Справа № 815/6977/15
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2016-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/6977/15

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Яковлєва О.В.,

суддів - Бойка А.В., Танасогло Т.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому заявлено вимоги Державній міграційній службі України, а саме: визнання протиправним та скасування рішення від 26 жовтня 2015 року № 708-15 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту»; зобов'язання надати статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року, відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що висновок суду першої інстанції не відповідає встановленим обставинам у справі, так як позивачка є громадянкою Афганістану, яка не може повернутись до країни своєї громадянської належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також у неї та її неповнолітніх дітей є обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з боку представників органів влади, а саме колег її свекра, які йому погрожують розправою над близькими, у зв'язку з відмовою виконання злочинних завдань.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, а судове рішення - без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1 є громадянкою Афганістану, народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, у м. Кабул, за національністю таджичка, за віросповіданням іслам (суніт), одружена на громадянині Афганістану ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, має четверо неповнолітніх дітей, які знаходяться разом з нею та чоловіком на території України.

Країну постійного проживання позивачка покинула в кінці грудня 2010 року, офіційно, на підставі національного паспорту та візи до Таджикистану. З Таджикистану, а саме з м. Душанбе вилетіла літаком до Казахстану в м. Алма-Ати.

Причиною виїзду з Афганістану позивачки стала робота її свекра, який працював оперативним службовцем у службі безпеки Афганістану та відмовлявся займатися корупційними справами, внаслідок чого почав отримувати від невідомих осіб погрози про завдання шкоди його синові та онукам.

Позивачка вважає, що не може добровільно повернутись до Афганістану через побоювання зазнати погроз з боку невідомих осіб, які погрожували її свекру.

Після виїзду позивачки з Афганістану там залишились проживати наступні близькі родичі, а саме: батько, матір, два брати та троє сестер, при цьому, інформація стосовно їхнього переслідування відсутня.

В Казахстані чоловік позивачки звернувся в міграційну службу, після чого отримав відмову у наданні статусу біженця. В свою чергу, позивачка з дітьми приїхала до чоловіка 01 січня 2011 року.

Позивачка мешкала в Казахстані до виїзду в Афганістан 19 квітня 2013 року.

При цьому, повторно позивачка виїхала 10 травня 2013 року з Афганістану цілеспрямовано в Україну, нелегально, разом з родиною, на легковій машині, до КПП Айранат, після чого перетнули кордон з Таджикистаном.

В дорозі позивачка з сім`єю пробула 14 днів та прибула до України 24 травня 2013 року.

В свою чергу, 31 травня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Державної Міграційної служби України в Одеській області, із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, під час проведення протоколу співбесіди від 02 вересня 2013 року ОСОБА_1 стверджувала, що батько чоловіка працював в службі безпеки Афганістану, а саме в шостому відділі, відповідав за відділ де конфіскують зброю та вибухові прилади. Керівництво Управління пропонувало йому брати хабарі та співпрацювати з ними у нелегальній сфері, при цьому, доказів стосовно роботи свекра до міграційної служби не надано.

Під час проведення протоколу анкетування від 02 вересня 2013 року та під час розгляду справи позивачка зазначила, що особисто її ніхто не переслідував.

Рішенням Державної міграційної служби України № 708-15 від 26 жовтня 2015 року, їй відмовлено у визнанні біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту.

В свою чергу, позивачка отримала повідомлення № 465 від 19 листопада 2015 року від ГУ ДМС в Одеській області про відмову у визнанні біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту від 04 грудня 2015 року.

Вказане рішення ДМС України обґрунтувало тим, що на підставі всебічного вивчення усіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено безпідставність таких доказів.

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції, з яким погоджується судова колегія, зроблено висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, так як заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про факти переслідувань та утисків на батьківщині за політичними, релігійними чи іншими ознаками, з огляду на наступне.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно із ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" - в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.195 "Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року)" - у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Частиною 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з приписами ст.10 цього ж Закону - спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судовою колегією встановлено, що згідно наданої позивачем інформації вона є громадянином Афганістану, яка не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки не може повернутись до неї через наявну ситуацію загальнопоширеного насильства та побоювання переслідувань від невідомих осіб, що погрожують її свекру.

Колегія суддів вважає, що необхідною умовою для визнання особою біженцем є факт наявності обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що до жодних політичних партій, громадських, військових та релігійних організацій позивачка не відноситься, а отже підстав для визнання її біженцем немає.

В свою чергу, посилання на побоювання невідомих людей які погрожують родині позивачки, не приймаються колегією суддів, так як такі обставини не підтверджені належними доказами, та не дають підстав для надання статусу біженця особі.

Також, колегією суддів погоджується з дослідженою судом першої інстанції інформацією про країну походження позивача, як на підставу для відмови у визнанні її особою, що потребує додаткового захисту, з огляду на наступне.

Так, останнє місце проживання в Афганістані позивачки було м. Кабул.

Ситуація безпеки у м. Кабул оформлена посиланням: Назва статті: Ситуація безпеки у м. Кабул, доповідь Європейської мережі інформації по країнах походження, ЕСОІ: http://www.есоі.nеt/news/188769::afganistan/101.general-security-situation-in-afganistan-and- еvents-in-kabul.htm, Сайт: http://www.ecoi.net/ Дата: Останнє оновлення 04.05.2015; Автор: Узагальнена інформація з багатьох джерел, повний список за посиланням в назві статті.

За інформацією міжнародної координаційної ради поліції, Афганська національна поліція (АNP) забезпечує добрий рівень безпеки в Кабулі та інших великих містах: Герат, Мазарі-Шаріф, Файзабад.

За даними Міжнародної організації з міграції (МОМ), в Кабулі були випадки нападів терористів-смертників, що мали вплив на життя людей. У той же час, Кабул є більш безпечним містом, а ніж інші міста в Афганістані, провінція також знаходиться під контролем.

Наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути виключною підставою для оформлення документів про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня.2004 року особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту».

За таких обставин, судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що заява позивача є необґрунтованою, фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через його належність до певної соціальної групи, через релігійні чи політичні переконання тощо, немає.

Враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.185, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року - без змін.

Судові витрати здійснити за рахунок Державного бюджету.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через 5 днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: О.В. Яковлєв

Судді: А.В. Бойко

Т.М. Танасогло