Справа № 522/11187/16-а
Суддя: Кравчук Т. С.
Дата ухвалення: 2016-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/522/641/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Кравчук Т.С.,

при секретарі - Антонецькому С.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м.Одеси про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м.Одеси, у якому просить визнати протиправним та скасування рішення управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м.Одеси від 01.06.2016 №145 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії, зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м.Одеси призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років у розмірі 80%, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, згідно з положеннями ч.2 ст.50-1 Закону України від 05.11.1991 року «Про прокуратуру» (в редакції від 01.10.2011р.), згідно довідки Прокуратури Одеської області про заробітну плату для обчислення пенсії №529 від 27.05.2016 року, яка становить 17 363,94 грн.

У судове засідання позивач з'явився, надав заяву, в якій позов підтримує в повному обсязі та просить суд розглянути справу за його відсутністю.

Представник відповідача просив справу розглядати за його відсутності, просить відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у запереченнях на позов.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, 01 червня 2016 року Позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м.Одеси із заявою щодо призначення йому пенсії за вислугу років у відповідності із Законом України «Про прокуратуру», згідно довідки Прокуратури Одеської області від 27 травня 2016 року № 529 (а.с.8).

9 червня 2016 року відповідач надав позивачу рішення №145 від 01 червня 2016 року про відмову у призначенні пенсії (а.с.9)

Прийняте рішення відповідач мотивував тим, що відповідно до п.5 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-УІІІ у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру». «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною першою ст.6 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом (ч. 4 ст. 6 КАС України).

Згідно п. 4 ч.1 ст.18 КАС України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Відповідно до ч.2 ст.99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, дана позовна заява подається з дотриманням строку, встановленого ст..99 КАС України.

Позивач не погоджується з рішенням № 145 від 01 червня 2016 року, вважає його необґрунтованим та неправомірним, а відтак - рішення Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси № 145 від 01 червня 2016 року про відмову у призначенні пенсії підлягає визнанню протиправним та скасуванню з наступних підстав.

14 грудня 2015 року згідно наказу Прокуратури Одеської області № 3140к (а.с.10) ОСОБА_1 було звільнено з посади першого заступника прокурора Малиновського району м. Одеси у зв'язку із реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органів прокуратури.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 22 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Приписами ст.46 Конституції України закріплено, що громадянам України гарантовано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ст. 64 Конституції України, право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене законами України (в тому числі і Законом України № 1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року «Про прокуратуру» та Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-УІІ «Про прокуратуру», є таким, що не підлягає звуженню та обмеженню.

Частиною першою ст.50-1 Закону України № 1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року «Про прокуратуру» (в редакції від 01.10.2011р.) (далі - Закон № 1789-ХІІ) передбачалось, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 11 років 6 місяців.

Згідно ч.6 цієї ж статті до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, а також особи, звільнені з прокурорсько-слідчих посад органів прокуратури за станом здоров'я, у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників та у зв'язку з обранням їх на виборні посади органів державної влади чи органів місцевого самоврядування (ч. 8 ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ).

У відповідності до ч.9 цієї статті, прокурорам і слідчим, що визнані інвалідами І або II групи, призначається пенсія по інвалідності в розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, за наявності стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років.

Після досягнення відповідного загального та спеціального стажу роботи, виникнення права на отримання пенсії у відповідності до ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ, Позивач не скористався наданим йому правом на отримання пенсії, а продовжив працювати на прокурорській посаді.

Станом на день звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, позивач мав стаж роботи - 22 роки 9 місяців, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури - 17 років 6 місяців (а.с.11).

Крім того, Позивач є інвалідом II групи з 07 грудня 2010 року (а.с.12).

Частиною 2 ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ передбачено, що пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Таким чином, на день звернення до управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м.Одеси із заявою про призначення пенсії ОСОБА_1 мав право на пенсійне забезпечення за вислугу років згідно ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ.

Як вже зазначалось вище, статтею 64 Конституції України закріплено, що право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене законами України (в тому числі і Законом № 1789-ХІІ, а також Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-УІІ «Про прокуратуру»), є таким, що не підлягає звуженню та обмеженню.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, у тому числі в органах прокуратури (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Також, Конституційний Суд України у своєму рішенні №6-рп/2007 від 09.07.2007 року зазначив, що невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави. Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права.

Крім того, Рекомендаціями Rес (2000) 19 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо ролі прокуратури в системі кримінального правосуддя, ухваленими Комітетом Міністрів Ради Європи на 724 засіданні заступників міністрів 6 жовтня 2000 року, в розділі «Гарантії, надані прокурорам для виконання їх функцій» передбачено, що держава повинна вжити заходів, щоб необхідні умови для служби регулювалися законом, такі як заробітна платня, перебування на посаді і пенсія, беручи до уваги важливість роботи прокурорів, а також відповідний вік виходу на пенсію (п.п. «г» п. 5);

Статус прокурорів і рівень їх заробітної платні та пенсії повинні брати до уваги досягнення визначеного балансу між членами судової і прокурорської служб, тому що обидві служби, незважаючи на різноманітну природу їхніх посадових обов'язків, відіграють важливу роль у системі кримінального судочинства. Матеріальні умови служби сприяють підтримці важливості і гідності установи. І на закінчення, поліпшення становища прокурорів у державах-членах, зокрема в Центральній та Східній Європі, повинно стримувати тенденцію їхнього переходу на посади в приватному секторі.

Тож, належна та відповідна пенсія є конституційною гарантією незалежності та неупередженості прокурора, є складовою його правового статусу як діючого прокурора з урахуванням правомірних (законних) очікувань на майбутнє щодо захищеного соціального статусу при видаленні його з посади, яке у своєму розмірі має бути максимально наближеним до рівня грошового утримання прокурора, який перебуває на відповідній посаді.

Згідно п.5 Прикінцевих положень вказаного Закону, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року взагалі скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Незалежність прокурора забезпечується належним матеріальним, соціальним та пенсійним забезпеченням прокурора.

Тобто, гарантії незалежності прокурорів не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів і внесення змін до чинних.

Позивач вважає, що Закон № 1789-ХІІ та Закон № 1697-УІІ у частині забезпечення гарантій незалежності прокурорів відповідав положенням Конституції України, а послідуючі зміна до вказаних законів й Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-УПІ звужує права щодо пенсійного забезпечення, надані працівникам прокуратури їх спеціальним законом.

Враховуючи вищевикладене, і те, що позивач працював прокурором в період дії Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ, з наступними змінами, та Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-УІІ «Про прокуратуру», з наступними змінами, які давали йому право на пенсійне забезпечення за вислугу років, з урахуванням стажу роботи прокурором, та встановленої інвалідності, вважає, що він на підставі вказаних законів набув право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених цими законами.

В результаті прийняття пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону №213-VIII, прокурори, які звернулися до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії після 01 червня 2015 року, перебувають у різному правовому становищі порівняно із прокурорами, які звернулися із аналогічною заявою до 01 червня 2015 року. Вказівка лише на дату звернення до пенсійного фонду з заявою про призначення пенсії є порушенням принципу правової визначеності та принципу рівності всіх громадян (статті 8,21 Конституції України).

Прокурори є рівними, адже, здійснюючи свої функції, мали відповідно до законодавства однаковий статус та гарантії незалежності, що включають і порядок призначення пенсії за вислугу років. Викладене підтверджує порушення приписами Закону № 213-УІП універсального принципу рівності, закріпленого статтею 21 Основного Закону України, а також порушення принципу незалежності прокурорів, передбаченого Законом № 1789-ХІІ та Законом № 1697-УП.

Із змісту розділу IV Закону № 1789-ХІІ та розділу IX Закону № 1697-УІІ вбачається, що єдиним видом доходу прокурора, який працює на відповідній посаді, є заробітна плата, яка складається з посадового окладу, премій та надбавок (за вислугу років; виконання обов'язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством).

Приймаючи до уваги те, що позивач є прокурором, звільненим у зв'язку із реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органів прокуратури, з огляду на положення статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, що при вирішенні даного спору підлягають застосуванню статті 8, 19, 22 Конституції України, а також ч. 2 ст. 50-1 Закону України № 1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року «Про прокуратуру» (в редакції від 01.10.2011р.). У зв'язку з чим, рішення управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м.Одеси №145 від 01 червня 2016 року про відмову у призначенні пенсії є таким, що порушує права та інтереси ОСОБА_1 і суперечить Конституції України та Закону України, який прийнятий на основі Конституції України.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховною Суду України №9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акту, з точки зору його відповідності Конституції та у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію, як акт прямої дії.

Відповідно до ч.4 ст. 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту застосовується правовий акт, який має вищу юридичну силу.

З урахуванням вищеназваних положень Конституції України та законів України, суд вважає незаконним рішення управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м.Одеси від 01.06.2016 №145 про відмову в призначені ОСОБА_1. на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ в редакції Закону від 01.01.2007 року пенсії за вислугою років довічно у розмірі 80% від суми місячного заробітку відповідно до довідки, виданої прокуратурою Одеської області №529 від 27.05.2016 року.

З урахуванням вищевказаного, оцінивши всі обставини у їх сукупності, суд вважає, що позов є законним, обґрунтованим та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2 7, 8, 11, 17, 86, 159-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м.Одеси про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси № 145 від 01 червня 2016 року про відмову у призначенні пенсії.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м.Одеси призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1), реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1; який зареєстрований та проживає за адресою: 65014, АДРЕСА_1) пенсію за вислугу років у розмірі 80%, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, згідно з положеннями ч.2 ст.50-1 Закону України від 05.11.1991 року «Про прокуратуру» (в редакції від 01.10.2011р.), згідно довідки Прокуратури Одеської області про заробітну плату для обчислення пенсії №529 від 27.05.2016 року, яка становить 17 363 (сімнадцять тисяч триста шістдесят три) гривні 94 коп.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання через Приморський районний суд м.Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення постанови, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя 04.07.2016