного відділення юридичного факультету Львівського державного університету ім. І.Франка.

Після закінчення повного курсу навчання за спеціальністю «Правознавство» позивач здобув кваліфікацію «юрист» та на підставі наказу № 379 від 30.06.1998 року отримав диплом спеціаліста НОМЕР_1 від 30.06.1998 року. Згідно даного наказу 30.06.1998 року позивач був відрахований зі складу студентів юридичного факультету в зв'язку з повним закінченням навчання, в той же час 03.02.1998 р. він був працевлаштований до органів прокуратури Вінницької області.

02.07.2015 р. позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України у Гайсинському районі Вінницької області із заявою про призначення йому пенсії за вислугою років та до заяви додав необхідні документи, які підтверджують його стаж роботи.

08.07.2015 р. за № 1109/06-31/02 відповідачем прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» у зв'язку з відсутністю необхідного стажу на день звернення, а саме 22 роки, оскільки на момент звернення позивача стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугою років становить 19 років 5 місяців 29 днів, а також через прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.02.2015 р. № 213, оскільки відповідно до п.5 Прикінцевих положень до вказаного Закону з 01.06.2015 р. скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Розглядаючи даний позов суд першої інстанції дійшов висновку про те, що приймаючи відмову у призначені пенсії позивачу, відповідач діяв протиправно та з порушенням норм чинного законодавства. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частина.1 ст.1 Протоколу № 1 ратифікованої Україною 11.09.1997 р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ст.17-1 Конвенції, згідно з якими кожен має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, державам - учасницям Конвенції заборонено скасовувати встановлені нею права.

Відповідно до ст.13 Конвенції, яка гарантує кожному право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо порушення передбаченого Конвенцією права було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Практикою Європейського Суду з прав людини, згідно з якою: а). конвенційне поняття «майно» являє собою «існуюче майно» або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності (справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини», заява № 42527/98, рішення від 12.07.2001 р. п. 83); б). засоби юридичного захисту ефективними є тоді, коли вони можуть запобігти виникненню умов, які становлять порушення, або не допустити подальшого існування таких умов (справа «Мельник проти України», заява № 72286/01, рішення від 28.03.2006 р., щодо статті 13); в). принцип верховенства права зобов'язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа «Броньовський проти Польщі», заява № 31443/96, рішення від 22.06.2004 р., п. 184);

Згідно до ст.8 КАС України, за якими під час вирішення справи суд керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, права людини визнаються найвищими соціальними цінностями, вони визначають зміст і спрямованість діяльності держави; цей принцип застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст.50-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р., за якою прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років; до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років;

Статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», за якою до стажу роботи зараховується час навчання у вищих навчальних закладах.

Згідно до ст.43 Закону України «Про освіту» та ст.28 Закону України «Про вищу освіту», за якими університет являється вищим навчальним закладом

Статтями 33, 52 Закону України «Про вищу освіту», відповідно до яких в структурі вищого навчального закладу передбачено наявність підготовчих відділень; учасниками освітнього процесу у вищих навчальних закладах серед інших є також здобувачі вищої освіти та інші особи, які навчаються у вищих навчальних закладах.

Відповідно до п.1, п.3 ст.61 Закону України «Про вищу освіту», за змістом яких особами, які навчаються у вищих навчальних закладах, є здобувачі вищої освіти та інші особи, які навчаються у вищих навчальних закладах; до інших осіб, які навчаються у вищих навчальних закладах, належить також слухач - особа, яка навчається на підготовчому відділенні вищого навчального закладу, або особа, яка отримує додаткові чи окремі освітні послуги, у тому числі за програмами післядипломної освіти. Таким чином, слухач підготовчого відділення є особою, яка проходить/пройшла навчання у вищому навчальному закладу.

Статтями 28, 26 Закону України «Про вищу освіту», за якими університет - багатогалузевий (класичний, технічний) або галузевий (профільний, технологічний, педагогічний, фізичного виховання і спорту, гуманітарний, богословський/теологічний, медичний, економічний, юридичний, фармацевтичний, аграрний, мистецький, культурологічний тощо) вищий навчальний заклад, що провадить інноваційну освітню діяльність за різними ступенями вищої освіти (у тому числі доктора філософії), проводить фундаментальні та/або прикладні наукові дослідження, є провідним науковим і методичним центром, має розвинуту інфраструктуру навчальних, наукових і науково-виробничих підрозділів, сприяє поширенню наукових знань та провадить культурно-просвітницьку діяльність; основними завданнями вищого навчального закладу серед іншого є: провадження на високому рівні освітньої діяльності, яка забезпечує здобуття особами вищої освіти відповідного ступеня за обраними ними спеціальностями та провадження наукової діяльності шляхом проведення наукових досліджень і забезпечення творчої діяльності учасників освітнього процесу, підготовки наукових кадрів вищої кваліфікації і використання отриманих результатів в освітньому процесі.

А тому, оскільки ОСОБА_2 з 26.11.1992 р. по 04.07.1993 р. навчався на підготовчому відділенні денної форми навчання по спеціальності «Правознавство» у Львівському національному університеті ім. І.Франка (Львівський державний університет ім. І.Франка), з 05.08.1993 р. по 30.06.1998 р. навчався на денному відділенні юридичного факультету Львівського державного університету ім. І.Франка, в зв'язку з чим половина цього строку його навчання підлягає зарахуванню до 22-річного стажу роботи в органах прокуратури, який дає право на пенсійне забезпечення за вислугу років відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р.

Враховуючи вищезазначене колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що рішення відповідача від 08.07.2015 р. за № 1109/06-31/02 про відмову у призначенні пільгової пенсії за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. необхідно визнати протиправним та зобов'язати відповідача зарахувати ОСОБА_2 половину строку навчання з 26.11.1992 р. по 05.07.1993 р. та з 05.08.1993 р. по 02.02.1998 р. у вищому навчальному закладі - юридичному факультеті Львівського державного університету імені І.Франка, до 22-річного стажу роботи в органах прокуратури, який дає право на пенсійне забезпечення за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р., а також зобов'язати управління Пенсійного фонду України у Гайсинському районі Вінницької області призначити та виплачувати ОСОБА_2 пенсію за вислугою років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» з 02.07.2015 р. - дня звернення до управління Пенсійного фонду у Гайсинському районі з відповідною заявою.

Аналогічна правова позиція міститься в рішенні Вищого адміністративного суду України від 07 червня 2016 року у справі №825/3658/15-а.

Крім того, висновки суду узгоджуються з правовими позиціями Вищого адміністративного суду України щодо застосування норм ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» в частині навчання, визначеній у п.3.2. Рекомендацій № 07.2-10/1 від 23.08.2007 р. «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з перерахунком пенсій деяким категоріям осіб публічної служби та науковим (науково-педагогічним) працівникам» та у розділі «Про оскарження дій посадових осіб управлінь Пенсійного фонду України та поновлення пенсійних прав особам, пенсії яким призначені на підставі Закону України «Про прокуратуру» «Узагальнення судової практики розгляду справ, пов'язаних з перерахунком пенсій деяким категоріям державних службовців та науковим (науково- педагогічним) працівникам» від 25.12.2006 р., відповідно до якої: «Період роботи на посаді стажиста помічника прокурора та половина строку навчання у вищому навчальному закладі, після навчання в якому особа отримала вищу юридичну освіту за спеціальністю «правознавство», підлягає зарахуванню до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років згідно Закону України «Про прокуратуру».

Зазначені висновки і докази повністю спростовують твердження представника відповідача про законність його дій, а тому до уваги судом не беруться., в тому числі і через гарантування позивачу Конституцією України та практикою Європейського Суду з прав людини конституційного права на пенсію, яке не може бути скасоване, в тому числі шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів, які б звужували зміст та обсяг існуючих прав і свобод.

1 квітня 2015 року набрав чинності Закон № 213-VIIІ, яким внесено зміни до статті 47 Закону № 1058-IV та визначено, що тимчасово, у період з 1 квітня по 31 грудня 2015 року, у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами від 17 листопада 1992 року № 2790-ХІІ «Про статус народного депутата України», № 889-VII, від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», № 2453-VI, пенсії, призначені відповідно до Закону № 1058-IV, не виплачуються.

Пунктом п'ятим Прикінцевих положень Закону № 213-VIIІ передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до вищезазначених законів.

Однак, Положення пункту 5 розділу III визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-рп/2016 від 08.06.2016 року. У разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів","Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України,Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними.

Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Тому, враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийнята постанова відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у Гайсинському районі Вінницької області залишити без задоволення, а постанову Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 липня 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Головуючий Совгира Д. І.

Судді Білоус О.В. Курко О. П.