Справа № 826/3470/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2016-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 червня 2016 року № 826/3470/16

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Келеберда В. І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Суперфін Бориса Михайловича третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ТОВ «Кей-Колект»
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії
Обставини справи:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Бориса Михайловича (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна об'єкта нерухомого майна 04, номер запису про право власності 10928312 від 26.08.2015, індексний номер 23923232) прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суперфіном Борисом Михайловичем про державну реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на об'єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 25.03.2016 залучено до участі у вирішенні справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ТОВ «Кей-Колект» (далі - третя особа).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Разом з цим, ОСОБА_1 стверджує, що на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення у останнього були відсутні повноваження на його прийняття.

Відповідач в судове засідання не прибув, відношення до позову не висловив.

Третя особа проти позову заперечила з підстав, що викладені в письмових запереченнях, які долучені до матеріалів справи.

В судове засідання 31.05.2016 представник відповідача та третьої особи явку своїх уповноважених представників не забезпечили, хоча були належним чином повідомлені про місце, дату та час судового розгляду справи.

З огляду на вказані обставини судом в порядку ч. 6 ст. 128 КАС України ухвалено про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Разом з цим, ТОВ «Кей-Колект» подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.06.2016 в задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

14.05.2008 між ОСОБА_1 та Акціонерним інноваційним банком «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту №0.

У відповідності до п. 2.1. вказаного договору виконання зобов'язань позичальника за договором забезпечується наступним чином, а саме:

- застава нерухомості (будівлі/споруди/приміщення), а саме: двокімнатної квартири, що складається з двох житлових кімнат, загальною площею 58, 00 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та є власністю ОСОБА_1.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання зазначеного пункту договору між ОСОБА_1 та Акціонерним інноваційним банком «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А. (далі - договір іпотеки).

Відповідно до п. 1.1. договору іпотеки іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: двокімнатну квартиру в житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та є власністю іпотекодавця на підставі договору дарування предмету іпотеки, посвідченого Руденко Н.П., державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори, 28.01.2003 за реєстровим номером 2-125, номер запису 69 в книзі 1 і не має жодних договірних змін строків позовної давності, щодо правочинів на підставі яких іпотекодавець набув право власності на предмет іпотеки. Також внесено запис про реєстрацію в Державний реєстр права власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 882495. Предмет іпотеки складається х двох житлових кімнат. Загальна площа предмету іпотеки становить 58, 0 кв.м.

Надалі, 12.12.2011 Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» уклало договір факторингу №1 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект».

Крім того, вказаними сторонами 12.12.2011 укладено договір відступлення права вимоги, що посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Є.В.

Згідно п. 1.1. вказаного договору цедент передає, а цесіонарій приймає право вимоги за договорами іпотеки (далі - іпотечні договори), зазначеними у додатку №1 до цього договору.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме, Державного реєстру іпотек, Єдино реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суперфіном Борисом Михайловичем прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 23923232 від 26.08.2015 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект».

Позивач вважає вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на що звернувся до суду за захистом свої порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Так, правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна визначає Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV).

Частиною 1 ст. 2 Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування (ч. 1 ст. 4 Закону № 1952-IV).

Орган державної реєстрації прав, в силу приписів ст. 8 Закону № 1952-IV

1) проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації;

2) забезпечує ведення Державного реєстру прав;

3) надає інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом;

4) забезпечує облік безхазяйного нерухомого майна;

5) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону № 1952-IV державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу освіту та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Міністерством юстиції України. У випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

При цьому, ч. 2 ст. 9 Закону № 1952-IV встановлено, що державний реєстратор, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав; відкриває і закриває розділи Державного реєстру прав, вносить до них відповідні записи; веде реєстраційні справи щодо об'єктів нерухомого майна; присвоює реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації; видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; надає інформацію з Державного реєстру прав або відмовляє у її наданні у випадках, передбачених цим Законом; у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень; під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та оформлені в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов'язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо оформлених речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України.

Нотаріус як спеціальний суб'єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 №898-IV (далі - Закон №898-IV) іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 3 Закону №898-IV ).

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону №898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

При цьому, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя (ч. 3 ст. 33 Закону №898-IV).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону №898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 2 ст. 36 Закону №898-IV).

Між тим, в контексті ч. 3 ст. 36 Закону №898-IV договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Аналіз вказаного дає суду підстави дійти до висновку, що Законом №898-IV передбачене позасудове врегулювання, яке має відображатися в іпотечному договорі, як застереження про задоволення вимог іпотекодержателя або здійснюватися згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом встановлено, що спірне рішення прийнято на підставі договору іпотеки.

Так, відповідно до п. 4.1. договору іпотеки іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки:

4.1.1. У разі порушення іпотекодавцем будь - якого зобов'язання за цим договором або будь - якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором;

4.1.2. У разі виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати предмета іпотеки;

4.1.3. В інших випадках відповідно до діючого законодавства.

Водночас, п. 4.2. договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення здійснюється на підставі:

4.2.1. Рішення суд;

4.2.2. Виконавчого напису нотаріуса;

4.2.3. Позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку»;

4.2.4. З інших, передбачених законодавством підстав.

Розділом 5 договору іпотеки визначено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема, п. 5.1. передбачає, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Позасудове врегулювання, в контексті п. 5.2. договору іпотеки здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки:

5.1.2. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»;

5.2.2. Отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь - якій особі на підставі договору купівлі - продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку встановленому Законом України «Про іпотеку».

Як стверджує позивач окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя ним укладено не було. В свою чергу, третя особа проти вказаних обставин не заперечувала.

Таким чином, враховуючи зміст договору, суд дійшов до висновку, що позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі окремого договору, що прямо передбачено п. 5.1.2. та п. 5.2.2. договору іпотеки.

Приймаючи до уваги те, що окремий договір про задоволення вимог іпотокодержателем укладено не було, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання без укладання окремого договору, оскільки вказане суперечить умовам договору та й відповідно ч. 1 ст. 36 Закону №898-IV.

Разом з цим, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Так, згідно п. 5 Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек №410, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2004 №410 (у редакції чинній на момент реєстрації договору іпотеки) встановлено, що державна реєстрація обтяження нерухомого майна іпотекою може здійснюватися будь-яким реєстратором. Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення та спрощення процедури державної реєстрації земельних ділянок та речових прав на нерухоме майно» від 04.07.2012 №5037-VI статтю 15 Закону №1952-IV доповнено новою частиною дев'ятою наступного змісту:

«Державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії».

Згідно п. 1 розділу II Закону N 5037-VI останній набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1 і 3 розділу I цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2013 року, та абзаців четвертого - шостого підпункту 12 пункту 4 розділу I цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2014 року.

Судом встановлено, що вказаний закон набрав чинності 08.08.2012 в частині доповнення частиною дев'ятою Закону N 1952-IV.

При цьому, відповідно ч. 5 ст. 3 Закону N 1952-IV заява про державну реєстрацію прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подається нотаріусу, який вчиняє таку дію. Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Вказані положення кореспондуються з приписами ч. 1 ст. 16 Закону N 1952-IV.

Тобто, повноваження нотаріусів на виконання реєстраційних дій у Державному реєстрі прав пов'язуються законодавцем із вчиненням нотаріальної дії з нерухомим майном.

Аналогічний висновок міститься в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 20.04.2016 №К/800/10620/16.

В контексті вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що нотаріальна дія щодо реєстрації права власності на підставі договору іпотеки за третьою особою мала вчинятися тим нотаріусом, яким посвідчено договір іпотеки.

При цьому, згідно відомостей Єдиного реєстру нотаріусів, приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун Каріна Анатоліївна, номер свідоцтва 4689, що посвідчувала договір іпотеки здійснює свою професійну діяльність.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмітити, що у відповідача станом на час прийняття оскаржуваного рішення були відсутні повноваженні для прийняття оскаржуваного рішення.

Поряд з цим, відповідно до п.5 5 ч. 1 ст. 24 Закону N 1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо, зокрема, заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію.

Крім того, слід звернути увагу, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» визначено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Судом встановлено, що спірна квартира, підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника; загальна площа не перевищує 140 кв. метрів.

Разом з цим, в ході розгляду справи встановлено, що в квартирі, яка є предметом іпотеки зареєстровано 5 чоловік, зокрема: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3.

Оцінюючи доводи позивача про порушення прав малолітніх дітей суд вважає їх безпідставним та необґрунтованими, оскільки станом на час укладання договору іпотеки малолітні діти не були власниками квартири та не користувалися нерухомістю, яка передавалася в іпотеку. Більше того, реєстрація малолітніх дітей відбулася 27.06.2014, тобто через 6 років після укладання договору іпотеки.

За таких обставин, отримання дозволу на здійснення правочину (укладання договору іпотеки) від служби у справах дітей не було потрібно.

В той же час, згідно ч. 2 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, в ході розгляду адміністративної справи судом встановлено, що спірне рішення прийнято відповідачем за відсутності на те повноважень та за відсутності укладання окремого договору про задоволення вимог іпотокодержателем.

За таких обставин, оскаржуване рішення не відповідає критеріям встановлений ч. 3 ст. 2 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Зважаючи на вищенаведене, виходячи з наявних матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Бориса Михайловича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 23923232 від 26.08.2015 про державну реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на об'єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС України. Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги в порядку і строки, встановлені ст..186 КАС України.

Суддя В. І. Келеберда