Справа № 182/3229/16-а
Суддя: Рибакова В. В.
Дата ухвалення: 2016-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 182/3229/16-а
Провадження № 2-а/0182/123/2016
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2016 року м. Нікополь

Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Рибакова В.В., розглянувши у скороченому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Нікопольського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання протиправною бездіяльність, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 15.06.2016 року звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини.

Він є громадянином України та отримував пенсію за віком на території України з 27.06.1992 року, яка йому була призначена у м. Нікополі Дніпропетровської області.

У березні 1996 року він, не змінюючи громадянства України, вибув на постійне місце проживання до держави Ізраїль, де став на консульський облік. Йому була виплачена пенсія за 6 місяців наперед, тобто до 20.08.1996 року. Після чого виплату пенсії йому було припинено та його пенсійна справа № 39951 була знята з обліку.

Він звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, однак листом № С-38-1 від 02.03.2016 року йому було відмовлено з посиланням на те, що пенсія виплачується за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України. Окрім того, для поновлення виплати пенсії на території України йому було запропоновано звернутись особисто з паспортом громадянина України.

17.05.2016 року він особисто прибув до відповідача та особисто з паспортом громадянина України подав повторну заяву на поновлення виплати пенсії. Однак, листом № С-98-1 від 31.05.2016 року відповідач знову безпідставно відмовив йому у поновленні пенсії, мотивуючи відмову тим, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон не посвідчує особу на території України, а тому для поновлення пенсії не має законних підстав.

Вважає такі дії відповідача протиправними з огляду на наступне.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року визнано не конституційними положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та втратили силу з моменту прийняття Конституційним Судом України рішення, тобто з 07.10.2009 року.

У даному рішенні Конституційним Судом України зазначено, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

З прийняттям даного Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року виключена така підстава для припинення пенсійних виплат як проживання пенсіонера за кордоном, що є підставою для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсії, незалежно від місця його постійного проживання.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ССПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею І Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Оскільки рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

На підставі наведених обставин та враховуючи викладене, з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Тобто, підстави для поновлення виплати йому пенсії виникли з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009, а саме з 07.10.2009 року.

Аналогічна правова позиція викладена і в постановах Верховного Суду України від 12.05.2015 року. у справі № 21-180а15 та у справі № 21-168а15 від 19.05.2015 року.

Згідно зі ст.244-2 КАС України, рішення Верховного Суду України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішеннями Верховного Суду України.

Після прийняття зазначеного рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято.

Тому, просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо поновлення виплати призначеної йому пенсії; зобов'язати відповідача поновити йому виплату пенсії, починаючи з 07.10.2009 року, здійснивши йому розрахунок згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та наявного загального трудового стажу; зобов'язати відповідача виплатити йому заборгованість, що утворилася з 07.10.2009 року; стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати.

Представник відповідача надала суду письмові заперечення на адміністративний позов (а.с.14-16), в яких посилається на те, що відповідно до ст.8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи, мають зокрема громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом досягли встановленого цим Законом пенсійного віку. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 та зареєстрованого в Мінюсті 27.12.2005 № 1566/11846 заява про припинення виплати пенсії у зв'язку з виїздом за кордон, поновлюється після особистого звернення пенсіонера до органу, що призначає пенсію. За місцем проживання (реєстрації). У п. 1.7 зазначено, що пенсія перераховується якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсії). Також відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України. До звернення направленого до управління Пенсійного фонду України в м. Нікополі та Нікопольському районі позивачі не надали жодного документа на підставі яких можливо було б поновити виплату пенсії. Відповідно до п. 15 вищезгаданого Порядку ... поновлення виплати раніше призначеної пенсії здійснюється за документами, що є у пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент призначення цього виду пенсії. У цьому разі заробітна плата для обчислення пенсії визначається з урахуванням середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України за календарний рік, який враховувався при призначенні (перерахунку) пенсії, виплата якої відновлюється. При поновленні виплати раніше призначеної пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа додає: а) документи про страховий стаж, який не врахований у пенсійній справі, після призначення пенсії за період роботи до 01.01.2004 (за період роботи, починаючи з 01.01.2004, відділ персоніфікованого обліку подає довідку із бази даних системи персоніфікованого обліку за формою згідно з додатком 2, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3); б) довідку про заробітну плату особи (додаток 1) за період страхового стажу до 01.07.2000, а починаючи з 01.07.2000 індивідуальні відомості про застраховану особу надаються відділом персоніфікованого обліку за формою згідно із додатком 2, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3; в) документи про виникнення обставин, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміни кількості членів сім'ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім'ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника інвалідом або учасником війни тощо). Поновлення пенсії здійснюється за матеріалами, що є в пенсійній справі, із урахуванням додатково наданих документів. Згідно ст.46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» .. виплата пенсії за минулий час виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Згідно ст.99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Позивач не надав до суду клопотання про поновлення пропущеного строку та не виклав поважних причин його пропуску. А отже вимога про здійснення поновлення пенсії з 07.10.2009 року є незаконною. З огляду на вищевказані обставини, просить відмовити позивачу в задоволенні адміністративного позову.

Вивчивши матеріали справи, заперечення на адміністративний позов, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживав у м. Нікополі, з 27.06.1992 року отримував пенсію за віком на території України (а.с.5,6).

20.02.1996 року позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату йому пенсії за 6 місяців вперед, у якій позивач вказав що виїжджає на постійне місце проживання до Ізраїлю 25.02.1996 року. Пенсія відповідачем позивачу була виплачена за 6 місяців наперед (по 20.08.1996 року).

Позивач, не змінюючи громадянства України, вибув на постійне місце проживання до держави Ізраїль, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль (а.с.5). У зв'язку з виїздом позивача на постійне місце проживання до держави Ізраїль відповідачем позивачу було припинено виплату пенсії.

Відповідно до ст.44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

У зв'язку з припиненням виплати пенсії, у лютому 2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії, на що відповідач листом № С-38-1 від 02.03.2016 року повідомив про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії, зазначивши, що для поновлення пенсії на території України позивачу необхідно звернутись до відповідача особисто з паспортом громадянина України (а.с.8). Крім того, відповідач зазначив, що відповідно до ст.8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи, мають зокрема громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом досягли встановленого цим Законом пенсійного віку. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п.1.5. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 року № 22-1, заява про припинення виплати пенсії у зв'язку з виїздом за кордон, поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації). У п.1.7. Порядку допускається надання заяви поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій) (а.с.8).

Тому, позивач особисто прибув до відповідача з паспортом громадянина України та 17.05.2016 року повторно подав заяву про поновлення виплати пенсії. Однак, відповідач листом № С-98-1 від 31.05.2016 року відмовив позивачу поновленні виплати пенсії, посилаючись на те, що для цього не має законних підстав. Так, 17.05.2016 року позивач дійсно звернувся до відповідача з заявою про виплату пенсії на території України, однак при цьому надав паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу громадянина України під час перетинання ним державного кордону України та перебування за її межами, а не на території України (а.с.6,7).

Суд приходить до висновку, що такі дії відповідача є протиправними, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», винесеного у справі № 1-32/2009, від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У вказаному Рішенні зазначено, що п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» створено правову ситуацію, у якій громадяни, які працювали на території України, сплачували страхові внески і отримали право на пенсію, але обрали постійним місцем проживання державу, з якою Україна не уклала міжнародний договір щодо виплати громадянам України пенсій, зароблених в Україні, позбавлені можливості їх одержувати. При цьому наголошується, що вказані положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» суперечать приписам Конституції України щодо неможливості скасування конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав і свобод громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права громадян на соціальний захист у старості (стаття 22, частини перша, друга статті 24, частина третя статті 25, частина перша статті 46).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ст.24 Конституції України, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, з 07.10.2009 року відсутні норми, які унеможливлювали поновлення позивачу виплати пенсії.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до ст.5 Закону України «Про громадянство», документами, що підтверджують громадянство України, є: 1) паспорт громадянина України; 3) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 4) тимчасове посвідчення громадянина України; 6) дипломатичний паспорт; 7) службовий паспорт; 8) посвідчення особи моряка; 9) посвідчення члена екіпажу; 10) посвідчення особи на повернення в Україну.

Проживаючи в Ізраїлі, позивач має такі ж самі конституційні права як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання і, з врахуванням тієї обставини, що відповідачем було неправомірно відмовлено в призначенні пенсії позивачу з підстав відсутності паспорта громадянина України, що засвідчує особу на території України, або посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України.

Суд вважає відмову відповідача про поновленні пенсії неправомірною, оскільки позивачем були подані документи, які підтверджують факт виїзду на постійне місце проживання до держави Ізраїль, перебування на консульському обліку в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль, а також копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон, дійсного до 29.09.2025 року.

Зважаючи на те, що відсутність паспорту громадянина України вказана відповідачем як підстава неможливості поновлення виплати пенсії за віком, суд доходить висновку про порушення прав позивача.

Таким чином, у позивача виникло право на поновлення раніше призначеної пенсії, а тому суд приходить до висновку що відповідач протиправно допустив бездіяльність, яка виразилася у не поновленні позивачу виплати пенсії.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку про те, що з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України у постановах від 12.05.2015 року у справі № 21-180а15 та у справі № 21-168а15 від 19.05.2015 року.

Таким чином, відповідач має перерахувати та відновити виплату пенсії позивачу, який виїхав на постійне місце проживання за кордон - у державу Ізраїль, з 07.10.2009 року.

Позивач, крім зобов'язання відповідача перерахувати та поновити виплату йому пенсії з 07.10.2009 року, просить також зобов'язати відповідача виплатити йому заборгованість, що утворилась з 07.10.2009 року. Суд приходить до висновку, що вимоги щодо зобов'язання відповідача поновити йому виплату пенсії та зобов'язання відповідача виплатити йому заборгованість є ідентичними. Тому підстав для задоволення двох ідентичних вимог немає.

На думку суду, для відновлення порушеного права позивача достатньо буде зобов'язати Нікопольське об'єднане Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області перерахувати та поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року.

У відповідності до ч.1 ст.94 КАС України, Закону України «Про судовий збір», за рахунок бюджетних асигнувань з Нікопольського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 551,20 грн., сплачений ним при зверненні до суду з даним позовом (а.с.1).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9-15,17,18,94,99,159-163,167,183-2,244-2 КАС України, ст.ст. 19,24,46,152 Конституції України, ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.5 Закону України «Про громадянство», Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», винесеного у справі № 1-32/2009, від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, Рішення Європейського суду з прав людини у Справі «Пічкур проти України» (Заява № 10441/06) від 7 листопада 2013 року (остаточне 07/02/2014), -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Нікопольського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, що виразилася у не поновленні виплати призначеної ОСОБА_1 пенсії.

Зобов'язати Нікопольське об'єднане Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області перерахувати та поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Нікопольського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. (п'ятсот п'ятдесят одна грн. 20 коп.).

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя: В. В. Рибакова