Справа № 367/8596/15-а
Суддя: Бабенко К.А
Дата ухвалення: 2016-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа 367/8596/15-а
Суддя доповідач Бабенко К.А
У Х В А Л А

30 червня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Бабенка К.А., суддів: Кузьменка В.В., Степанюка А.Г., секретаря Нестеренко Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на Постанову Ірпінського міського суду Київської області від 18 травня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ірпінської міської ради Київської області, за участю Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача - Ірпінського виробничого управління комунального господарства про визнання незаконними та скасування Рішень, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 18 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить судове рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, судове рішення суду першої інстанції - скасувати, а провадження у справі - закрити з наступних підстав.

Рішенням Відповідача «Про надання дозволу Ірпінському виробничому Управлінню комунального господарства на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в постійне користування земельної ділянки для облаштування дитячого та спортивного майданчиків в АДРЕСА_2» №2821-40-VI від 31 січня 2013 року, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с.33), дозволено Ірпінському виробничому Управлінню комунального господарства розробити проект землеустрою щодо відведення в постійне користування земельної ділянки площею 700 м2 для облаштування дитячого та спортивного майданчиків в АДРЕСА_2.

Рішенням Відповідача «Про затвердження проекту землеустрою та надання земельних ділянок в постійне користування Ірпінському виробничому Управлінню комунального господарства для облаштування дитячого та спортивного майданчика в АДРЕСА_1) від 4506-63-4 від 25 грудня 2014 року, копія якого також наявна в матеріалах справи (а.с.31), затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 0,0393 га (кадастровий номер НОМЕР_2) та 0,0307 га (кадастровий номер НОМЕР_1) в постійне користування Ірпінському виробничому Управлінню комунального господарства для облаштування дитячого та спортивного майданчика за адресою: АДРЕСА_1); надано Ірпінському виробничому Управлінню комунального господарства в постійне користування земельні ділянки площею 0,0393 га та 0,0307 га (за рахунок земель Ірпінської міської ради, категорія зелені насадження загального користування) для облаштування дитячого та спортивного майданчику за адресою: АДРЕСА_1).

Рішенням Відповідача «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1» від 13 липня 2015 року №5220-75-VI, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 27), гр. ОСОБА_1 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,10 га у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1, у зв'язку з тим, що земельну ділянку, зазначену на графічних матеріалах, надано в постійне користування Ірпінському виробничому Управлінню комунального господарства для облаштування дитячого та спортивного майданчиків.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно частини другої ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з п.1 частини першої ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України, справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно - правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини другої ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно - правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у даній справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Проте, колегія суддів дійшла висновку, що спірні відносини виникли з приводу визнання права власності/користування на земельну ділянку, розташованою за адресою: м. Ірпінь по вул. Толстого (біля садиби №17).

Згідно з п. 1 частини другої ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до п. 1 частини першої ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Згідно з частиною першою ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як зазначено в Постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2014 року №21-308а14 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтаваекопродукт-2» до Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, Треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ТОВ «Октан», Зіньківська міська рада Полтавської області, Відділ Державного комітету України із земельних ресурсів у Зінківському районі Полтавської області про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити дії та скасування розпорядження, вирішуючи спір по суті, суди залишили поза увагою те, що у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач як власник землі вільний у виборі суб'єкта щодо надання йому права оренди земельної ділянки в порядку, встановленому законом, при цьому він не здійснював владних управлінських функцій. Ураховуючи наведене, суди дійшли помилкового висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, може бути розглянуто за правилами КАС. Таким чином, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право. Не обговорюючи питання правильності застосування судами норм ЗК, колегія суддів вважає, що в цьому випадку неоднаково застосовано статтю 6 Конвенції стосовно «суду, встановленого законом». Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції. Аналогічна правова позиція вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 11 листопада

2014 року (справа № 21-493а14).

А як зазначено в Постанові Верховного Суду України від 28 квітня 2015 року №21-173а15 у справі Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»

до Київської міської ради, Треті особи: Національний університет харчових технологій, Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Міськради, про скасування рішень, предметом спору у цій справі є право користування землею, наданою Університету спірними рішеннями Міськради, засвідчене державним актом на право постійного користування землею. Позивач також претендує на користування зазначеними земельними ділянками. Тобто між цими особами існує спір про право, що у свою чергу, виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства. Оскільки, на думку колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, цей спір має не публічний, а приватно-правовий характер, то його вирішення не належить до юрисдикції адміністративних судів.

А в Постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2014 року №21-544а14 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут соціальних технологій» до Львівської міської ради, Виконавчого комітету міськради, Львівського державного інституту новітніх технологій і управління імені ОСОБА_2, Управління земельних ресурсів у м. Львові, Треті особи: Відкрите акціонерне товариство «Концерн Електрон», Національний університет «Львівська політехніка», Головне управління Державного комітету України по земельних ресурсах у Львівській області, про скасування ухвал Міськради, рішення виконкому Міськради та державного акта на право постійного користування земельної ділянкою, суди при вирішенні справи встановили, що позивач звернувся до суду з вимогами про захист своїх цивільних прав, оскільки передача третій особі спірними рішеннями відповідача у постійне користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку призведе до незаконного позбавлення його права власності на розташовану на цій земельній ділянці будівлю. На думку колегії суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у господарських справах Верховного Суду України, спір щодо захисту цивільних прав, що виникають із земельних відносин, має не публічний, а приватно-правовий характер, а тому вирішення таких спорів не належить до юрисдикції адміністративних судів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що спірні правовідносини безпосередньо пов'язані з реалізацією права власності/користування на земельну ділянку, у зв'язку з чим між Позивачем та Третьою особою існує спір про право, що виключає можливість розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з п. 1 частини першої ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

А відповідно до частини другої ст.157 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Згідно з частиною першою ст. 203 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 157, 196, 198, 203, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, Постанову Ірпінського міського суду Київської області від 18 травня 2016 року скасувати.

Провадження в адміністративній справі закрити.

Роз'яснити Позивачеві, що дана справа має розглядатись загальним судом в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Ухвалу складено у повному обсязі 05.07.2016 року.

Головуючий суддя Бабенко К.А.

Судді: Кузьменко В.В.

Степанюк А.Г.