Справа № 805/2615/15-а
Суддя: Жаботинська Світлана Володимирівна
Дата ухвалення: 2016-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Кониченко О.М.
Суддя-доповідач - Жаботинська С.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року справа №805/2615/15-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Жаботинської С.В., суддів Васильєвої І.А., Казначеєва Е.Г., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Донецьку Міжрегіонального Головного управління Державної фіскальної служби на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 03 вересня 2016 року у адміністративній справі № 805/2615/15-а за позовом Корпорації «Індустріальна спілка Донбасу» до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Донецьку Міжрегіонального Головного управління Державної фіскальної служби (відповідач 1), Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області (відповідач 2) про визнання протиправною бездіяльність та стягнення з Державного бюджету України 97690397 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 та відповідача 2, яка виразилась у невиконанні передбачених законодавством дій, заходів для повернення надміру сплаченого податку на прибуток підприємств Корпорації «Індустріальна Спілка Донбасу» у розмірі 97690397 грн. та стягнути зазначену суму з Державного бюджету України ( а.с. 4-8).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач звернувся до відповідача 1 та відповідача 2 з заявою № 337/1933 від 26 травня 2015 року, в якій просив здійснити повернення надміру сплаченого податку на прибуток підприємств, на що відповідач 1 листом від 15.06.15 року № 3948/10/28-03-20-13-3 запропонував позивачу розглянути питання щодо можливості залишити переплату з податку на прибуток на особовому рахунку для сплати майбутніх податкових зобов'язань.

За таких обставин, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 03 березня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Донецьку Міжрегіонального головного управління ДФС, яка виразилась у невиконанні передбачених законом дій, заходів для повернення надміру сплаченого податку на прибуток підприємства у розмірі 97690397 грн.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь Корпорації «Індустріальна Спілка Донбасу» (код ЄДРПОУ 240687 грн. (дев'яносто сім мільйонів шістсот дев'яносто тисяч триста дев'яносто сім гривень) надміру сплаченого податку на прибуток підприємств.

В інший частині позовних вимог відмовлено.

При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на повернення сум надміру сплаченого податку на прибуток, оскільки за позивачем відсутній податковий борг, наявність переплати підтверджено документально та заяву подано відповідно до вимог Податкового кодексу України.

Відповідач, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та винести нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що інспекцією підприємству фактично не було відмовлено у поверненні суми переплати. Таким чином, відсутній факт відмови інспекцією щодо повернення позивачу надміру сплаченого податку і як наслідок відсутній факт порушення прав та законних інтересів позивача.

В частині відмови у задоволенні позову постанова суду першої інстанції не оскаржувалась.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 197 КАС України, апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження.

Дослідивши письмові матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів встановила наступне.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивача зареєстровано в якості юридичної особи 18.12.1995 року ( а.с. 15-16).

Позивачем надано до відповідача податкові декларації з податку на прибуток підприємства за 2012, 2013, 2014 рік, де самостійно визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток ( а.с. 25-36).

Надмірна сплата податку на прибуток виникла у зв'язку з перерахуванням позивачем авансових внесків з податку на прибуток за перше півріччя 2012 року у сумі 153975988 грн. згідно платіжного дорученням від 26 червня 2012 року № 2917; за 9 місяців 2012 року у сумі 2000000 грн. згідно платіжного дорученням від 31 вересня 2012 року № 3948 та 10000000 грн. за 9 місяців 2012 року платіжним дорученням від 21 вересня 2012 року № 4275 ( а.с. 37-39).

28 жовтня 2014 року Корпорацією «Індустріальна Спілка Донбасу» та Спеціалізованою державною податковою інспекцією по роботі з великими платниками податків в місті Донецьку складено акт звірки розрахунків платника з бюджетом за період з 01 січня 2014 року по 01 жовтня 2014 року № 4155-20, згідно якого враховується від'ємне сальдо з податку на прибуток станом на 01 січня 2014 року на суму 97690399 грн., а станом на 01 жовтня 2014 року на суму 105126460 грн., що також підтверджується актом № 3506-20 від 08.06.2015 року та журналом-ордером за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року ( а.с. 10-11, 41).

26 травня 2015 року позивач звернувся до відповідача 1 з листом щодо повернення надміру сплаченого податку на прибуток підприємств у розмірі 97690397 грн. та отримав відповідь, у якій відповідач 1 просить позивача розглянути питання щодо можливості залишити переплату з податку на прибуток на особовому рахунку для сплати майбутніх платежів (а.с. 9, 13).

При вирішенні справи, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до підпункту 14.1.115 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (далі - ПК України), надміру сплачені грошові зобов'язання - суми коштів, які на певну дату зараховані до відповідного бюджету понад нараховані суми грошових зобов'язань, граничний строк сплати яких настав на таку дату.

Згідно з пунктами 43.1, 43.2 статті 43 ПК України помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов'язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу. У разі наявності у платника податків податкового боргу, повернення помилково та/або надміру сплаченої суми грошового зобов'язання на поточний рахунок такого платника податків в установі банку або шляхом повернення готівковими коштами за чеком, у разі відсутності у платника податків рахунку в банку, проводиться лише після повного погашення такого податкового боргу платником податків.

У відповідності до пунктів 43.3, 43.4 статті 43 ПК України встановлено, що обов'язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов'язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми (пункт 43.3). Платник податків подає заяву на повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов'язання (податкового боргу) з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення готівковими коштами за чеком у разі відсутності у платника податків рахунку в банку (пункт 43.4).

В силу вимог пункту 43.5 статті 43 ПК України, контролюючий орган не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів протягом п'яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Контролюючий орган несе відповідальність згідно із законом за несвоєчасність передачі органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів для виконання висновку про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету.

Повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань платникам податків здійснюється з бюджету, у який такі кошти були зараховані (пункт 43.6 статті 43 цього Кодексу).

Матеріалами справи підтверджено, що у позивача відсутній податковий борг, наявність переплати підтверджено документально та заяву подано згідно норм ПК України.

Виходячи з наведених обставин, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем 1 не вчинено передбачених законом дій щодо складення та направлення до органів Державної казначейської служби відповідного висновку про повернення надміру сплачених сум податків за заявою позивача, тим самим в порушення наведених норм, допущено протиправну бездіяльність.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що інспекцією підприємству фактично не було відмовлено у поверненні суми переплати та не порушено законих прав останнього, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки у своїй відповіді позивач 1 фактично визнав за позивачем право на повернення податку на прибуток та проігнорував законне право позивача на повернення надміру сплаченого податку на прибуток, оскільки посилання на складне становище в країні не є підставою для невиконання норм Податкового кодексу України.

Щодо посилання апелянта на те, що акт звірки, на який посилається позивач, не передбачений в якості підстави для повернення надміру сплачених коштів в порядку статті 43 ПК України, колегія суддів зазначає, що акт звіряння не зазначений у оскарженому рішенні як підстава для повернення надміру сплачених коштів.

Також, колегія суддів зазначає, що акти звіряння від 28.10.2014 року та 08.06.2015 року є доказами по справі згідно ст. 69 КАС України.

З огляду на вищевикладене, вбачається, що протиправна бездіяльність податкового органу як суб'єкта владних повноважень, утворює матеріально-правовий аспект порушеного права платника, наслідки якої підлягають усуненню в судовому порядку.

Частиною другою статті 162 КАС передбачено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб'єктами, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення. У такому разі не відбувається перебирання непритаманних суду повноважень державного органу (за відсутності обставин для застосування дискреції), а здійснюється виконання судом власної компетенції з відновлення порушеного права.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, згідно з яким стягувач, на користь якого прийняті судові рішення про бюджетне відшкодування податку на додану вартість та/або пені, нарахованої на заборгованість державного бюджету з відшкодування такого податку, подає документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцем реєстрації стягувача в органі державної податкової служби (пункт 23).

Таким чином, наведеним підзаконним нормативно-правовим актом безпосередньо передбачено можливість ухвалення на користь особи судового рішення про стягнення суми бюджетного відшкодування з ПДВ і встановлено особливості процедури такого стягнення; у рамках цієї процедури особа зобов'язана подати до казначейства документи, наведені у пункті 6 зазначеного Порядку, якими є, зокрема, відповідна заява, судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності).

В силу частини четвертої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Таким чином, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права платника, Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що "спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення".

Водночас у постанові від 16 вересня 2015 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Донагроімпекс" до Державної податкової інспекції у Ворошиловському районі м. Донецька Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Донецькій області, Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області, Управління Державної казначейської служби у м. Донецьку Донецької області про стягнення бюджетної заборгованості з податку на додану вартість, Верховним Судом України зроблено висновок, що стягнення бюджетного відшкодування не є належним способом захисту порушеного права, яким у розглядуваній категорії спорів має бути вимога про зобов'язання податкового органу надати висновок про суму бюджетного відшкодування.

Втім у спірних правовідносинах вирішення питання про надання висновку не забезпечує погашення заборгованості держави перед боржником, а тому сприяє лише частковому відновленню порушеного права. Неприпустимою є відмова особі в задоволенні позовних вимог лише на тій підставі, що така особа прагне відновити порушене право у повному обсязі. До того ж, наявність рішення про зобов'язання суб'єкта владних повноважень надати висновок про суму податку, яка підлягає поверненню платникові з бюджету, та примусове виконання такого рішення не виключає виникнення подальшого спору щодо цієї ж суми бюджетного відшкодування у разі неперерахування коштів на рахунок платника на підставі виданого висновку.

Крім того, колегія суддів вказує на те, що у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 2а/0570/6950/2011 за позовом Приватного акціонерного товариства "Донагроімпекс" до Державної податкової інспекції у Ворошиловському районі м. Донецька Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Донецькій області предметом спору є стягнення бюджетної заборгованості з податку на додану вартість.

З урахуванням викладеного, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно задоволення позовних вимог в частині стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 97690397 грн. надміру сплаченого податку на прибуток підприємства.

Зазначена позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2016 року у справі № 804/10826/14.

Згідно п. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, враховуючи наявні докази в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги апелянта не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, справа по суті вирішена правильно і підстави для скасування або зміни постанови відсутні.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Донецьку Міжрегіонального Головного управління Державної фіскальної служби - залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 03 вересня 2016 року у адміністративній справі № 805/2615/15-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь в справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя С.В.Жаботинська

Судді І.А.Васильєва

Е.Г.Казначеєв