Справа № 158/1766/15-а
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2016 р. № 876/1799/16
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 4 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, Державної міграційної служби України про визнання рішення нечинним,-

встановив:

07.09.2015 ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом у якому просить визнати нечинним рішення Державної міграційної служби України (ДМС України) від 30.07.2015 № 457-15, яким йому відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на незаконність вказаного рішення, оскільки відповідачем не було враховано, що його повернення у Республіку Молдова становить для нього небезпеку, так як він засуджений за сфабрикованими проти нього доказами у вчиненні злочинів. Позивач побоюється, що може стати жертвою переслідувачів, які на даний час займають високі та впливові посади в республіці Молдова і були причетні до його сфабрикованої справи. На даний час переслідування відносно нього продовжуються, про що свідчать звернення Генеральної прокуратури Республіки Молдова про його видачу.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 04.02.2016 у задоволенні позову відмовлено.

Із постановою суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити повністю.

Апелянт, окрім доводів викладених у позовній заяві, посилається на те, що процесуальні документи судом першої інстанції складались українською мовою і надавались позивачу без перекладу, хоча під час співбесіди він зазначав, що його рідною мовою є російська. Також апелянт вказує на те, що він не отримував оскаржуваного рішення про відмову у наданні статусу біженця. Крім цього апелянт вказує на безпідставність посилання відповідача на положення ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671), оскільки злочини за які він засуджений у Республіці Молдова є злочинами невеликої тяжкості, а відтак ці обставини не можуть бути підставою для відмови у наданні статусу біженця.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, хоча належним чином про нього повідомлені.

11.07.2016 від адвоката Веремчука В.В. електронною поштою надійшла заява про відкладення розгляду справи, однак таке судом відхилено, оскільки не підтверджене жодними доказами.

Враховуючи те, що справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, а усі особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України, апеляційний розгляд проведено у порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 20.02.2015 ОСОБА_1 звернувся до ДМС України у Волинській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, посилаючись на те, що він має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою належності до певної соціальної групи - незаконно засуджений в Республіці Молдова.

За результатами розгляду вказаної заяви та зібраних матеріалів, ДМС України у Волинській області підготовлено висновок від 16.06.2015 про доцільність прийняття рішення щодо відмови у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Такий висновок обґрунтований тим, що заявник використовує процедуру надання статусу шукачів захисту в Україні лише з метою уникнення повернення в країну громадянської належності, через переховування від органів влади Республіки Молдова за скоєні злочини. Крім цього, перебуваючи на території України з 2011 року, позивач із заявою про надання йому статусу біженця не звертався, а подав таку лише тоді коли йому стало відомо про його екстрадицію на територію Республіки Молдова.

30.07.2015 ДМС України своїм рішенням № 457-15 підтримала вказаний вище висновок та відмовила позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов задоволеним бути не може, оскільки відповідачем належним чином проаналізовані всі подані відомості про його особу та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 6 Закону № 3671 прийняте законне і обґрунтоване рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України зобов'язано органи державної влади та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб , які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом № 3671).

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671 визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону № 3671, відповідно до яких, зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особа, яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671, відсутні.

У відповідності до частини 1 статті 7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною другою статті 13 Закону № 3671 передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з пунктів 99-100 глави 2 Керівництва УВКБ ООН під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, ця особа не потребує, міжнародного захисту і не є біженцем.

Аналізуючи умови, передбачені пунктом 1 статті 1 Закону № 3671, беручи до уваги положення Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду від 26.06.2011 року № 3 (із змінами та доповненнями), можна дійти висновку, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Як вбачається із матеріалів особової справи № 2015LТ0010 гр. Молдови ОСОБА_1, під час співбесід позивач пояснив наступне: народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт Купчинь, Єдинецького району, Республіки Молдова; країна постійного проживання Республіка Молдова м. Кишинів; проживав в Україні в с. Острожець, Млинівського району, Рівненської області; освіта неповна середня - спеціальна; за віросповіданням християнин; не одружений; в минулому неодноразово судимий; в даний час відбуває покарання в Цуманській виправній колонії № 84, вул. Шевченка, 54, смт Цумань, Ківерцівського району Волинської області.

У травні 2007 року ОСОБА_1 був засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190, ст. 351, 361 КК Республіки Молдова до 7 років 6 місяців позбавлення волі. У березні 2011 року втік зі слідчого ізолятора та направився у Придністров'я, а в подальшому нелегально, через річку Дністер потрапив на територію України. Деякий час нелегально проживав в місті Луцьку по вулиці Кравчука, 25 Б.

07.08.2013 Луцьким міськрайонним судом Волинської області ОСОБА_1 засуджений до 8 років позбавлення волі за вчинення злочинів передбачених частинами 2, 3 статті 190, частинами 3,4 статті 358, частиною 2 статті 70, 72 КК України та відбуває покарання в Цуманській ВК № 84, Ківерцівського району, Волинської області.

Отже, враховуючи, що позивач вчинив злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну, який відповідно до КК України належить до тяжких злочинів, за що засуджений у 2007 році, тому позивач не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач сам зазначає, що призначене за цим вироком покарання він не відбув, а втік з місць позбавлення волі, вчинивши новий злочин.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання апелянта на те, що злочини за які його засуджено у Молдові вважаються злочинами невеликої тяжкості, оскільки ст. 6 Закону № 3671 відсилає до Кримінального кодексу України, а не Кримінального кодексу країни у якій особу було засуджено.

Виходячи зі змісту ст. 12 Кримінального кодексу України тяжким вважається злочин за який передбачене основне покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк від п'яти до десяти років.

Враховуючи те, що позивача у Республіці Молдова засуджено до 7 років 6 місяців позбавлення волі за вчинення злочинів, які згідно КК України є тяжкими, а тому відповідні посилання апелянта є безпідставними.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи позивача про незаконність його засудження на території Республіки Молдова, оскільки відсутні судові рішення, які б виправдовували позивача по обвинуваченню у скоєнні цих злочинів неполітичного характеру.

Крім цього, із заяви, протоколів співбесід ОСОБА_1 вбачається, що причиною залишення країни постійного проживання Республіки Молдови стали переслідування останнього з боку правоохоронних органів за вчиненні кримінальні злочини. Основна причина звернення за захистом - це побоювання за своє життя та здоров'я через політичну діяльність.

Разом з тим, суд погоджується із висновками органів державної міграційної служби про те, що твердження позивача стосовно фізичної розправи та особистого переслідування в Республіці Молдові не підтверджуються конкретними фактами, аргументованих та правдоподібних пояснень він не навів, а доводи щодо його політичного переслідування є непереконливими та ґрунтуються лише на припущеннях. Будь-яких належних доказів, що підтверджують його участь у політичній діяльності не надано.

Надані пояснення позивача щодо його участі в політичній діяльності носять загальний характер. При цьому, слід врахувати, що протягом останніх чотирьох років до моменту прибуття в Україну позивач відбував покарання за скоєння тяжких злочинів в місцях позбавлення волі, а тому об'єктивно не міг займатися відкритою політичною діяльністю в Республіці Молдові.

Також, слід зазначити, що позивач покинув Республіку Молдова незаконно втікши з місць позбавлення волі. В Україні прибув у 2011 році та протягом чотирьох років не звертався із заявою про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, а подав заяву лише в лютому 2015 року після того, як йому стало відомо про екстрадицію на батьківщину.

Таким чином, ні під час співбесіди, ні в ході судового розгляду справи позивач не навів правдоподібних фактів та доказів щодо свого перебування в політичних організаціях та причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б пов'язані з його політичними поглядами.

Враховуючи вищенаведене є усі підстави вважати, що позивач використовує процедуру надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні лише з метою уникнення повернення в країну громадянської належності, через переховування від органів влади Республіка Молдова за скоєні злочини.

Оскільки позивач не надав доказів на підтвердження фактів загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання стати жертвою переслідування за соціальною ознакою, а відповідачі не виявили таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у позивача не склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання апелянта на те, що йому не було забезпечено перекладача, оскільки у заяві-анкеті від 20.02.2015 та анкеті від 25.02.2015 позивач сам зазначив, що він читає та спілкується українською мовою, від перекладача відмовився.

Таким чином, суд першої інстанції, перевірив оскаржуване позивачем рішення ДМС України та дійшов обґрунтованого висновку, що таке прийняте з дотриманням вимог чинного законодавства України і передбачених статтею 2 КАС України принципів, а також з урахуванням Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН.

Висновки ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законні, обґрунтовані та прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і чинними законами України, тобто правомірно, тому позов до задоволення не підлягає.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування оскарженої постанови, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 4 лютого 2016 року у справі № 158/1766/15-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу протягом двадцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

В.В. Ніколін