Справа № 804/8312/14
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2015-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

804/8312/14

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

12 травня 2015 року

справа № 804/8312/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Чепурнова Д.В.

за участю секретаря судового засідання: Олійник Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Лівобережної об’єднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 червня 2014 року

у адміністративній справі № 804/8312/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “ФІРМА “ВІП-ГАРАНТ” до Лівобережної об’єднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

в с т а н о в и л а :

Не погодившись з висновками суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування постанови суду першої інстанції, та прийняття у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Підставою для збільшення позивачу оскаржуваного ним у цій справі грошового зобов'язання за платежем податку на додану вартість, стали висновки податкового органу про нереальність здійснення ним господарських відносин по ланцюгу з постачальниками ТОВ “Пром-Логістика” за лютий 2014 року, наявність у постачальника ТОВ “ФІРМА “ВІП-ГАРАНТ” ознаків фіктивності, та відсутність у позивача документального підтвердження виконання контрагентом робіт (послуг) та використання цих робіт (послуг) позивачем в своїй господарській діяльності.

Вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції перевіряючи доводи позивача та заперечення податкового органу дослідив долучені до матеріалів справи копії: укладеного 31.01.2014 року між ТОВ “ФІРМА “ВІП-ГАРАНТ” та ТОВ “Пром-Логістика” договору №2, відповідно до якого останній зобов’язувався надати позивачу консультативно-інформаційні послуги; податкову накладну №251 від 28.02.2014 року та оформлений відповідно до ч.2 п. 137.1 ст.137 ПК України акт виконання робіт (надання послуг) за договором №2 від 31.01.2014 року, які є первинними документами та якими підтверджується реальність здійснення вказаної господарської операції, а саме: надання позивачу його контрагентом юридичних послуг, консультацій з комерційних та інших питань, послуг з погашення кредиторської заборгованості, проведення переговорів, пошуку об’єктів охорони, та інші послуги.

На підставі аналізу наведених в попередньому абзаці первинних документів, суд першої інстанції спираючись на положення ст.3 Господарського кодексу України, п. 44.1 ст.44, п.138.2 ст.138, п.187.1 ст.187, п.198.2 п.198.3 п.198.6 ст.198, п.200.1 п.200.2 п.201.10 ст.200 Податкового кодексу України, ч.1 та ч.2 ст.9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, суд першої інстанції дійшов висновку про відповідність наявних у позивача документів вимогам, встановленим ст.9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, та підтвердження цими документами факту реальності отримання позивачем послуг від ТОВ “Пром-Логістика”, і пов’язаність понесених позивачем витрат з його господарською діяльністю.

Окремо, суд першої інстанції в своєму рішенні акцентував увагу на тому, що надання послуг позивачу ТОВ “ФІРМА “ВІП-ГАРАНТ” відповідно до договору № 2 від 31.01.2014 року – є консультаційними та посередницькими, тому не потребують наявності значних фондів, технічного персоналу, виробничої потужності, складських приміщень, транспортних засобів у контрагента ТОВ “Пром-Логістика”, а долученими представником позивача до матеріалів справи документами, а саме: звітом по проведеним переговорам ТОВ “Пром-Логістика” з контрагентами для ТОВ “ФІРМА “ВІП-ГАРАНТ” за лютий 2014 року та копіями договорів укладеними позивачем з контрагентами - повністю підтверджено використання позивачем у своїй господарській діяльності наданих ТОВ “Пром-Логістика” послуг, та наявність у позивача мети настання реальних правових наслідків, що обумовлені укладеним з контрагентом правочином.

За наведених вище обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що правовідносини за спірним у цій справі правочином між позивачем та ТОВ “Пром-Логістика” в повній мірі відображені в бухгалтерському та податковому обліку позивача, тобто позивачем дотримано принцип превалювання сутності над формою, який закріплений в ст. 4 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” (превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми), а відповідачем по справі не доведено, та судом не встановлено наявності у позивача мети завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, або існування такого умислу у позивача чи його контрагента, як обов'язкової ознаки для визнання правочину недійсним та застосування адміністративно-господарських санкцій.

Погоджується судова колегія суддів також з висновками суду першої інстанції в частині не прийняття до уваги як підставу для відмови в позові доводів податкового органу щодо неможливості проведення зустрічної звірки суб’єкта господарювання ТОВ “Пром-Логістика” з питань дотримання вимог податкового законодавства в частині своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на додану вартість за лютий 2014 року, оскільки на момент здійснення спірних правовідносин між позивач та його контрагентом, останній був зареєстрований як юридична особа, здійснював господарську діяльність та звітував про свою діяльність у встановленому законом порядку, що відповідачем по справі не спростовано.

Податкове законодавство не пов'язує право платника на податковий кредит з перебуванням його постачальника за юридичною адресою, з повнотою відображення постачальником у своїй податковій звітності відповідних господарських операцій, з фактичною сплатою постачальником податків до бюджету, з дотриманням ним законодавчо встановлених умов провадження господарської діяльності, в зв'язку із відсутністю в нього трудових та матеріальних ресурсів.

Тобто, не можуть слугувати свідченням безтоварності господарських операцій твердження податкового органу про відсутність у постачальника позивача необхідних умов для досягнення результатів виконання спірних операцій з поставки послуг позивачеві в силу відсутності персоналу, основних засобів, виробничих активів, адже ці доводи є оцінкою контрагентів, за дії та поведінку яких Товариство не може нести відповідальність.

З урахуванням доводів апеляційної скарги відповідача, судова колегія також зазначає, що за своїм економіко-юридичним змістом послуга являє собою діяльність, результати якої не мають матеріального виразу, а реалізуються та споживаються у процесі її здійснення, тому виходячи зі специфіки послуги як предмета господарської операції, наявні в матеріалах справи первинні документи, зокрема, акт приймання-передачі наданих послуг з переліком фактично поставлених послуг (а.с.26) є достатнім доказом, що підтверджує факт виконання такої господарської операції.

З поданих позивачем документів вбачається факт надання послуг за напрямами, вказаними у договорі, також на підтвердження реальності виконання операцій з придбання окремих видів послуг позивачем представлено матеріальні носії як доказ фактичної поставки цих послуг (як-от – звіт по проведеним переговорам ТОВ “Пром-Логістика” з контрагентами для ТОВ “ФІРМА “ВІП-ГАРАНТ” за лютий 2014 року та копії договорів укладених позивачем з контрагентами).

Звертає на себе увагу також те, що замовлені позивачем у ТОВ “Пром-Логістика” послуги являються основними видами його діяльності, які підлягають ліцензуванню, і ТОВ “ФІРМА “ВІП-ГАРАНТ” має відповідну ліцензію на здійснення зазначених робіт (Ліцензія МВС України серії AB №582059 від 09.12.2010 року на надання послуг з охорони власності та громадян).

В умовах, за яких податковим органом не спростовано реальність виконання господарської операції, неприпустимим є позбавлення позивача, платника права на формування даних податкового обліку з формальних підстав в зв’язку з тим, що податковий орган не зміг провести зустрічну звірку суб’єкта господарювання ТОВ “Пром-Логістика” з питань дотримання вимог податкового законодавства в частині своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на додану вартість за лютий 2014 року

Крім того, у комерційній діяльності виконання поставок товарів, робіт, послуг не завжди вимагає наявності власних основних та транспортних засобів, значної кількості персоналу; звичаями ділового обороту встановлені й інші можливості залучення матеріальних ресурсів без реєстрації в уповноважених органах (як-от – на умовах оренди, найму за цивільними договорами тощо). Відомості ж про наявне у контрагентів на праві власності або оренди майно не знаходяться у вільному доступі, у зв’язку з чим у позивача по цій справі була відсутня реальна можливість перевірити такі дані відносно його постачальника.

Підсумовуючи вищенаведені обставин, судова колегія в повному обсязі погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки наявними у позивача належним чином оформленими первинними документами, які були предметом дослідження податковим органом під час перевірки та копії яких долучені до матеріалів справи, повністю підтверджується факт вчинення господарських операцій між позивачем та ТОВ “Пром-Логістика”, за наслідками яких виникло право позивача на формування податкового кредиту та факт сплати позивачем сум податку контрагенту, і відповідно відсутність правових підстав вважати ці операції нереальними, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав для донарахування позивачу грошового зобов’язання з податку на додану вартість за лютий 2014 року.

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані грошові зобов'язання, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

За таких умов факти порушення позивачем положень п.198.2, п.198.3, ст.198, п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України слід вважати неналежно встановленими, отже, визначення позивачу податкових зобов'язань по податку на додану вартість в сумі 248160,00 грн. є неправомірним.

Згідно з частиною четвертою статті 13 Конституції України, Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Такі міжнародні договори підлягають переважному застосуванню перед актами національного законодавства (стаття 19 Закону України "Про міжнародні договори України").

Таким міжнародним договором у даному випадку є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до названої Конвенції, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства. Встановлено також виняток, відповідно до якого позбавлення майна держава може передбачити, якщо це необхідно для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Це означає, що статтю 1 Першого протоколу слід розуміти так, як вона розуміється в практиці Європейського Суду з прав людини.

Зокрема, у багатьох рішеннях Європейського Суду з прав людини під майном розуміється будь-який економічний актив. Наприклад, у справі "Шмалько проти України" Європейський Суд з прав людини кваліфікував тривале невиконання судового рішення на користь заявника як втручання в його право на мірне володіння майном у розумінні статті 1 Першого протоколу.

У даному випадку визначення позивачу податкових зобов'язань по податку додану вартість в сумі 248160,00 грн. передбачає вилучення у ТОВ “ФІРМА “ВІП-ГАРАНТ” грошових коштів у зазначеній сумі. Це дає підстави для кваліфікації спірного податкового повідомлення-рішення, як втручання у право власності позивача.

Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи органа податкової служби, викладені у апеляційній скарзі, і не вбачає підстав для скасування законного і обґрунтованого судового рішення першої інстанції.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206 КАС України, судова колегія –

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Лівобережної об’єднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області – залишити без задоволення

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 червня 2014 року – залишити без змін

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України .

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: Д.В. Чепурнов