Справа № 826/20086/14
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2016-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 липня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І,

при секретарі Зубрицькому Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.02.2016 у справі за адміністративним позовом громадянина Сирії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Сирії ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 14.10.2014 № 527-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.02.2016 позов задоволено.

Не погоджуючись з вищевказаною постановою відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, як таку, що постановлена із порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою у задоволені позову відмовити.

В судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41, ч. 4 ст. 196 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Сирії, арабом за національністю. Народився позивач в Сирії в місті Дамаск, неодружений, за віросповіданням - мусульманин-суніт. До України позивач прибув легально 29.12.2007 літаком рейсом Дамаск-Київ.

17.04.2014 позивач звернувся до Державної міграційної служби України із заявою № 62 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На співбесіді 12.05.2014 позивач повідомив відповідача, що приїхав в Україну в грудні 2007 року для того, щоб навчатися. Спочатку навчався на підготовчому факультеті в місті Вінниця, потім переїхав до міста Харкова, де навчався на факультеті режисури кіно в Академії культури. У зв'язку із відсутністю коштів позивач не зміг продовжити навчання і залишився мешкати в Україні нелегально. Окрім того, позивач вказував на співбесіді, що не міг повернутися до Сирії, оскільки в той час в країні вже почалася революція та порушувалися права людини.

В заяві позивача від 17.04.2014 № 62 та в протоколі співбесіди від 12.05.2014 ним зазначено наступне: «Я не зміг повернутися додому так, як там вже почалася революція та порушення прав людини. Так як я не служив в армії, мене змусили вбивати людей, а я цього не хотів робити. На теперішній час я не можу повернутися в Сирію, так як ситуація там на даний момент гірше - громадянська війна. За час мого перебування в Україні ситуація в Сирії залишається важкою, мирний конфлікт не вирішено, а навпаки ще більші ризики через релігійні і політичні причини - для таких груп населення, як суніти та особи, які стоять в запасі озброєних сил та ухиляються від повторного призову. Я ніколи не служив в армії та мене мають стовідсотково призвати, чого я не хочу.»

12.05.2014 за результатами розгляду особової справи позивача Головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийнято наказ № 228 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Сирії, ОСОБА_1».

03.11.2014 Державною міграційною службою України на підставі вищезазначеного висновку прийнято рішення № 560-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вищевказане рішення мотивовано тим, що стосовно позивача відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Повідомленням від 11.11.2014 № 138 відповідач повідомив позивача про те, що відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні, підставою відмови визначено рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014 № 560-14.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскаржуване рішення відповідача є незаконним та необґрунтованим, прийнятим в порушення вимог чинного законодавства та без дійсного вивчення обставин справи та ситуації, що склалась у країні походження позивача, а тому підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в разі повернення до країни походження - Сирії, оскільки його призвуть до військової служби в армії та будуть примушувати воювати, у тому числі проти цивільного населення, чого позивач не хоче робити, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Жодних інших аргументів, які б свідчили про факт переслідування на території Сирії з будь-яких мотивів ним не наведено, а тому відповідач вважає, що рішення Державної міграційної служби України від 14.10.2014 № 527-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним.

Колегія суддів вважає доводи апелянта обґрунтованими та не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

У відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014 № 560-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято на підставі абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання

Відповідно до ч. 3 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту» у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Таким чином, з вищенаведеного вбачається, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, зобов'язаний розглянути заяву про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, для встановлення додаткової інформації, необхідної для оцінки достовірності повідомленого, провести з нею співбесіду та у разі виникнення сумнівів щодо такої достовірності, звернутись до відповідних органів для підтвердження або спростування наданих заявником відомостей.

Законом України «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» визначено, що метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis соттunautairе з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Згідно п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільні пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є послідовними та правдоподібними і не протирічать загальній та конкретній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. За загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Отже, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення, тобто заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї; під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Відповідно до п. 170 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, в деяких випадках необхідність нести військову службу може бути єдиною причиною для подання клопотання про надання статусу біженця, наприклад, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає його участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркуванням совісті. Якщо тип військової акції, в якій особа не бажає приймати участь засуджується міжнародним співтовариством, як такий що суперечить елементарним правилам людської поведінки, кара, яка передбачена за дезертирство чи ухилення від призову, може з урахуванням усіх інших вимог визначення бути розцінена як переслідування.

Як вже було зазначено вище, в заяві позивача від 17.04.2014 № 62 та в протоколі співбесіди від 12.05.2014 ним зазначено наступне: «Я не зміг повернутися додому так, як там вже почалася революція та порушення прав людини. Так як я не служив в армії, мене змусили вбивати людей, а я цього не хотів робити. На теперішній час я не можу повернутися в Сирію, так як ситуація там на даний момент гірше - громадянська війна. За час мого перебування в Україні ситуація в Сирії залишається важкою, мирний конфлікт не вирішено, а навпаки ще більші ризики через релігійні і політичні причини - для таких груп населення, як суніти та особи, які стоять в запасі озброєних сил та ухиляються від повторного призову. Я ніколи не служив в армії та мене мають стовідсотково призвати, чого я не хочу.».

Згідно п. 167 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації об'єднаних націй у справах біженців (відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосується статусу біженця) дезертирство, завжди і у всіх країнах, обов'язкова чи не обов'язкова служба - розглядається як кримінальний злочин. Покарання відрізняється в залежності від країни, і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування.

Побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або ухиляння від призову самі по собі - не являються за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань.

Так, відповідно до ст. 46 Конституції Сирійської Арабської Республіки обов'язкова військова служба повинна бути священним обов'язком і регулюється законом.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що позивач своїм небажанням повернутись до батьківщини, намагається ухилитись від призову до армії, що жодним чином не може розглядатися як переслідування за власними переконаннями в розумінні Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту» та Директиви Європейського Союзу. Ні в заяві-анкеті, ні в протоколах співбесіди, ні в судовому засіданні суду першої інстанції позивач не зазначав про будь-які обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Єдиною причиною, на яку позивач посилається, як неможливість повернутись до країни постійного місця проживання, є його небажання служити в армії.

Більше того, колегія суддів звертає увагу, що в ході співбесід і під час судового розгляду судом першої інстанції заявник не повідомляв про отримання офіційних документів від збройних сил Сирії про призов до військової служби та доказів їх існування не надав.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивачем не було надано жодних відомостей про його утиски в країні походження та документів, які б підтверджували наявність підстав, зазначених в п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Щодо пояснень позивача під час співбесіди, з чим і погодився суд першої інстанції, про те, що він є сунітом, був примусово членом партії «Баас», вважається особою, що ухиляється від призову до збройних сил, і автоматично вважається противником сірійського уряду та у разі повернення до Сирії, йому загрожують небезпека громадянської війни, переслідування за релігійними мотивами, призов до армії, то колегія суддів зазначає, що заявником не надано жодного доказу у підтвердження своїх слів щодо можливості його переслідування з боку державних органів влади або неспроможність органів влади надати йому захисту від такого переслідування, а тому вказані доводи колегією суддів до уваги не беруться.

Більше того, доказів особистих погроз від радикальних ісламських угрупувань чи органів державної влади позивач не надав.

Крім того, згідно з інформацією по країні громадянської належності заявника, «Президент Сирии ОСОБА_2 объявил о всеобщей амнистии преступлений, совершённых до 9 июня 2014 года. «Указ президента об амнистии подписан в контексте национального примирения и единства после побед сирийской армии» цитирует министр юстиции Сирии ОСОБА_3. На думку експертів, «всеобщая амнистия является важным шагом на пути к национальному диалогу, объявленному сирийским руководством. Положение о всеобщей амнистии было одним из основных пунктов предвыборной компании ОСОБА_2. Ранее ОСОБА_2 объявил амнистию 29 октября 2013 года за дезертирство и уклонение от воинской службы. 16 апреля в Сирии была объявлена амнистия всем лицам, осуждённым до 16 апреля. Ещё одна амнистия была объявлена в Сирии в январе 2012 года - она носила ограниченный характер и касалась лиц, арестованных за участие в антиправительственных уличных выступлениях. (http://www.theinsider.ua/rus/politics/5395cb3823e41).

За таких обставин, вказаний заявником факт небажання служити в армії Сирії не може розглядатись, як форма переслідування.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що позивач не може повернутися до Сирії через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі внаслідок загального насилля чи подій, що серйозно порушують громадський порядок, його розповідь носить загальний характер і не базується на фактах, тому Критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28.07.1951 та Протоколу щодо статусу біженців від 31.01.1967 позивач не відповідає, міжнародного захисту не потребує.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 19.08.2015 у справі № К/800/61802/13.

Аналіз матеріалів справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні громадянської належності і поведінки ОСОБА_1 у їх сукупності не дає підстав кваліфікувати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності або через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними п.п. 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За таких обставин, враховуючи, що відповідачем надано належну оцінку доводам позивача та інформації про наявність побоювань стати жертвою переслідувань в країні його громадянської належності, встановлено відсутність обставин та доказів на підтвердження наявності у позивача права на визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів вважає, що Державною міграційною службою України при відмові позивачу у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, досліджено всебічно обставини та докази, які б могли встановити обґрунтованість фактів, викладених у заяві ОСОБА_1, або їх спростувати, що призвело до прийняття рішення 03.11.2014 № 560-14, яке є правомірним та обґрунтованим.

Щодо порушення порядку повідомлення позивача про відмову у наданні статусу біженця колегія суддів зазначає наступне.

Виходячи з положень частини 13 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та пп. «а» пункту 6.9. Правил, причини відмови та порядок оскарження рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинні міститися у відповідному письмовому повідомленні територіального органу ДМС, яке видається або надсилається особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, протягом семи робочих днів з дня його отримання.

Отже, дії, пов'язані з підготовкою та направленням відповідного письмового повідомлення шукачеві захисту безпосередньо не пов'язані з процесом ухвалення ДМС рішення за заявою позивача, а виступають лише похідною процедурною дією, за яку в даному випадку відповідає Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції прийняте рішення з порушенням норм чинного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Апелянт надав до суду докази, що підтверджують правомірність вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вирішив скасувати її та ухвалити нове рішення, оскільки судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.02.2016 - скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог громадянина Сирії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, встановлені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Василенко Я.М

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Головуючий суддя Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.