Справа № 754/4696/16-а
Суддя: Клочко І. В.
Дата ухвалення: 2016-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/248/16
Справа №754/4696/16-а
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 липня 2016 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Клочко І.В.,

при секретарі Давиденко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м.Києва про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з лютого 2005 року по теперішній час працює в органах прокуратури. 14.03.2016 року він звернувся до УПФУ в Деснянському районі м.Києва з письмовою заявою про призначення йому пенсії за вислугою років відповідно до положень ст.50-1 ЗУ «Про прокуратуру» з урахуванням проходження служби в органах внутрішніх справ (навчання у Національній Академії внутрішніх справ). Листом УПФУ в Деснянському районі м.Києва від 22.03.2016 року за вих.№ 1310/09/Ш-190 йому було відмовлено у призначенні пенсії в зв»язку з відсутністю на час звернення правових підстав для призначення пенсійного забезпечення.

Позивач вважає такі дії відповідача щодо відмови у призначенні йому пенсії протиправними, оскільки обчислення стажу, що дає право на пенсійне забезпечення, повинно відбуватись за нормами Закону, що діяв на момент його виникнення.

Як зазначає позивач, з урахуванням положень ст.50-1 ЗУ «Про прокуратуру» та ч.6 ст.2 ЗУ «Про військовий обов»язок і військову службу», оскільки він проходив службу в органах внутрішніх справ (навчався в Національній Академії внутрішніх справ), то до загального стажу підлягає зарахуванню увесь період такої служби (навчання). Окрім того, з 01.01.2004 року набрав чинності ЗУ «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV, згідно з нормами якого для призначення пенсії обчислюється не стаж трудової діяльності (трудовий стаж), а страховий стаж відповідно до ст.1 цього закону це «період (строк) протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов»язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов»язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом, і за який сплачено страхові внески». Таким чином, на думку позивача, період навчання у ВУЗі до 2004 року повинен бути зарахований до стажу для призначення пенсії, а період навчання після 01.01.2004 року може бути зарахований до страхового стажу лише за умови добровільної сплати особою мінімального страхового внеску відповідно до ст.12 зазначеного Закону.

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає і про те, що відповідно до ст.62 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року, основним документом, що підтверджує стаж роботи, у тому числі і спеціальний стаж роботи, різновидом якого є вислуга років, є трудова книжка. Позивач вказує, що згідно трудової книжки, у період з 01.08.1993 року по 05.01.2000 року він проходив службу в органах внутрішніх справ (тобто, безперервно 6 років 5 місяців 4 дні). В період з січня 2000 року по лютий 2005 року працював слідчим ДПА у м.Києві. З лютого 2005 року по жовтень 2007 року працював старшим слідчим з питань з нагляду за додержанням і застосуванням законів на транспорті Київської області. З жовтня 2007 року працював слідчим Генеральної прокуратури України на різних посадах, а з січня 2015 року і по теперішній час працює начальником слідчого відділу управління з розслідування корупційних злочинів, скоєних службовими особами, які займають особливо відповідальне становище Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України. Отже, на час звернення до відповідача 14.03.2016 року він мав загальний стаж роботи за вислугою років - 22 роки 7 місяців 13 днів, у тому числі на прокурорських посадах - понад 11 років.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить визнати дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у призначенні йому пенсії за вислугою років - протиправними; зобов'язати відповідача зарахувати до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугою років, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» період проходження служби в органах внутрішніх справ, а саме навчання в Національній академії внутрішніх справ; зобов'язати відповідача призначити та нарахувати йому пенсію за вислугу років відповідно до ст.. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 14 березня 2016 року.

Ухвалою суду від 21.04.2016 року відповідача УПФУ в Деснянському районі м.Києва замінено на належного відповідача - Лівобережне об»єднане управління Пенсійного фонду України в м.Києві.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив про їх задоволення.

Представник відповідача Ковальчук І.Б. проти позову заперечувала, вказуючи на те, що ЗУ «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, на ст.50-1 якого в обґрунтування своїх вимог посилається позивач, втратив чинність. На сьогоднішній день діє редакція ЗУ «Про прокуратуру» від 02.07.2015 року, згідно ч.1 ст.86 якого прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців. Відповідно до наданих до заяви документів, загальний страховий стаж позивача на день звернення до Управління складає 31 рік 0 місяців 9 днів, у тому числі стаж роботи на посадах в органах прокуратури 11 років 2 місяці 14 днів. Тобто, на думку представника відповідача, у позивача не достатньо передбаченого законодавством стажу в органах прокуратури для призначення пенсії за вислугою років відповідно до ЗУ «Про прокуратуру».

Заперечуючи проти позову, представник відповідача зауважила і про те, що відповідно до «Розрахунку стажу» вбачається, що період навчання позивача у Національній Академії внутрішніх справ врахований до загального стажу за період з 01.08.1993 року по 05.01.2000 року, що складає 6 років 5 місяців 5 днів.

Крім того, представник відповідача зазначила про те, що Управління відмовило позивачу у призначенні пенсії, оскільки з 01.04.2015 року вступив в силу ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо пенсійного забезпечення» № 213, відповідно до п.5 Прикінцевих положень якого у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення пенсій, передбачених, серед інших, ЗУ «Про прокуратуру», у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне грошове утримання призначаються відповідно, в тому числі, і до Закону «Про прокуратуру».

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 березня 2016 року позивач звернувся до УПФУ в Деснянському районі м.Києва із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Листом від 22.03.2016 № 1310/09/Ш-190 відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії за вислугою років у зв'язку тим, що наявного стажу роботи в органах прокуратури не достатньо для призначення пенсії за вислугою років. Крім того, працівники прокуратури права на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням пункту 5 Закону України № 213-VIII від 02.03.2015 не мають (а.с.15-16).

З оглянутої судом копії трудової книжки позивача ОСОБА_1 серії НОМЕР_1, заведеної 05 січня 2000 року вбачається, що в період з 01.08.1993 року по 05.01.2000 року він проходив службу в органах внутрішніх справ. В подальшому, в період з січня 2000 року по лютий 2005 року працював слідчим ДПА у м.Києві. З лютого 2005 року по жовтень 2007 року працював старшим слідчим з питань з нагляду за додержанням і застосуванням законів на транспорті Київської області. З жовтня 2007 року працював слідчим Генеральної прокуратури України на різних посадах, а з січня 2015 року і по теперішній час працює начальником слідчого відділу управління з розслідування корупційних злочинів, скоєних службовими особами, які займають особливо відповідальне становище Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України (а.с.8-9).

Частиною першою статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Крім того, вирішуючи питання про застосування цього Закону в часі, суд виходить із того, що згідно з положеннями ст.22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Окрім того, частини 1-3 ст.46 Конституції України передбачають, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також: у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також: бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий, від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі.

Конституційний суд України вважає, що ці положення ст. 17 Конституції України поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний Суд України зазначає, що багато таких "пільг", встановлених Законами України "Про міліцію" (565-12), "Про прокуратуру" (1789-12) тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів (п.3 рішення Конституційного Суду України №1-15/2002 від 20.03.2002 року).

Крім того, у цьому ж рішенні від 20.03.2002 року у абз.4 п.6 вказано, що Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України) (254к/96-ВР), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України) ( 254к/96-ВР ), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України ( 254к/96-ВР ) не допускається. Зупинення дії цієї норми можливе лише за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України (254к/96-ВР ) надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України) ( 254к/96-ВР).

У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п.4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007).

Водночас пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 року у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року, держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Більше того, в п.4 рішення від 11.10.2005 року у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію, що в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

У абз.14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року у справі № 1-21/2005 також вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція (254к/96-ВР) та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України (254к/96-ВР) не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N8-pn/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 , від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004.

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. ( абз.5 п.6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005).

Виходячи із викладеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Враховуючи викладене, суд вважає, що внесенням змін до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 Законом України від 08.07.2011 «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» звузили її соціальні гарантії, а саме: гарантоване Конституцією право на пенсійне забезпечення при наявності 20 років вислуги; зменшено відсотки розміру пенсії від розміру заробітної плати та порядку її розрахунку.

Суд вважає, що порушує вимоги ст.22 Конституції України і гарантоване право на нарахування позивачу і отримання пенсії за вислугу років вимоги п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-УШ, про наступне: У разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", «Про прокуратуру", «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України", «Про Кабінет Міністрів України", «Про судову експертизу", «Про Національний банк України", «Про службу в органах місцевого самоврядування", «Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Виходячи із викладеного у зазначених рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Таким чином, позивач правомірно звернувся до відповідача із заявою про призначення їй пенсії за вислугою років на підставі cт.50-1 Закону України «Про прокуратуру» та, керуючись вимогами ст.22 Конституції України, як прокурору.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» документом, що посвідчує стаж роботи є трудова книжка.

Згідно із статтею 46 Закону України «Про прокуратуру», прокурорами і слідчими можуть призначатися громадяни України, які мають вищу юридичну освіту, необхідні ділові та моральні якості.

Статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» визначено у:

ч.І - прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку;

ч.2 - розмір виплат, що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі;

ч.5 - до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

На день звернення до УПФУ в Деснянському районі м.Києва, загальний стаж роботи позивача становив 31 рік 0 місяців 9 днів, у тому числі стаж роботи на прокурорсько-слідчих посадах становив 11 років 2 місяці 14 днів.

Вказаний стаж роботи на прокурорсько-слідчих посадах підтверджується записами в трудовій книжці.

Крім того, до вислуги років, що дає право на пенсію за вислугою років згідно із вказаною вище частиною 5 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», зараховується половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

Як вбачається з матеріалів справи, з 01.08.1993 року по 21.06.1997 року позивач навчався у Національній Академії внутрішніх справ України, повністю закінчив курс навчання за спеціальністю «правознавство» і рішенням державної екзаменаційної комісії йому присвоєно кваліфікацію спеціаліста «юрист», про що видано диплом серії ЛГ № 013334 від 21.06.1997 року (а.с.10-11).

Доказів того, що половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах була відповідачем зарахована до стажу роботи позивача, що дає йому право на пенсію за вислугою років, відповідачем суду не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент звернення до відповідача позивач мав достатній стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугою років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», оскільки такий стаж становить понад 13 років.

Доводи відповідача, наведені у запереченнях на адміністративний позов, та надані в судовому засіданні спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та наведеними нормами права.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 11, 17, 18, 71, 94, 160, 161, 162, 163, 171-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у призначенні пенсії за вислугою років ОСОБА_1 - протиправними.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугою років, відповідно до ст.. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» період проходження служби в органах внутрішніх справ, а саме навчання в Національній академії внутрішніх справ.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити та нарахувати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсію за вислугу років відповідно до ст.. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 14 березня 2016 року.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня її проголошення.

Головуючий