Справа № 826/3461/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2016-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 червня 2016 року № 826/3461/16

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Келеберда В. І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Прод-Експорт"
до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Прод-Експорт" (далі - ТОВ "Прод-Експорт", позивач) звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві, відповідач) про скасування податкового повідомлення-рішення від 09.02.2016 року № ; визнання за ТОВ "Прод-Експорт" право на податкове відшкодування, у розмірі 1 326 612, 00 грн. за результатами господарської діяльності у листопаді 2015 року та про зобов'язання ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві забезпечити реалізацію ТОВ "Прод-Експорт" права на податкове відшкодування у розмірі 1 326 612, 00 грн. за результатами господарської діяльності у листопаді 2015 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на п. 184.9 ст. 184 Податкового кодексу України та зазначає, що в порушення вказаної норми відповідачем зроблено невірні висновки щодо відсутності у позивача права на бюджетне відшкодування з податку на додану вартість у зв'язку із втратою (позбавленням) статусу Товариства як платника податку на додану вартість. Крім того, позивач вказував, що відповідачем не враховано наявності реальних господарських операцій за жовтень та листопад 2015 року внаслідок здійснення яких позивачем заявлено вищевказану суму до бюджетного відшкодування.

Також позивач клопотав про розгляд справи за відсутності його представника.

Відповідач заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи

В судовому засіданні відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України судом ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві проведено камеральну перевірку даних, задекларованих у податковій звітності з податку на додану вартість ТОВ "Прод-Експорт" за період: листопад 2015 року, за результатом якої складено акт від 20.01.2016 № 470/26-59-26-09-38959680 (далі - акт перевірки).

З акту перевірки вбачається. що податковим органом встановлено порушення п. 5 ст. VI Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 23.09.2014 № 966 у рядку 22.1 «з рядка 22 сума перевищення від'ємного значення над сумою, обчисленою відповідно до п. 2001.3 статті 2001 розділу V Кодексу на момент подання податкової декларації» при заповненні декларації з ПДВ за листопад 2015 року неправомірно відображена сума в розмірі 2 035 153 грн. в зв'язку з тим, що згідно п. 2001.8 ст. 2001 Податкового кодексу України: «Після анулювання реєстрації платника податку залишок коштів на його рахунку у системі електронного адміністрування податку на додану вартість перераховується до бюджету, а такий рахунок закривається», а тому відповідач прийшов до висновку, що на момент заповнення податкової декларації з ПДВ за листопад 2015 року на рахунку у системі електронного адміністрування податку на додану вартість кошти відсутні, оскільки свідоцтво платника ПДВ від 03,11.2015 № 200239853 анульовано 27.11.2015. Також податковим органом встановлено, що на момент подання податкової декларації з ПДВ за листопад 2015, сума обчислена відповідно до п. 2001.3 ст. 2001 Податкового кодексу України складає « 0».

Враховуючи викладене, відповідач прийшов до висновку, що позивачем неправомірно відображено в декларації з ПДВ за листопад 2015 року суму від значення, що не перевищує суму, обчислену відповідно до п. 2001.3 ст. 2001 Податкового кодексу України га момент подання податкової декларації, яка підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку в розмірі 1 326 612 грн.

На підставі акту перевірки податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення 09.02.2016 року № на підставі якого позивачу відмолено у наданні бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за листопад 2015 року у розмірі 1 326 612,00 грн.

Позивач вважає протиправним та просить скасувати оскаржуване податкове повідомлення-рішення та як наслідок зобов'язати відповідача вчинити дії щодо реалізації позивачем права на бюджетне відшкодування податку на додану вартість, а тому звернувся до суду за захистом порушених прав та інтересів.

Вирішуючи адміністративну справу по суті, суд, керуючись Конституцією України, Законом України "Про виконавче провадження", частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, якою встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, виходить з того, що оскільки позивачем як спосіб захисту порушеного права обрано оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, Окружний адміністративний суд міста Києва досліджуючи надані сторонами докази повинен встановити відповідність оскаржуваного рішення чинному законодавству та законність процедури його прийняття.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Відповідно до пункту 20.1.4 статті 20 Податкового кодексу України органи податкової служби мають право проводити перевірки платників податків (крім Національного банку України) в порядку, встановленому цим Кодексом.

Підпунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України передбачено, що органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Судом встановлено, у податковій декларації за листопад 2015 року ТОВ «Прод-експорт» задекларовано суму від'ємного значення, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 Податкового кодексу України на момент подання податкової декларації, яка підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку у сумі 1326612 грн.

Як вказувалось вище, відповідач стверджує про неправомірність задекларованої вказаної суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість та відсутності у позивача права та таке відшкодування та з огляду на норми п. 2001.8 статті 2001 Податкового кодексу України, оскільки під час подання декларації за листопад 2015 року свідоцтво платника податку було анульоване, що обумовлює перерахування залишку коштів у системі електронного адміністрування податку на додану вартість до бюджету із закриттям відповідного рахунку.

Суд не погоджується з вищевказаними висновками з огляду на наступне.

Згідно п. 184.9. статті 184 Податкового Кодексу України, у разі якщо за результатами останнього податкового періоду особа має право на отримання бюджетного відшкодування, таке відшкодування надається протягом строків, визначених цим розділом, незалежно від того, чи буде така особа залишатися зареєстрованою як платник цього податку на дату отримання такого бюджетного відшкодування, чи ні.

Тобто вказаною нормою регламентовано право платника податку на отримання бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами останнього податкового періоду незалежно від того чи буде така особа залишатись зареєстрованою як платник податку на додану вартість чи ні.

Суд звертає увагу, що Актом перевірки встановлено, що свідоцтво ПДВ було анульовано 27.11.2015. За попередній період позивач міг та мав право сформувати бюджетне відшкодування з ПДВ.

Відповідно до п. 56.21 ст. 56 ПКУ у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Разом з цим пп. 4.1.4 п. 4.1 Податкове законодавство України серед іншого ґрунтується на такому принципі, а саме: презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Тобто, аналіз викладеного свідчить, що у випадку суперечності норм одного і того ж нормативно-правового акту, який припускає неоднозначне трактування прав та обов'язків платників податків, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Враховуючи, те, що п. 2001.8 ст. 2001 ПКУ дає можливість подвійного трактування порівняно з п. 184.9 ПКУ, що в свою чергу призводить до звуження прав платників податків на отримання бюджетного відшкодування з ПДВ, суд в контексті пп. 4.1.4 п. 4.1 ПКУ, п. 56.21 ст. 56 ПКУ вважає за необхідне прийняти рішення на користь платника податків, яке забезпечує дотримання принципу податкового законодавства - презумпцію правомірності рішень платника податків.

Згідно пункту 200.5 статті 200 ПК України не мають права на отримання бюджетного відшкодування особи, які, зокрема, мали обсяги оподатковуваних операцій за останні 12 календарних місяців менші, ніж заявлена сума бюджетного відшкодування (крім нарахування податкового кредиту внаслідок придбання або спорудження (будівництва) основних фондів).

Суд також звертає увагу, що відповідачем а ні в акті перевірки, а ні в письмових запереченнях не вказано про дослідження правомірності формування бюджетного відшкодування на підставі здійсненої позивачем господарської діяльності.

При цьому, на думку суду посилання податкового органу на анулювання свідоцтва платника ПДВ як на підставу відсутності у останнього права на отримання бюджетного відшкодування в повній мірі спростовуються пунктом 184.9 ст. 184 ПКУ.

Крім того, суд звертає увагу, що Податковий кодекс України не передбачає терміну давності для відображення від'ємного значення сум податку на додану вартість. Термін давності, вказаний у п. 102.5. Кодексу, застосовується лише до самостійного визначення контролюючим органом суми грошових зобов'язань платника податків (п. 102.1), для стягнення податкового боргу (п. 102.4), для подання заяв про повернення надміру сплачених грошових зобов'язань (п. 102.5) або для списання податкового боргу платника податків, стосовно якого минув строк давності (п. 101.2.3).

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищий адміністративний суд України від 28.08.2012 року по справі № К/9991/47236/12.

Таким чином суд дійшов до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Щодо вимоги позивача про визнання за ТОВ "Прод-Експорт" право на податкове відшкодування, у розмірі 1 326 612, 00 грн. за результатами господарської діяльності у листопаді 2015 року та зобов'язання ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві забезпечити реалізацію ТОВ "Прод-Експорт" права на податкове відшкодування у розмірі 1 326 612, 00 грн. за результатами господарської діяльності у листопаді 2015 року суд вказує про наступне.

Статтею 11 Кодексу передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Приписами ч. 1 ст. 6 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтерес.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суд наголошує, що захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав Позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Об'єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Для розкриття цих категорій необхідно звернути увагу на Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (справа N 1-10/2004). Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

З урахуванням наведених вище міркувань Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд наголошує, що право на бюджетне відшкодування податку на додану вартість закріплене Податковим кодексом України, реалізація якого залежить від волевиявлення платника податків, що вказує на некоректність заявлених вимог позивачем, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищезазначене, суд всебічно, повно та об'єктивно, за правилами, встановленими статті 86 КАС України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення представників сторін, вважає, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, у зв'язку із чим адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 69-71, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Задовольнити частково адміністративний позов Товариство з обмеженою відповідальністю "Прод-Експорт".

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 09.02.2016 року № , винесене Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

3. Відмовити у задоволенні іншої частини позовних вимог.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.І. Келеберда