Справа № 810/303/16
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2016-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/303/16 Головуючий у 1-й інстанції: Кушнова А.О.
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області Хріпкової Ірини Дмитрівни на постанову Київського окружного адміністративного суду від 21 березня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у Київській області Хріпкової Ірини Дмитрівни про визнання протиправним та скасування рішення і зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року ОСОБА_3 (далі - Позивач, ОСОБА_3) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області (далі - Відповідач-1, Реєстраційна служба), державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у Київській області Хріпкової Ірини Дмитрівни (далі - Відповідач-2, Державний реєстратор) про:

- визнання протиправним та скасування рішення Державного реєстратора №27825871 від 15.01.2016 року про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень;

- зобов'язання Реєстраційної служби повторно розглянути заяву про державну реєстрацію прав та обтяжень, що подана 11.01.2016 року о 15:27:01 ОСОБА_4 та зареєстрована за №15247087.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 21.03.2016 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що саме видача документа про право власності на земельну ділянку після його державної реєстрації і є завершенням процедури приватизації, у зв'язку з чим закріплення за Позивачем судовим рішенням права на завершення процедури приватизації земельної ділянки, яка була ініційована померлою особою, є необхідним та достатнім підтвердженням права ОСОБА_3 на звернення до Державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач-2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Наголошує на неврахуванні судом факту відсутності у Державного реєстратора повноважень щодо проведення приватизації нерухомого майна, у той час як судовим рішенням право власності на спірну земельну ділянку за Позивачем не встановлено. Крім того, звертає увагу, що чинним законодавством не передбачено процедури повторного розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Поряд з іншим, вказує на порушення судом першої інстанції порядку повідомлення Відповідача-2 про дату, час та місце судового розгляду справи, а також досліджено докази, які не стосуються обставин справи.

У судовому засіданні представник Позивача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції - без змін.

Апелянт та Відповідач-1, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засіданні не прибули.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення повноважних представника позивача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції - скасувати в частині, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, рішенням Мироцької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 19.06.2009 року (т. 1 а.с. 137) надано ОСОБА_5 безкоштовно у власність земельну ділянку площею 0,11 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1.

Згідно виданого виконавчим комітетом Мироцької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області свідоцтва про смерть серії 1-ОК №219543 (т. 1 а.с. 133) ОСОБА_5 померла 13.06.2011 року, про що в Книзі реєстрації смертей 15.06.2011 року зроблено відповідний запис №12.

При цьому судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВРП №300941 (т. 1 а.с. 134), виданого державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М., спадкоємицею ОСОБА_5 є її донька - ОСОБА_3

Зі змісту витягу з Державного земельного кадастру (т. 1 а.с. 124) вбачається, що земельній ділянці площею 0,11 га, розташованій у Київській області, Києво-Святошинському районі, АДРЕСА_1, присвоєно кадастровий номер НОМЕР_2.

Крім того, Київським окружним адміністративним судом було встановлено, що оскільки процедура оформлення технічної документації та правовстановлюючих документів на земельну ділянку відбувається протягом тривалого часу, за своє життя мати Позивача не встигла одержати правовстановлюючі документи на земельну ділянку.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.04.2015 року у справі №369/1109/15-ц, яке набрало законної сили 30.04.2015 року (т. 1 а.с. 15-18), визнано за ОСОБА_3 право на завершення процедури приватизації в порядку спадкування та оформлення правовстановлюючого документу на земельну ділянку, площею 0,11 га, для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, та видати документ про право власності на вказану земельну ділянку на ім'я ОСОБА_3

11.01.2016 року ОСОБА_4 від імені Позивача за довіреністю серії НАН №590609 від 16.05.2015 року, зареєстрованої в реєстрі за №262 (т. 1 а.с. 75-76) звернувся до Реєстраційної служби із заявою (реєстраційний номер 15247087) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме - земельної ділянки, кадастровий НОМЕР_2, розташованої по АДРЕСА_1 Києво-Святошинського району Київської області (т. 1 а.с.54-55), до якої було додано, зокрема, копію паспорту Позивача, витяг з Державного земельного кадастру, рішення суду.

За результатами розгляду вказаної заяви Відповідачем-2 прийнято рішення від 15.01.2016 року №27825871 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень (т. 1 а.с. 78), в якому зазначено, що подане для реєстрації рішення суду не містить в резолютивній частині відомостей про необхідне для проведення відповідної дії в Державному реєстрі прав власності щодо рішення державного реєстратора, а отже є неналежним документом. В обґрунтування наведеного рішення вказано, що державний реєстратор в силу ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документів.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 79-1, 125, 126 Земельного кодексу України, ст. ст. 18, 24, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність оскаржуваного рішення Відповідача-2, оскільки зі змісту наявного у матеріалах справи судового рішення вбачається визнання за Позивачем права на оформлення документів на право власності на спірну земельну ділянку, у зв'язку з чим оскаржуване рішення про відмову у проведенні реєстраційної дії є безпідставним.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на наступне.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону державній реєстрації прав підлягає право власності.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 9 Закону визначено, що до повноважень суб'єктів державної реєстрації прав належить забезпечення проведення державної реєстрації прав.

Приписи ст. 10 Закону закріплюють, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом

Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону визначено, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Відповідно до п. 45 затвердженого постановою КМ України від 25.12.2015 року №1127 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - Порядок №1127) для державної реєстрації права власності на сформовану земельну ділянку в порядку відведення земельної ділянки із земель державної та комунальної власності подається рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки (в разі підготовки лотів до проведення земельних торгів).

Посилаючись на невиконання Позивачем вимог вказаного пункту Порядку №1127 в частині ненадання рішення органи виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, Апелянт не врахував, що, по-перше, в якості обґрунтування підстав для відмови у державній реєстрації прав останнім наведеного зазначено не було, по-друге, зі змісту рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.04.2015 року вбачається необхідна інформація про рішення Мироцької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, яким було безкоштовно надано у власність спірну земельну ділянку померлій матері Позивача.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, відповідно до п. п. 9, 14 ч. 1 ст. 27 Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Згідно ч. 1 ст. 24 Закону у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Частиною 2 статті 24 Закону передбачено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.

Наказом Міністерства юстиції України від 26.12.2011 року №3601/5, затверджені форми рішень державного реєстратора прав на нерухоме майно та вимоги до їх оформлення. Відповідно до цього наказу рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень повинно містити підстави для такої відмови відповідно до статті 24 Закону.

З вищезазначеного випливає, що спірне рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень повинно містити посилання на підстави такої відмови, які передбачені саме Законом із вказівкою на конкретний пункт частини першої статті 24 та підтверджуватися матеріалами реєстраційної справи.

Разом з тим, оскаржуване рішення містить лише загальне посилання на приписи ст. 24 Закону без вказівки на конкретний пункт.

Аналізуючи викладені в оскаржуваному рішенні від 15.01.2016 року №27835871 підстави для відмови у державній реєстрації прав, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що Позивачу було відмовлено на підставі п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 24 Закону, оскільки, як вже було зазначено раніше, ОСОБА_3, на переконання Відповідача-2, не надала належний документ про необхідність проведення відповідної дії у Державному реєстрі прав власності, оскільки судове рішення наділяє Позивача правом завершити процедуру приватизації та не містить вказівки про визнання за останнім права власності на спірну земельну ділянку.

Разом з тим, судова колегія зауважує, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.04.2015 року у справі №369/1109/15-ц окрім визнання за ОСОБА_3 права на завершення процедури приватизації у порядку спадкування та оформлення правовстановлюючого документу на спірну земельну ділянку, містить припис про видачу документу про право власності на вказану земельну ділянку на ім'я Позивача.

Відтак посилання Апелянта на те, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області не вирішувалося питання про визнання за Позивачем права власності є необґрунтованим.

При цьому в силу положень п. «в» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були їм раніше надані у користування.

Тобто, завершальним етапом процедури приватизації є набуття громадянином України права власності на земельну ділянку.

Приписи ст. 125 ЗК України визначають, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

При цьому право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. 126 ЗК України).

Таким чином, з урахуванням наведеного, єдиним можливим способом завершення процедури приватизації земельної ділянки, ініційованої померлою, є державна реєстрація прав на спірну земельну ділянку у порядку, визначеному Законом, уповноваженою на це рішенням суду ОСОБА_3

Відтак, оскільки саме оформленню документа про право власності передує державна реєстрація прав на земельну ділянку, що, у свою чергу й є завершенням процедури приватизації, рішення Відповідача-2 від 15.01.2016 року №27825871 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень є протиправним та підлягає скасуванню.

Твердження Апелянта про безпідставність надання судом першої інстанції оцінки матеріалами іншої реєстраційної справи судом апеляційної інстанції оцінюється критично, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області від 16.01.2016 року №27840429 (т. 1 а.с. 106) проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, що розташована по АДРЕСА_2 за Позивача. Дане рішення прийнято за аналогічних обставин.

Конституційний Суд України у рішенні від 29.06.2010 року № 17-рп/2010 зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями.

Крім того, у рішенні від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 Конституційний Суд України вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

Крім іншого, у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що вимога Конвенції пункту 2 ст. 10 про те, що обмеження здійснення свободи вираження поглядів, яке має бути встановлене законом, є рівнозначною вимозі, передбаченій у пункті 1 ст. 5 про те, що будь-яке позбавлення свободи має бути законним. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», у пункті 1 ст. 5 зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, а й те, що будь-яке позбавлення свободи відповідає меті ст. 5 і не є свавільним.

Відтак, дослідження аналогічної реєстраційної справи та прийнятого за наслідками її розгляду рішення було зумовлено необхідністю встановлення та забезпечення принципу юридичної рівності у спірних правовідносинах. А тому колегія суддів вважає юридично вірним посилання суду першої інстанції на рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.01.2016 року №27840429.

Судова колегія погоджується з доводами Відповідача-2 про порушення судом першої інстанції приписів ст. 33 КАС України в частині адреси, на яку надсилаються повістки про виклик, водночас, враховує, що при направленні судом апеляційної інстанції на адресу: м. Київ, вул. Ярославська, 5/2, конверт із копією ухвали про залишення апеляційної скарги без руху повернувся у зв'язку з закінченням встановленого строку зберігання. Разом з тим, лист із ухвалою про залишення апеляційної скарги без руху було отримано уповноваженою особою Відповідача-2 за адресою: м. Київ, вул. Марини Раскової, 15.

Проте, погоджуюсь з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування рішення Відповідача-2 від 15.01.2016 року №27825871, судова колегія не може погодитися з твердженням останнього про необхідність зобов'язання Відповідача-1 повторно розглянути заяву про державну реєстрацію прав та обтяжень, що подана 11.01.2016 року о 15:27:01 ОСОБА_4 та зареєстрована за №15247087, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону у разі скасування на підставі рішення суду рішення про відмову в державній реєстрації прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «б» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування відповідного рішення та відновлюється розгляд документів за відповідною заявою у сфері державної реєстрації прав.

Тобто, вказаною нормою встановлено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про відмову в державній реєстрації прав, суб'єкт державної реєстрації прав зобов'язаний внести запис про скасування відповідного рішення до Державного реєстру прав та відновити розгляд документів за відповідною заявою у сфері державної реєстрації прав.

Отже, суб'єкт державної реєстрації прав не має права повторно розглядати заяву про державну реєстрацію іншого речового права за №15247087, прийняту 11.01.2016 року о 15:27:01, оскільки у разі скасування на підставі рішення суду рішення про відмову в державній реєстрації прав за вищезазначеною заявою, суб'єкт державної реєстрації прав зобов'язаний відновити розгляд документів за відповідною заявою у сфері державної реєстрації прав.

Задоволення ж позову у вказаній частині є неналежним способом захисту порушених прав Позивача, оскільки, на відміну від попередньої редакції Закону, чинна регламентує порядок дій суб'єкта державної реєстрації прав у випадку скасування рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови було допущено порушення норм матеріального та процесуального права при вирішені питання щодо необхідності зобов'язання Відповідача-1 повторно розглянути заяву Позивач, у зв'язку з цим вважає за необхідне апеляційну скаргу Відповідача-2 задовольнити частково, а постанову суду - скасувати в частині зобов'язання вчинити дії.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін; скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови порушено норми матеріального та процесуального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а постанову суду - скасувати в частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч. 3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Частиною 6 ст. 94 КАС України закріплено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції або Верховний Суд України, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про необхідність стягнення з Реєстраційної служби на користь ОСОБА_3 витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору, в сумі 275,60 грн., сплаченої згідно квитанції від 28.01.2016 року №0.0.497446974.1 (т. 1 а.с. 2), пропорційно до задоволених позовних вимог.

Крім іншого, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2016 року задоволено клопотання Державного реєстратора та відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на постанову Київського оружного адміністративного суду 21.03.2016 року у розмірі 606,32 грн. до ухвалення судом апеляційної інстанції рішення у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КАС України що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Приписи ч. 2 ст. 88 КАС України визначають, що витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо оплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з Відповідача-1 суми відстроченого до ухвалення рішення судового збору у розмірі 606,32 грн.

Керуючись ст.ст. 88, 94, 160, 167, 195, 198, 200, 202, 205, 207, 211, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у Київській області Хріпкової Ірини Дмитрівни - задовольнити частково.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 21 березня 2016 року - скасувати в частині задоволених позовних вимог до Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області та ухвалити в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

У решті постанову Київського окружного адміністративного суду від 21 березня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у Київській області Хріпкової Ірини Дмитрівни про визнання протиправним та скасування рішення і зобов'язання вчинити дії - залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області (04071, м. Київ, вул. Ярославська, 5/2) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, в сумі 275 (двісті сімдесят п'ять) гривень 60 копійок.

Стягнути з Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області (04071, м. Київ, вул. Ярославська, 5/2) суму відстроченого до ухвалення рішення у справі судового збору у розмірі 606 (шістсот шість) гривень 32 копійки на рахунок Київського апеляційного адміністративного суду (Отримувач коштів: УДКСУ у Печерському р-ні; Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38004897; Банк отримувача: ГУДКCУ у м. Києві; Код банку отримувача (МФО): 820019; Рахунок отримувача: 1007; Код класифікації доходів бюджету: 22030101).

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається в порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.