Справа № 815/798/16
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2016-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/798/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд колегією в складі:

головуючого судді - Бойко О.Я.,

судді - Потоцької Н.В,

судді - Стефанова С.О.,

за участі:

секретаря судового засідання - Белінського Г.В.;

позивача - ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача - Лазарєвої Г.С., за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 895-15 від 30.12.2015 року, зобов'язання вчинити певні дії,-

СУТЬ СПОРУ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України в якому просив суд:

-визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.12.2015 року № 895-15, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

-зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що є громадянкою Афганістану, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач змушена була покинути країну походження, оскільки їй загрожувала небезпека.

В 2012 році позивач вперше звернулася до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

22.04.2013 року рішенням № 265-13 ДМС України позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

30.05.2013 року позивач отримала повідомлення видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області за №76 від 30.05.2013 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення ДМСУ ОСОБА_1 оскаржила в судовому порядку.

20.01.2015 року Одеський апеляційний адміністративний суд зобов'язав ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

24.02.2016 року позивач повторно отримала повідомлення видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області за № 58 від 19.02.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України № 895-15 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає рішення ДМСУ неправомірним та необґрунтованим.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обґрунтування, викладені в позовній заяві і просила задовольнити позовні вимоги (а.с.3-6).

Представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на обґрунтування викладені в запереченнях на адміністративний позов (а.с.163-168).

Представник відповідача зазначив, що позивач виїхала з країни громадського походження через переслідування з боку представників радикального руху «Талібан». Крім того, при анкетуванні іноземка вказала , що її чоловік проживає на території України та має в нашій країні громадянство, тому вона вирішила приїхати до чоловіка на постійне проживання. У позивачки двоє маленьких дітей.

Тому причина виїзду з країни громадського походження не переслідування з боку терористичного угрупування «Талібан» а бажання бути разом із своїм чоловіком.

Крім цього зазначила представник відповідача, що позивач повинна була подавати документи на возз'єднання родини по чоловіку для отримання дозволу на імміграцію.

Представник ДМС вважає, що позивач звернулася за захистом лише з метою фактичної легалізації а це є зловживанням процедурою. А тому рішення № 895-15 про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Заслухавши пояснення позивача його представника та представника відповідача, дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не належить до задоволення. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 1988 року народження є громадянкою Афганістану, уродженкою м. Джалалабад, постійно проживала в м. Пешавар (Пакистан), за національністю пустунка, за віросповіданням іслам, мусульманка - сунітка, одружена з 2009 року.

10.01.2012 року позивач легально на підставі національного паспорту в який було вписано сина позивача, також в паспорті була проставлена віза до України типу С. Візу отримала в Пакистані за запрошенням її чоловіка. Літаком з аеропорту м. Кабул транзитом через Стамбул прибула до Одеси.

Суд встановив, що позивач виїхала з Афганістану до України через переслідування з боку представників радикального руху «Талібан». Крім того, позивач зазначила, що її чоловік проживає на території України та має в нашій країні громадянство, тому вона вирішила приїхати до чоловіка на постійне проживання.

24.02.2016 року позивач отримала повідомлення ГУ ДМС України за № 58 від 19.02.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.7).

Повідомлення прийняте на підставі рішення ДМС України від 30.12.2015 року №895-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.18).

Рішення ДМС України прийняте на підставі висновку ГУ ДМС України в Одеській області. Висновок обґрунтовано тим, що факти повідомленні заявником стосовно власних переслідувань в країні громадського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених п.13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 73-87).

Суд встановив, що позивач щодо причин виїзду з країни громадського походження зазначила, що причиною виїзду стало переслідування її з боку терористичного угрупування «Талібан» та бажання проживати разом із своїм чоловіком. Оскільки її чоловік проживає на території України та має в нашій країні громадянство, тому вона вирішила приїхати до чоловіка на постійне проживання.

Переслідування талібами позивач не намагалася довести. Переслідування зі слів позивача відбувалося у вигляді нічних листів, в яких вимагали гроші. Зазначені листи позивач не надала.

З огляду на матеріали особової справи суд встановив, що причина виїзду з Афганістану позивача, саме переїзд в економічно - розвинену країну, тим паче чоловік має громадянство України. Крім того у позивача 16.08.2012 року народилася донька в Україні, що є підставою для оформлення дозволу на імміграцію.

Відповідач Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно з п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закону України) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішення ДМСУ про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Аналізом наданої позивачем інформації разом із інформацією по країні походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до країни громадського походження.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд не приймає до уваги посилання позивача як на підставу задоволення позову на обставини, які вона виклала у позовній заяві. Оскільки, правдоподібність наданих елементів щодо переслідування позивача представниками радикального руху «Талібан» вбачається надуманим. Отже позивач звернулася до управління міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках легалізації.

Тобто, згідно з п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Суд, дослідивши особову справу позивача разом з інформацією, наданою позивачем, дійшов висновку, що твердження позивача про наявність підстав для надання її статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту відсутня.

Таким чином, суд погоджується з твердженнями відповідача, що під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань. А виїзд позивача з країни походження був обумовлений загальним станом країни походження в цілому, економічними проблемами, бажанням потрапити до економічно - стабільної країни, та переїхати до чоловіка.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно з ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасуванню рішень від 30.12.2015 року №895-15, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцями або особою, яка потребує додаткового захисту не належить до задоволення.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору в порядку п.23 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», питання про їх розподіл судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст. 69-71, 86, 128, 159-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити.

2. Копії постанови направити сторонам.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст. 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Відповідно до частини першої статті 185, частини першої-другої, четвертої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, сторони які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку дану постанову повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через адміністративний суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення.

Повний текст постанови складений 11 липня 2016 року.

Головуючий суддя О.Я. Бойко

Суддя Н.В. Потоцька

Суддя С.О. Стефанов

У задоволенні адміністративного позову відмовити

11 липня 2016 року.