Справа № 826/14615/15
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2016-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 липня 2016 року № 826/14615/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шулежка В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Текстиль-Контакт» до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшли:

позов товариства з обмеженою відповідальністю «Текстиль-Контакт» (далі - позивач, TOB «Текстиль-Контакт») до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві (далі - відповідач, ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відповідача від 02.02.2015 № ;

позов TOB «Текстиль-Контакт» до ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відповідача від 02.03.2015 № та № ;

позов TOB «Текстиль-Контакт» до ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відповідача від 28.11.2014 № .

Відповідними ухвалами суду відкрито провадження в адміністративних справах №826/7340/15, № 826/7342/15 та № 826/7343/15, які у подальшому об'єднано в одне провадження із присвоєнням об'єднаній справі загального № 826/7340/15.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.06.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2015, вказаний адміністративний позов TOB «Текстиль-Контакт» задоволено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.01.2016 вищенаведені рішення судів скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому, 22.07.2015 TOB «Текстиль-Контакт» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відповідача від 05.06.2015 № та № . Автоматизованою системою документообігу суду вказаній справі присвоєно №826/14615/15.

Ухвалою суду від 27.07.2015 відкрито провадження у справі №826/14615/15 та призначено її до розгляду у судовому засіданні.

Ухвалою суду від 14.03.2016 вирішено об'єднати для спільного розгляду адміністративну справу № 826/14615/15 зі справою № 826/7340/15, а об'єднаній справі присвоїти спільний № 826/14615/15.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновки актів перевірки, на підставі яких були прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення, не відповідають дійсним обставинам справи та нормам чинного законодавства, і тому позивач вважає такі рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі.

В наданих суду запереченнях представник відповідача вказав, що оскаржувані рішення прийняті податковим органом відповідно до вимог чинного законодавства, посилаючись на обставини, викладені у відповідних актах перевірки та запереченнях проти адміністративного позову.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог повністю.

З урахуванням положень частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як з'ясовано судом під час розгляду справи та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, відповідачем:

- у період із 17 по 30 жовтня 2014 року проведено перевірку позивача, за результатами якої 05.11.2014 складено акт № 8194/26-51-22-01/32043747 про результати позапланової виїзної перевірки позивача з питань фінансово-господарських взаємовідносин із TOB ВП «Конкордія», TOB «Мідо-Метал-Груп», TOB «Компанія з управління активами «Український трастовий фонд», TOB «All Компані», TOB «Ідеявірус», TOB «Аквен-Інтер», TOB «Тарма Груп», TOB «Ензо Трейд» за період із 01 січня по 31 серпня 2014 року, їх реальності та повноти відображення в податковому обліку (далі - акт перевірки), відповідно до висновків якого, позивачем занижено податок на додану вартість (далі - також ПДВ) у загальному розмірі 5 615 007, 00 грн., у тому числі за: лютий 2014 року - 60 705, 00 грн.; березень 2014 року - 304 922, 00 грн., квітень 2014 року - 461 413, 00 грн.; травень 2014 року - 70 662, 00 грн.; червень 2014 року - 1 066 935,00 грн.; липень 2014 року - 1 280 839, 00 грн.; серпень 2014 року - 2 369 531, 00 грн., чим порушено п.п. 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, п. 201.10 статті 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України).

За результатами адміністративного (досудового) оскарження, викладений у вказаному акті перевірки висновок відповідача про заниження позивачем ПДВ за березень 2014 року у розмірі 11 916,67 грн. скасовано. Висновок в іншій частині залишено без змін.

На підставі акту перевірки, 28.11.2014 відповідачем прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 5 603 090,00 грн. за основним платежем та у розмірі 1 400 772,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- у період із 23 по 29 грудня 2014 року відповідачем проведено перевірку позивача, за результатами якої 06.01.2015 складено акт № 27/26-51-22-01/32043747 про результати позапланової невиїзної перевірки позивача з питань фінансово-господарських взаємовідносин із ТОВ «Продакт-Інвест» за період із 01 по 30 вересня 2014 року, їх реальності та повноти відображення в податковому обліку, згідно з висновками якого, позивачем занижено ПДВ за вересень 2014 року у розмірі 1 829 573,00 грн., яким порушено п.п. 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 ПК України.

На підставі акту перевірки, 02.02.2015 відповідачем прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 1 829 573,00 грн. за основним платежем та у розмірі 914 786,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

у період із 10 грудня 2014 року по 13 січня 2015 року відповідачем проведено перевірку позивача, за результатами якої 06 лютого 2015 року складено акт № 696/26-51-22-02/32043747 про результати планової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період із 01 жовтня 2011 року по 31 грудня 2013 року, валютного та іншого законодавства за період із 01 жовтня 2011 року по 31 грудня 2013 року, відповідно до висновків якого, позивачем занижено податок на прибуток у загальному розмірі 15 734 671, 68 грн., у тому числі за: IV квартал 2011 року - 10 054, 45 грн.; III квартал 2012 року - 3 315 795, 63 грн.; IV квартал 2012 року - 5 397, 21 грн., 2013 рік - 12 403 424, 39 грн., чим порушено п.п. 138.2, 138.4 статті 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 статті 139, п. 140.2 статті 140 ПК України, а також занижено ПДВ у загальному розмірі 15 733 776, 10 грн., у тому числі за: серпень 2012 року - 1 617 561, 22 грн.; вересень 2012 року - 1 540 521, 02 грн.; лютий 2013 року - 562, 50 грн.; квітень 2013 року - 2 556 502, 20 грн.; червень 2013 року - 274 041, 62 грн.; липень 2013 року - 1 059 451, 50 грн.; серпень 2013 року - 1 972 474, 00 грн.; вересень 2013 року - 1 983 919, 46 грн.; жовтень 2013 року - 581 089, 50 грн.; листопад 2013 року - 1 322 024, 74 грн.; грудень 2013 року - 2 825 628, 34 грн., чим порушено п.п. 198.1, 198.6 статті 198 ПК України.

На підставі акту перевірки, 02.03.2015 відповідачем прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення: № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 15 733 776,10 грн. за основним платежем та у розмірі 7 866 888,05 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 15 734 671,68 грн. за основним платежем та у розмірі 3 933 667,92 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Не погоджуючись з наведеними податковими повідомленнями-рішеннями № та № , позивач оскаржив їх в адміністративному порядку.

Рішенням ГУ ДФС у місті Києві від 15.05.2015 № 7880/10/26-15-10-05-35 частково задоволено скаргу ТОВ «Текстиль-Контакт» та скасовано: податкове повідомлення-рішення № в частині збільшення суми грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 744,10 грн. та в частині застосованих штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 372,05 грн., податкове повідомлення-рішення № в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 10 054,45 грн. та в частині застосованих штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 2 513,61 грн. В решті зазначені податкові повідомлення-рішення залишені без змін.

У зв'язку з наведеним, відповідачем 05.06.2015 прийняті нові податкові повідомлення-рішення, а саме № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 15 724 617,23 грн. за основним платежем та у розмірі 3 931 154,32 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 15 733 032,00 грн. за основним платежем та у розмірі 7 866 516,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Щодо прийняття відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення-рішення № , суд зазначає наступне.

У ході розгляду справи судом з'ясовано, що висновок відповідача в акті від 06.01.2015 № 27/26-51-22-01/32043747 про заниження позивачем своїх зобов'язань зі сплати ПДВ за вересень 2014 року, на підставі якого було прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення, ґрунтується на тому, що господарські операції за участю позивача та його контрагента не мали реального характеру.

Такий висновок, як вбачається зі змісту акту перевірки, відповідачем зроблено за результатами аналізу господарських відносин контрагента позивача - TOB «Продакт- Інвест» із його контрагентом - TOB «ОТК.Україна».

В акті перевірки зазначено, що основним постачальником TOB «Продакт-Інвест» у вересні 2014 року було TOB «ОТК.Україна», яке не є імпортером та ним не зареєстровано у Єдиному державному реєстрі податкових накладних відповідних податкових накладних.

Будь-яких обставин, які б свідчили про порушення позивачем норм законодавства під час здійснення фінансово-господарських відносин із TOB «Продакт-Інвест», в акті перевірки не зазначено.

Тобто, висновок відповідача про нереальність господарських операцій позивача та TOB «Продакт-Інвест» ґрунтується на обставинах виключно щодо діяльності контрагента позивача із третьою особою.

З урахуванням вищенаведеного суд зазначає, що 22.09.2014 між TOB «Продакт-Інвест», як продавцем, та позивачем, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу № 101, за умовами якого продавець продає, а покупець приймає та сплачує товари партіями згідно із замовленням на умовах DAP (склад покупця, місто Київ). Продавець залучає перевізника до доставки товару покупцю у вказаний покупцем пункт призначення.

Загальний обсяг купівлі-продажу по цьому договору визначається як загальна вартість Товару, вказана в накладних, підписаних Сторонами у період дії цього Договору, включаючи ПДВ.

Ціна на Товар за цим Договором є звичайною. Продавець гарантує Покупцю, що Товари, які є предметом цього Договору, придбані ним з дотриманням усіх вимог чинного законодавства України.

Поставка кожної партії товарів здійснюється на підставі та у відповідності з погодженим Сторонами замовленням. Замовлення передається Покупцем та приймається Продавцем в будь-якій зрозумілій сторонами формі. Відпуск товару здійснюється на підставі накладної, яка має відповідати замовленню. На виконання умов вказаного договору позивачем надано копії податкових та видаткових накладних.

Сплачені за вказаним зобов'язанням кошти включені позивачем до сум податкового кредиту з податку на додану вартість звітного періоду, що перевірявся податковим органом.

Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 статті 14 ПК України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 статті 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 ПК України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 201.10 статті 201 ПК України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з п. 198.2 статті 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Згідно з п. 201.1 статті 201 ПК України, платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з пп. 2.15 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704, визначено, що первинні документи підлягають обов'язковій перевірці працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов'язкових реквізитів та відповідність господарської операції діючому законодавству, логічна ув'язка окремих показників.

Таким чином, єдиною підставою документального підтвердження спірних сум податкового кредиту мають бути належним чином складені та підписані повноважними особами первинні документи в розумінні наведених норм законодавства.

При вирішенні даної справи, суд враховує також правову позицію Вищого адміністративного суду України, висловлену ним в Інформаційному листі від 20.07.2010 № 1112/11/13-10, відповідно до якого процесуальна діяльність суду із встановлення обґрунтованості права платника податку на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування з податку на додану вартість повинна включати такі етапи: 1) встановлення факту здійснення господарської операції; 2) встановлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції; 3) встановлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг) і господарською діяльністю платника податку; 4) встановлення дотримання платником податку спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість; 5) встановлення факту надмірної сплати податку на додану вартість у ціні товарів (послуг), що придбані платником податку.

Як зазначено в Інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 № 742/11/13-11, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Також, з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції.

Таким чином, суд робить висновок про те, що чинне законодавство не ставить в залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншими суб'єктами господарювання.

Так само як і на платника податків не покладається обов'язок перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства перед тим, як відносити відповідні суми ПДВ до податкового кредиту та заявляти відповідні суми до бюджетного відшкодування.

Зазначена позиція узгоджується з практикою Верховного Суду України, викладеною ним в постанові від 31 січня 2011 року по справі № 21-47а10.

Враховуючи наведене, суд не приймає до уваги посилання відповідача на результати аналізу господарських відносин контрагента позивача - ТОВ «Продакт-Інвест» із його контрагентом - ТОВ «ОТК.Україна».

З метою підтвердження реальності господарських операцій, що мали місце з його контрагентом, позивачем надано суду копії відповідних первинних документів, а саме: видаткових та податкових накладних, платіжних доручень.

Всі податкові накладні зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН), що підтверджується витягом з ЄРПН № 12154355.

Купівля-продаж товару за вищезазначеним договором підтверджуються накладними та наявністю у позивача: виробничих площ, відповідних складських приміщень, відповідного штату працівників, орендованих транспортних засобів, основних фондів (комп'ютерної техніки, оргтехніки, офісних меблів, тощо), торгових приміщень, розвиненої філіальної торгівельної мережі на території України, усіх дозвільних документів для здійснення торгівельної діяльності, що підтверджується дозволами на розміщення об'єктів торгівлі, висновками CEC, торговими патентами, реєстраторів розрахункових операцій.

При цьому, відповідачем не заперечується надання позивачем до перевірки первинних документів на підтвердження фінансово-господарських взаємовідносин із TOB «Продакт-Інвест».

В акті перевірки зазначено, що до перевірки не надано інформації про транспортування придбаного товару та товарно-транспортних накладних, документів щодо розрахунків із перевізником.

Зважаючи на вище викладене, зі змісту договору купівлі-продажу чітко вбачається, що товар транспортується продавцем із залученням перевізника. Тобто, позивач, як покупець, не здійснює транспортування товару.

Як пояснили у ході розгляду справи представники позивача, усі документи, що стосуються транспортування придбаного ним товару, знаходяться у продавця, про що відповідача повідомлено під час перевірки.

З листа Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 06.01.2015 № 165/10/26-55-22-05 вбачається, що перевірки TOB «Продакт-Інвест» за період вересень, жовтень 2014 року не проводились.

Разом з тим, необхідно зазначити, що підтвердження отримання позивачем товарно-матеріальних цінностей, які постачалися його контрагентом, товарно-транспортними накладними не є визначальною умовою для отримання права на податковий кредит та віднесення сум сплачених коштів до витрат підприємства, оскільки законодавчі норми не ставлять в залежність відсутність транспортних документів на перевезення вантажу (товару) з наслідками формування бази оподаткування податком на додану вартість та податку на прибуток.

Згідно із Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363, товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення, а відтак визначає взаємовідносини по виконанню перевезення вантажів для обліку транспортної роботи. В даному ж випадку позивач здійснював операції з придбання товару та не виступав в якості замовника за договором перевезення, у зв'язку з чим відсутність товарно-транспортних накладних не можна розцінювати як беззаперечне свідчення безтоварності спірних операцій.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в У країні», первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Таким чином, товарно-транспортна накладна не може бути первинним документом, який підтверджує здійснення господарської операції з поставки товарів, та відповідно набуття права власності на нього, оскільки не відображає відомості про господарську операцію з поставки товару, а відображає відомості про господарську операцію перевезення. А тому, безпідставним є твердження відповідача про те, що внаслідок відсутності товарно-транспортних накладних господарські операції з поставки товарно- матеріальних цінностей не мали місце (не здійснювалися).

Зазначена позиція була неодноразово висловлена і Вищим адміністративним судом України, зокрема в рішеннях від 18 вересня 2014 року по справі № К/9991/20420/12, від 05 червня 2014 року по справі № К/9991/62034/12, від 07 липня 2014 року по справі №К/9991/15656/11.

Наявні в матеріалах справи первинні документи, в силу вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, є первинними документами та мають всі необхідні встановлені законом обов'язкові реквізити.

Докази того, що вказані документи не мають юридичної сили або визнані в установленому порядку недійсними - відсутні.

Підсумовуючи усе вищевикладене, за наслідком дослідження наявних в матеріалах справи наданих позивачем первинних документів в їх сукупності, суд зазначає, що висновок відповідача про заниження позивачем ПДВ у вересні 2014 року є необґрунтованим, у зв'язку з чим оскаржуване податкове повідомлення-рішення № є таким, що прийнято безпідставно, а тому, відповідно, підлягає визнанню протиправним та скасуванню в судовому порядку.

Щодо прийняття відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення-рішення № , суд зазначає наступне.

У ході розгляду справи судом з'ясовано, що висновок відповідача про заниження позивачем свого зобов'язання зі сплати ПДВ у перевіряємий період ґрунтується на тому, що господарські операції за участю позивача та його контрагентів не мали реального характеру.

Поряд з цим, із дослідження змісту акту перевірки від 05.11.2014 №8194/26-51-22-01/32043747, на підставі якого прийнято оскаржуване рішення №, судом з'ясовано, що будь-яких фактів, які б свідчили про порушення позивачем норм законодавства під час здійснення фінансово-господарських операцій за його участю та участю його контрагентів, відповідачем у ході перевірки не виявлено та в акті перевірки не відображено.

Неможливість проведення зустрічних звірок контрагентів позивача, з огляду на наведену вище правову позицію щодо індивідуальної відповідальності платників податків, неодноразово висловлену й у рішеннях Вищого адміністративного суду України та Верховного Суду України, за переконанням суду, не є імперативною ознакою протиправності діяльності такого суб'єкта господарювання та не може розцінюватися як беззаперечне свідчення фіктивності усіх господарських операцій, здійснюваних таким суб'єктом.

При дотриманні контрагентом законодавчо встановлених вимог щодо формування відповідних документів підстави для висновку про недостовірність або суперечливість відомостей, зазначених у таких податкових накладних, відсутні, якщо не встановлені обставини, які свідчать про обізнаність покупця про зазначення продавцем недостовірних відомостей.

В акті перевірки зазначено про надання позивачем до перевірки первинних документів на підтвердження фінансово-господарських взаємовідносин із контрагентами, а саме видаткових та податкових накладних, платіжних доручень.

Також, позивачем надано суду копії первинних документів, якими підтверджується факт реального здійснення господарських операцій за участю позивача та його контрагентів, зокрема: договору купівлі-продажу № 3, укладеного 02 січня 2014 року між ТОВ «Мідо-Метал-Груп», як продавцем, та позивачем, як покупцем; договору купівлі- продажу № 78, укладеного 12 травня 2014 року між ТОВ «Аквен-Інтер», як продавцем, та позивачем, як покупцем; договору купівлі-продажу № 80, укладеного 20 червня 2014 року між ТОВ «Тарма Груп», як продавцем, та позивачем, як покупцем; договору купівлі- продажу № 93, укладеного 20 серпня 2014 року між ТОВ «Ензо Трейд», як продавцем, та позивачем, як покупцем; видаткових та податкових накладних.

Купівля-продаж товару за вищезазначеними договорами підтверджуються: накладними, наявністю у позивача: виробничих площ, відповідних складських приміщень, відповідного штату працівників, орендованих транспортних засобів, основних фондів (комп'ютерноїтехніки, оргтехніки, офісних меблів, тощо), торгових приміщень, розвиненої філіальної торгівельної мережі на території України, усіх дозвільних документів для здійснення торгівельної діяльності, що підтверджується дозволами на розміщення об'єктів торгівлі, висновками CEC, торговими патентами.

Отриманий товар від вищезазначених підприємств був реалізований позивачем з метою отримання прибутку на території України, що підтверджується укладеними договорами та фіскальними чеками.

За наслідком дослідження доказів, суд приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи первинні документи, в силу вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, є первинними документами та мають всі необхідні встановлені законом обов'язкові реквізити.

Поряд з цим, в акті перевірки зазначено, що до перевірки не надано інформації про транспортування придбаного товару та товарно-транспортні накладні, документів щодо розрахунків із перевізником. При цьому, зазначено про те, що товар, згідно з умовами договорів, транспортується продавцем із залученням перевізника.

Між тим, в контексті наведеної вище правової позиції та зазначених міркувань податкового органу, суд вчергове звертає увагу на те, що товарно-транспортна накладна не може бути первинним документом, який підтверджує здійснення господарської операції з поставки товарів, та відповідно набуття права власності на нього, оскільки не відображає відомості про господарську операцію з поставки товару, а відображає відомості про господарську операцію перевезення. А тому, безпідставним є твердження відповідача про те, що внаслідок відсутності товарно-транспортних накладних господарські операції з поставки товарно-матеріальних цінностей не мали місце (не здійснювалися).

Згідно з частини 1 статті 204 Цивільного кодексуУкраїни, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Сторони вищезазначених договорів на момент укладання та виконання вказаних договорів були зареєстровані у ЄДРПОУ як юридичні особи і мали спеціальну податкову правосуб'єктність, а саме: були зареєстровані платниками податку на додану вартість, тобто мали право нараховувати податок на додану вартість та видавати податкові накладні на кожну поставку товару.

В свою чергу, відповідач не вказав жодних обставин, які б ставили під сумнів реальність виконання вказаних вище правочинів з отримання позивачем товарів, невідповідність цих операцій дійсному економічному змісту, або засвідчили б наявність інших ознак, що підтверджують недобросовісність позивача як платника податків та виключають його право на формування податкового кредиту.

Мета юридичної особи має бути доведена через мету відповідного керівника - фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або за довіреністю. Слід зазначити, що наявність мети зазначеної в диспозиції ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями Кримінального кодексу України за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину. Такі обставши можуть бути доведені лише обвинувальним вироком, якого в матеріалах справи немає.

Також слід зазначити, якщо контрагенти по ланцюгу постачання товарів (послуг) не виконали свого зобов'язання по сплаті податку на додану вартість до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цих осіб. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 28.03.2012 у справі № К/9991/72712/11).

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, тобто з презумпції економічної виправданості дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Чинне законодавство не ставить умову виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації, наявності чи відсутності основних фондів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов'язань, адже, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань. А відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Вказана правова позиція підтверджується, зокрема, постановою Вищого адміністративного суду України від 30.06.2015 № К/800/9553/15.

Також, визначальним критерієм для підтвердження права платника податку на податковий кредит та/або віднесення відповідних сум до валових витрат є реальність вчинюваної господарської операції, тобто встановлення факту зміни руху активів чи зміни стану зобов'язань платника податку внаслідок придбання ним товарів (послуг), що використовуються таким платником у своїй господарській діяльності. Підтвердження зазначеного підходу знайшло відображення в постанові Верховного суду України № 40/11 від 21.01.2011 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СІБ» до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Луганська про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

За результатом системного аналізу вимог податкового законодавства та встановленими обставинами справи, суд дійшов висновку, що операції позивача з контрагентами, які на момент здійснення господарських операцій були належним чином зареєстровані як платники податку на додану вартість, здійснені в межах його господарської діяльності, є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій.

Позивачем вчинено дії та досягнуто конкретних результатів, які визначають саме поняття господарської операції - факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань та фінансових ресурсів.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що операції позивача з контрагентом здійснені в межах їх господарської діяльності, є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та господарській меті, підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій. Позивачем вчинено дії та досягнуто конкретних результатів, які визначають саме поняття господарської операції - факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань та фінансових ресурсів.

Отже, підсумовуючи усе вище викладене, суд зазначає, що висновок відповідача про заниження позивачем свого зобов'язання зі сплати ПДВ за перевіряємий період є необґрунтованим, у зв'язку з чим оскаржуване податкове повідомлення-рішення № також є таким, що прийнято безпідставно, а тому підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Щодо прийняття відповідачем на підставі відомостей акту перевірки № 696/26-51 - 22-02/32043747 від 06 лютого 2015 року оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 05 червня 2015 року № та № , суд зазначає наступне.

Суд вважає, що в акті перевірки відповідачем необгрунтовано зроблено висновок про завищення філією «Текстиль-Контакт-Південь» позивача (далі - філія) витрат за період із 13 грудня 2012 року по 31 грудня 2013 року.

Так, філія підприємства не має статусу юридичної особи, є відокремленим підрозділом позивача, який сплачує консолідований податок на прибуток.

У податковій декларації з податку на прибуток підприємства відображаються загальні витрати суб'єкта господарювання разом з усіма філіями, витрати по філіях обліковуються по субрахунках 93 рахунку оборотно-сальдової відомості позивача.

Основними витратами філії є заробітна плата із нарахуваннями, оренда приміщень, витрати на обслуговування РРО, телефонний зв'язок та Інтернет.

Філія не має розрахункових рахунків та окремого балансу, їй не делеговано повноваження щодо самостійного нарахування заробітної плати та сплати податків. Усі витрати формуються виключно на головному підприємстві, виходячи із даних відомостей по нарахуванню та виплаті заробітної плати, первинних документів по виконанню робіт, рахунків-актів по наданню послуг зв'язку та оренди приміщень та інше.

Безпідставними є посилання відповідача на акт перевірки № 161/15-54-22- 01/37817248 про результати планової документальної виїзної перевірки філії з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період із 13 грудня 2012 року по 31 грудня 2013 року, у якому зазначено, що філією не надано до перевірки жодного документа, підтверджуючого правомірність формування витрат, оскільки такі документи та відомості позивачем надані для ознайомлення відповідачу.

Витрати по філії входять до складу загальних витрат позивача та відображені у податковій декларації з податку на прибуток підприємства у витратах на збут (рядок 06.2) та додатку ІВ (рядок 06.4).

Для нарахування податку на прибуток і сплати його за місцезнаходженням філії витрати відображені у додатку ЗП податкової декларації з податку на прибуток підприємства, у якому, виходячи із розрахунку питомої ваги загальних витрат підприємства у співвідношенні виділених витрат по філії, розраховується податок на прибуток по філії.

Зауваження відповідача щодо неправомірності нарахування заробітної плати, ECB, НДФЛ, витрат на збут, орендної плати в акті перевірки № 696/26-51-22-02/32043747 від 06 лютого 2015 року відсутні. Поряд з цим, саме ці витрати входять до складу витрат філії та загальних витрат позивача.

Також суд вважає, що посилання відповідача в акті перевірки на інформацію, яка встановлена у ході перевірок контрагентів позивача, стосовно того, що вони відсутні за місцезнаходженням, по відношенню до позивача є безпідставними.

Матеріалами справи підтверджується, що ТОВ «Білдінг Контракт», ТОВ «Готика ЛТД» та ТОВ «Торговий Дім «Електротест» на час здійснення господарських операцій із позивачем були зареєстровані у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та знаходилися за зареєстрованим місцезнаходженням, перебували на податковому обліку, мали свідоцтва платника ПДВ.

Зазначена в акті перевірки інформація про те, що свідоцтво ТОВ «Білдінг Контракт» як платника ГІДВ анульовано 04 квітня 2014 року, свідоцтво ТОВ «Готика ЛТД» як платника ПДВ анульовано 06 січня 2015 року, свідоцтво ТОВ «Мерфіс» як платника ПДВ анульовано 24 квітня 2013 року, а свідоцтво ТОВ «Торговий Дім «Електротест» як платника ПДВ анульовано 04 вересня 2014 року, на переконання суду, не має відношення до проведених господарських операцій із позивачем, оскільки фінансово-господарські відносини між позивачем та:

- ТОВ «Білдінг Контракт», на підставі договору купівлі-продажу № 114 від 12 червня 2013 року, здійснювалися у період червень-грудень 2013 року;

- ТОВ «Готика ЛТД», на підставі договору купівлі-продажу № 73 від 01 квітня 2013 року, здійснювалися у квітні 2013 року;

- ТОВ «Мерфіс», на підставі договору купівлі-продажу № 10 від 01 серпня 2012 року, здійснювалися у період серпень-жовтень 2012 року;

- ТОВ «Торговий Дім «Електротест», на підставі договору поставки № 55/12 від 10 жовтня 2012 року, здійснювалися у період грудень 2012 року-листопад 2013 року.

Крім того, суд звертає увагу на те, що вище перелічені договори не визнавалися недійсними у судовому порядку.

Відповідно до п. 134.1.1 статті 134 ПК України, об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з У країни та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.2 статті 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно п. 138.8 статті 138 ПК України, собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Згідно положень пп. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 ПК України, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Позивачем надано суду копії первинних документів, якими підтверджується факт реального здійснення господарських операцій за участю позивача та його контрагентів, зокрема, відповідних договорів договору купівлі-продажу та поставки, видаткових та податкових накладних.

За наслідком їх дослідження, суд приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи первинні документи, в силу вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, є первинними документами та мають всі необхідні встановлені законом обов'язкові реквізити.

Суд звертає увагу, що в акті перевірки не зазначено про порушення позивачем норм ПК України, яке би позбавляло його права на податковий кредит.

Нереальність господарських операцій із придбання платником податку товару має підтверджуватися належними, допустимими і достатніми доказами та не може ґрунтуватися на припущеннях, зокрема обумовлюватися тільки допущеними контрагентами порушеннями норм законодавства щодо створення суб'єкта господарювання та ведення фінансово-господарської діяльності.

Платник податків (покупець товару), який дотримався норм законодавства щодо формування податкового кредиту за операціями із постачальником товару, відомості щодо якого містяться у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України та який перебуває на обліку у контролюючому органі, у тому числі зареєстрований платником ПДВ, не повинен зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит у разі виявлення порушення його контрагентами правил створення суб'єкта господарювання, ведення фінансово-господарської діяльності та податкової дисципліни. У разі якщо такі контрагенти допустили такі порушення, то це тягне відповідальність та негативні наслідки щодо них, адже законом іншого не передбачено, , про що судом вже зазначалось вище з посиланням на відповідні правові положення та судову практику судів вищих інстанцій.

Крім того, посилання відповідача в акті перевірки на те, що податкову декларацію з ПДВ за серпень 2012 року TOB «Сучасні телекомунікаційні системи» подано з показниками про відсутність фінансово-господарської діяльності та посилання на те, що податкова звітність TOB «КЦРТ» за лютий 2013 року визнана «як неподаткова звітна», жодним чином не стосуються позивача, оскільки усі податкові декларації позивач подавав із дотриманням вимог статті 49 ПК України.

Крім того, позивач не може нести відповідальність внаслідок подання його контрагентами до контролюючого органу податкових декларацій, складених із порушенням норм податкового законодавства.

Отже, підсумовуючи усе вище викладене, суд вважає, що оскаржувані рішення № та № , прийняті на підставі таких необгрунтованих висновків акту перевірки № 696/26-51-22-02/32043747 від 06 лютого 2015 року, також є протиправними, а тому вони підлягають скасуванню в судовому порядку.

При цьому суд додатково звертає увагу на наступне.

Податкові повідомлення-рішення № та № від 05 червня 2015 року були прийняті відповідачем за наслідком часткового скасування податкових повідомлень-рішень № та № від 02 березня 2015 року в адміністративному порядку на підставі рішення ГУ ДФС у місті Києві від 15 травня 2015 року № 7880/10/26-15-10-05-35, про що вже було зазначено судом вище.

Відповідно до положень п. 56.18 статті 56 ПК України, з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь- який момент після отримання такого рішення.

При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Також, згідно з п. 4.4 Порядку направлення органами державної податкової служби податкових повідомлень-ріщень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 28 листопада 2012 року № 1236, у разі звернення платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним податкового повідомлення-рішення за умови надходження до органу державної податкової служби ухвали суду про порушення провадження у справі за позовом платника податків не пізніше настання граничного строку сплати, зазначеного в податковому повідомленні-рішенні, структурний підрозділ, який склав таке податкове повідомлення-рішення, у день отримання ухвали вносить відповідні дані до реєстру податкових повідомлень-рішень.

При цьому сума грошового зобов'язання в той самий день виводиться з реєстру податкових повідомлень-рішень та обліковується в окремому реєстрі до дня набрання рішенням суду законної сили.

При цьому, відповідно до пп. 14.1.157 п. 14.1 статті 14 ПК України, податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов'язок платника податків сплатити суму грошового зобов'язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

Таким чином, платник податків має право оскаржити податкове повідомлення- рішення в судовому порядку незалежно від того, чи проводиться процедура адміністративного оскарження такого рішення.

У разі ж, якщо на дату подання відповідної позовної заяви до суду проводиться процедура адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення за скаргою платника податків, така скарга не розглядається, а розпочата процедура адміністративного оскарження має припинитись до дати набрання законної сили судовим рішенням.

З матеріалів справи вбачається, що 28 квітня 2015 року Окружним адміністративним судом міста Києва було відкрито провадження у справі № 826/7342/15, предметом якого було саме оскарження позивачем податкових повідомлень-рішень № та№ від 02 березня 2015 року.

02 червня 2015 року судом було проголошено вступну та резолютивну частині;' судового рішення про скасування таких податкових повідомлень-рішень.

Відповідно, відповідач не мав правових підстав приймати податкові повідомлення- рішення № та № від 05 червня 2015 року з урахуванням приписів рішення ГУ ДФС у місті Києві від 15 травня 2015 року № 7880/10/26-15-10-05-35, оскільки на момент його прийняття тривала процедура судового оскарження податкових повідомлень-рішень № та № , що додатково до наведених вище висновків свідчить про протиправність рішень відповідача № та № від 05 червня 2015 року.

Також, з приводу позовних вимог позивача щодо визнання протиправними та скасування всіх досліджених вище податкових повідомлень-рішень, а саме, від 28 листопада 2014 року № , від 02 лютого 2015 року № , від 05 червня 2015 року № та № , суд вважає за необхідне додатково звернути увагу на положення висновку експертів за результатом проведення судово-економічної експертизи у кримінальному провадженні № 0000006, в межах якого досліджувались висновки актів перевірки відповідача від 05 листопада 2014 року №8194/26-51-22-01/32043747, від 06 січня 2015 року № 27/26-51-22-01/32043747 та від 06 лютого 2015 року № 696/26-51-22-02/32043747, які й стали підставами для прийняття зазначених податкових повідомлень-рішень.

Так, згідно наведеного висновку судово-економічної експертизи, висновки таких актів податкової перевірки щодо порушення TOB «Текстиль-Контакт» вимог податкового законодавства, покладені в основу оскаржуваних податкових повідомлень-ріщень, не підтверджуються, що додатково свідчить про правомірність заявлених в наведеній вище частині позовних вимог TOB «Текстиль-Контакт».

Крім того, реальність всіх наведених вище господарських операцій позивача з його контрагентами додатково підтверджується доданими TOB «Текстиль-Контакт» до матеріалів справи договорами суборенди майна, з яких вбачається, що позивач орендує складські та торгівельні приміщення, договорами оренди транспортних засобів та договорами на надання транспортних послуг та транспортно-експедиторського обслуговування, які підтверджують обставини перевезення придбаного TOB «Текстиль- Контакт» від його контрагентів товару, списками платежів із розрахункового рахунку TOB «Текстиль-Контакт», рахунків про реалізацію товару, банківських виписок з рахунків TOB «Текстиль-Контакт», платіжних доручень.

Наведені документи в сукупності з тими первинними документами, про які судом вже було зазначено вище, безспірно свідчать про реальний характер укладених TOB «Текстиль-Контакт» з його контрагентами договорів, що в черговий раз спростовує позицію податкового органу, висловлену ним а наведених актах перевірок позивача та під час розгляду справи судом.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № та № від 02 березня 2015 року необхідно зазначити наступне.

Підпунктом 60.1.3 п. 60.1 статті 60 ПК України встановлено, що податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо контролюючий орган зменшує нараховану суму грошового зобов'язання раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення або суму податкового боргу, визначену в податковій вимозі.

Згідно з п. 60.4 статі 60 ПК України, у випадках, визначених п.п. 60.1.3 і 60.1.5 п. 60.1 цієї статті, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними з дня надходження до платника податків податкового повідомлення- рішення або податкової вимоги, які містять зменшену суму грошового зобов'язання або податкового боргу.

Отже, у випадку зменшення контролюючим органом суми грошового зобов'язання визначеного в податковому повідомленні-рішенні, таке податкове повідомлення рішення вважається відкликаним з дня надходження до платника податків податкового повідомлення-рішення, яке містить зменшену суму грошового зобов'язання.

Як вже зазначалось вище, рішенням ГУ ДФС у місті Києві від 15 травня 2015 року № 7880/10/26-15-10-05-35 частково задоволено скаргу TOB «Текстиль-Контакт» та скасовано: податкове повідомлення-рішення № в частині збільшення суми грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 744,10 грн. та в частині застосованих штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 372,05 грн., податкове повідомлення-рішення № в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 10 054,45 грн. та в частині застосованих штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 2 513,61 грн.

У зв'язку з наведеним, відповідачем 05 червня 2015 року були прийняті нові податкові повідомлення-рішення, а саме № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 15 724 617, 23 грн. за основним платежем та у розмірі 3 931 154, 32 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 15 733 032, 00 грн. за основним платежем та у розмірі 7 866 516, 00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Як зазначає сам позивач у своїй первинній скарзі до ГУ ДФС у місті Києві від 11 червня 2015 року № 591, зазначені рішення відповідача № та № отримані ним 10 червня 2015 року.

Таким чином, податкові повідомлення-рішення № та № від 02 березня 2015 року є відкликаними починаючи з 10 червня 2015 року.

З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування податкових повідомлень- рішень № та № від 02 березня 2015 року, оскільки станом на час розгляду справи вони є відкликаними, а отже не породжують для позивача жодних прав або обов'язків. А тому в цій частині вимог адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Згідно зі статтею 161 КАС України, під час прийняття постанови суд вирішує наступні питання, зокрема:

чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч. 1 статті 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці данні встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів та висновків експертів.

Згідно положень статті 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням викладеного, системно проаналізувавши положення чинного законодавства України та надавши оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх часткового задоволення.

Відповідно до положень статті 94 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення до суду), на користь позивача підлягає присудженню з Державного бюджету України всі здійсненні ним судові витрати.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163, Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Текстиль-Контакт» задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві від 28 листопада 2014 року № , від 02 лютого 2015 року № , від 05 червня 2015 року № та № .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Присудити на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Текстиль- Контакт» () всі документально підтверджені здійснені ним судові витрати в розмірі 1 948,80 грн. (одна тисяча дев'ятсот сорок вісім гривень вісімдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя В.П. Шулежко