Справа № 826/14388/15
Суддя: Коротких О.А.
Дата ухвалення: 2016-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

6 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

судді-доповідачаКоротких О.А.,
суддів:Гриціва М.І., Прокопенка О.Б., -
розглянувши заяву публічного акціонерного товариства «Київський дослідний ремонтно-механічний завод» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 31 березня 2016 року у справі за його позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України про визнання протиправними дій, визнання нечинною постанови та визнання нечинним протоколу,

встановила:

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 8 квітня 2015 року касаційну скаргу Інспекції задовольнив, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 8 грудня 2015 року скасував, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2015 року про відмову в задоволенні позову залишив в силі.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, Товариство звернулося до Верховного Суду України із заявою про її перегляд з підстав, передбачених пунктами 1, 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

На обґрунтування заяви додано копії ухвал Вищого адміністративного суду України від 23 травня 2013 року, 21 квітня 2015 року, 22 березня 2016 року та копії постанов Верховного Суду України від 27 травня 2014 року, 4 березня 2014 року, які, на думку Товариства, підтверджують неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку про її необґрунтованість з огляду на таке.

За правилами пункту 1 частини першої статті 237 КАС одним із мотивів перегляду Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Ухвалення різних за змістом судових рішень матиме місце в разі, коли суд (суди) касаційної інстанції у розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

У справі, рішення в якій просить переглянути заявник, суд касаційної інстанції, погодився з висновком суду першої інстанції та визнав, що позовні вимоги про визнання постанови про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки товариство виконувало будівельні роботи на об'єкті IV категорії складності без дотримання дозволу на їх виконання.

На підтвердження неоднакового застосування норм матеріального права, Товариство посилається на ухвали Вищого адміністративного суду України 23 травня 2013 року, 21 квітня 2015 року, 22 березня 2016 року.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 21 квітня 2015 року рішення судів попередніх інстанцій скасував, а справу направив на новий розгляд до суду першої інспекції, отже це рішення не може братися до уваги, оскільки у зазначеній справі касаційний суд не ухвалив остаточного рішення. Таким чином, рішення касаційного суду, додане на обґрунтування заяви, остаточно не ухвалене цим судом, а отже не підтверджує наявність неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

В ухвалі Вищого адміністративного суду від 23 травня 2013 року, наданій на підтвердження неоднакового застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, суд погодився з висновком судів попередніх інстанцій про те, що відповідачем безпідставно та з перевищенням повноважень винесена постанова про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, а саме за здійснення експлуатації об'єкту без прийняття його в експлуатацію.

В ухвалі Вищого адміністративного суду від 22 березня 2016 року, наданій на підтвердження неоднакового застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, суд погодився з висновком судів попередніх інстанцій про те, що міськрада, скасовуючи власні ж рішення про передачу позивачам земельних ділянок, з підстав нецільового їх використання, та передаючи згодом ці земельні ділянки іншим особам, фактично припинила право позивачів на ці земельні ділянки, чим порушила встановлений статтею 143 Земельного кодексу України порядок припинення прав на землю, відповідно до якого, примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється лише в судовому порядку.

Отже, аналіз зазначених судових рішень не дає підстав для висновку про наявність неоднакового застосування судом норм матеріального права, оскільки прийняття різних за змістом судових рішень зумовлено різними фактичними обставинами, які були встановлені під час розгляду цих справ, перевірка правильності встановлення яких не входить до компетенції Верховного Суду України.

У постанові Верховного Суду України від 4 березня 2014 року, яка надана заявником на підтвердження невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у цьому рішенні висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, усуваючи розбіжності в застосуванні касаційним судом положень статті 32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» щодо правомірності визначення органом архітектурно-будівельного контролю категорії складності об'єкта будівництва, колегія суддів дійшла висновку про наявність у Інспекції повноважень на віднесення об'єкта будівництва до певної категорії складності. Крім того, визначено, що обов'язок введення об'єктів будівництва в експлуатацію, відповідальність за експлуатацію об'єктів, не введених в експлуатацію, можуть стосуватися лише тих суб'єктів, які після закінчення будівництва та початку використання, маючи відповідний обов'язок не ввели об'єкти містобудування в експлуатацію, за що встановлена відповідна відповідальність

У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2014 року, яка надана заявником, усуваючи розбіжності в застосуванні касаційним судом положень статті 250 Господарського кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що аналіз приписів цієї статті дає підстави для висновку, що при виявленні факту вчинення суб'єктом господарювання правопорушення у сфері містобудівної діяльності, має діяти в межах граничних строків, встановлених частиною першою статті 250 ГК. Закінчення будь-якого із встановлених зазначеною статтею строків застосування адміністративно-господарських санкцій виключає застосування таких санкцій.

Отже, аналіз зазначених судових рішень не дає підстав для висновку про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постановах Верховного Суду України висновків щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки вони прийнятті за різних фактичних обставин, які були встановлені під час розгляду цих справ, перевірка правильності встановлення яких не входить до компетенції Верховного Суду України.

Відповідно до статті 235 КАС Верховний Суд України переглядає судові рішення в адміністративних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин колегія суддів не вбачає необхідності у відкритті провадження про перегляд справи.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 235-240 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Відмовити у допуску до провадження справи за позовом публічного акціонерного товариства «Київський дослідний ремонтно-механічний завод» до Державної архітектурно-будівельної інспекції України про визнання протиправними дій, визнання нечинною постанови та визнання нечинним протоколу за заявою про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 31 березня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.А. Коротких

Судді: М.І. Гриців

О.Б. Прокопенко