Справа № 805/1446/16-а
Суддя: Козаченко А.В.
Дата ухвалення: 2016-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

805/1446/16-а

Україна

Донецький окружний адміністративний суд

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2016 р. Справа № 805/1446/16-а

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Козаченка А.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного акціонерного товариства “Єнакієвський металургійний завод” про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,-

ВСТАНОВИВ:

Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства “Єнакієвський металургійний завод” про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у розмірі 6 567 144,43 грн. та пені у розмірі 161 551, 75 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивачем зазначено, що відповідно до звіту форми 10-ПІ відповідачем в 2015 році не виконано норматив щодо створення робочих місць для інвалідів, а саме: замість 272 осіб працевлаштовано було 195 осіб.

Представник позивача про розгляд справи в порядку письмового провадження не заперечував, про що свідчить відповідний підпис.

Представник відповідача надав письмові заперечення на позовну заяву, якими просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на створення робочих місць для інвалідів та надання відповідної інформації Артемівському міському центру зайнятості та Донецькому обласному центру зайнятості на протязі 2015 року шляхом надання звітів форми № 3-ПН, у яких зазначено вакансії для працевлаштування інвалідів, а також надання звітів за формою № 10-ПІ. Також представник зазначає, що відповідач є великим металургійним підприємством і обов’язок підприємства по створенню робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком займатись пошуком інвалідів для їх працевлаштування. Також представник зазначає, що підприємством вживались відповідні заходи, а саме: відповідно до наказу № 129 від 05.02.2015 року «Про заходи по забезпеченню виконання у 2015 році нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів», був визначений алгоритм прийняття на роботу інвалідів у 2015 році з метою забезпечення виконання нормативу, встановленого діючим законодавством. Також представник вважає, що підприємство вживало заходи щодо працевлаштування інвалідів, а саме: щомісячно на протязі 2015 року розміщувало відповідні оголошення про запрошення на роботу інвалідів у друкованому виданні «За металл». Тому представник відповідача вважає, що підприємством не було допущено порушення у вигляді не забезпечення права інваліда на працевлаштування. Представник відповідача через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову виходячи з наступного.

Згідно копії звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2015 рік (форма №10-ПІ), середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становить 6791 особа, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність – 195; кількість інвалідів – штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” - 272; фонд оплати праці штатних працівників – 579188,0 тисяч гривень; середньорічна заробітна плата штатного працівника – 85 287,59 грн.

На підставі наведеного звіту позивачем здійснено розрахунок суми адміністративно-господарських санкцій за нестворені робочі місця для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2015 р. на суму 6 567 144,43 грн. та розрахунок суми пені на заборгованість по сплаті адміністративно-господарських санкцій за нестворені робочі місця для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2015 році на суму 161 551,75 грн.

Вказані розрахунки здійсненні із показником кількості нестворених робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів - 77 осіб.

Відповідачем до суду надана звітність форми №3-ПН про наявність вакансій, яка, що підтверджується поштовими звітами, подавалась до Артемівського міського центру зайнятості та Донецькому обласному центру зайнятості у 2015 році, а саме: звіт про наявність вакансій станом на 30.12.2014 р., 38 місць для інвалідів; звіт про наявність вакансій станом на 03.02.2015 р., 27 місць для інвалідів; звіт про наявність вакансій станом на 03.03.2015 р., 37 місць для інвалідів; звіт про наявність вакансій станом на 02.04.2015 р. 37 місць для інвалідів; звіт про наявність вакансій станом на 06.05.2015 р., 37 місць для інвалідів; звіт про наявність вакансій станом на 05.06.2015 р., 30 місць для інвалідів; інформація про попит на робочу силу (вакансії) станом на 03.07.2015 р., 33 місць для інвалідів; інформація про попит на робочу силу (вакансії) станом на 05.08.2015 р., 33 місць для інвалідів; інформація про попит на робочу силу (вакансії) станом на 01.09.2015 р., всього 22 місця для інвалідів; інформація про попит на робочу силу (вакансії) станом на 01.10.2015 р., всього 17 місць для інвалідів; інформація про попит на робочу силу (вакансії) станом на 03.11.2015 р., всього 13 місць для інвалідів; інформація про попит на робочу силу (вакансії) станом на 02.12.2015 р., всього 12 місць для інвалідів.

Як підтверджується наданими копіями, оголошення з приводу прийому на роботу інвалідів до установи відповідача було опубліковано у виробничій газеті «За металл». Також листи з проханням скерувати до управління по роботі з персоналом осіб, які мають групу інвалідності та бажаючих працевлаштуватися в установу відповідача надсилалися до УПФУ в м. Красний Лиман та Голові заводської Ради ветеранів.

З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.14 Закону України “Про зайнятість населення”, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що до категорій громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, належать: 1) один з батьків або особа, яка їх замінює і: має на утриманні дітей віком до шести років; виховує без одного з подружжя дитину віком до 14 років або дитину-інваліда; утримує без одного з подружжя інваліда з дитинства (незалежно від віку) та/або інваліда I групи (незалежно від причини інвалідності); 2) діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, особи, яким виповнилося 15 років та які за згодою одного з батьків або особи, яка їх замінює, можуть, як виняток, прийматися на роботу; 3) особи, звільнені після відбуття покарання або примусового лікування; 4) молодь, яка закінчила або припинила навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних і вищих навчальних закладах, звільнилася із строкової військової або альтернативної (невійськової) служби (протягом шести місяців після закінчення або припинення навчання чи служби) і яка вперше приймається на роботу; 5) особи, яким до настання права на пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" залишилося 10 і менше років; 6) інваліди, які не досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування”; 7) особи, яким виповнилося 15 років та які за згодою одного з батьків або особи, яка їх замінює, можуть, як виняток, прийматися на роботу.

Для працевлаштування зазначених у частині першій цієї статті громадян (крім інвалідів, які не досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", норматив працевлаштування на роботу яких встановлюється згідно із Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні") підприємствам, установам та організаціям з чисельністю штатних працівників понад 20 осіб встановлюється квота у розмірі 5 відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників за попередній календарний рік.

Роботодавці самостійно розраховують квоту, зазначену в частині другій цієї статті, з урахуванням чисельності громадян, які на умовах повної зайнятості вже працюють на підприємствах, в установах та організаціях і належать до таких, що неконкурентоспроможні на ринку праці (крім інвалідів), та забезпечують їх працевлаштування самостійно. Роботодавці можуть звернутися за сприянням для працевлаштування даної категорії громадян до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції.

Обов'язковою умовою дотримання роботодавцями квоти вважається працевлаштування таких громадян відповідно до вимог частини другої цієї статті, про що роботодавці інформують щороку центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, у встановленому ним порядку.

Згідно з ч.1 ст.19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Частиною першою статті 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

При цьому, адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов’язковим платежем), обов’язкова сплата яких передбачена законодавством, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв’язку зі скоєнням правопорушення.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Частиною 1 ст.18. Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” встановлено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Частиною другою зазначеної статті передбачено, що підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Частинами 1-3 ст.18-1 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, встановлено, що інвалід, який не досяг пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний. Рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Суд зазначає, що працевлаштування інвалідів залежить від їх волевиявлення при зверненні до підприємства чи служби зайнятості.

Таким чином, обов’язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Зазначена правова позиція відображена у висновках Верховного Суду України в постанові від 20 червня 2011 року у справі № 21-60а11 та від 26 червня 2012 року № 21-105а12.

Верховний Суд України дійшов висновку, що на підприємство не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Відповідач щомісячно протягом року повідомляв Артемівський міський центр зайнятості про наявність у відповідача вакантних робочих місць, на які мали змогу працевлаштуватися й інваліди.

Таким чином суд вважає, що відповідач вживав усіх залежних від нього заходів, передбачених законодавством, спрямованих на створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та недопущення правопорушення у сфері господарювання.

При цьому, позивачем не надано доказів наявності безпідставної відмови у працевлаштуванні інвалідів у відповідача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що підстави для застосування відносно відповідача санкцій, визначених ст. 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” – відсутні, у зв’язку із чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 11, 17, 69-72, 86, 87, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного акціонерного товариства “Єнакіївський металургійний завод” про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені – відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове вимогу. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Козаченко А.В.