Справа № 825/932/16
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2016-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/932/16 Головуючий у 1-й інстанції: Кашпур О.В.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА
Іменем України

06 липня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Вівдиченко Т.Р.

Суддів: Борисюк Л.П.

Петрика І.Й.

За участю секретаря: Хмарської К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Начальника Північно-Східного територіального управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 червня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Начальника Північно-Східного територіального управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Начальника Північно-Східного територіального управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю про визнання відмови відповідача щодо ненадання підполковнику ОСОБА_2 , соціальної відпустки по догляду за дітьми, сином - ОСОБА_3 та донькою - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ними трирічного віку протиправною; зобов`язання начальника Північно-Східного територіального управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю надати підполковнику ОСОБА_2 , соціальну відпустку по догляду за дітьми, сином ОСОБА_3 та донькою - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ними трирічного віку.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 червня 2016 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погодившись з постановою суду, відповідач Північно-Східне територіальне управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, підполковник ОСОБА_1 , проходить військову службу на посаді старшого інспектора відділу ресурсного забезпечення Північно-Східного територіального управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю.

В родині ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася двійня: син - ОСОБА_5 та донька - ОСОБА_4 .

Також, в сім`ї позивача проживає та виховується неповнолітня донька дружини ОСОБА_6 . Проживання малолітніх дітей разом із ОСОБА_1 підтверджується актом обстеження житлових умов від 29.04.2016 року та актом проживання особи без реєстрації від 29.04.2016 року (а.с.12, 13).

Позивач 17 травня 2016 року звернувся з письмовим рапортом вх. №1-3/934 від 17.05.2016 року до начальника Північно-Східного територіального управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю щодо надання мені соціальної відпустки по догляду за дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до досягнення ними трирічного віку (а.с.5-7).

Рішенням начальника Північно-Східного територіального управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю полковника Чередниченка О.П. ОСОБА_1 було відмовлено в наданні відпустки по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку.

Відповідач свою відмову мотивував тим, що надання відпустки не передбачено вимогами п.5 ст.11 та п.19 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно яких:

- військовослужбовці-жінки користуються всіма пільгами, передбаченими законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства. Ці пільги поширюються на батьків з числа військовослужбовців, які виховують дітей без матері (у разі її смерті, позбавлення батьківських прав, на час перебування у лікувальному закладі охорони здоров`я та в інших випадках відсутності материнського піклування про дітей);

- надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Тобто, відмова позивачу в наданні відпустки по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку мотивована тим, що надання чоловікам таких відпусток в особливий період не передбачено, а також тим, що надання таких відпусток військовослужбовцям - чоловікам можливе лише за відсутності материнського піклування про дітей.

Позивач, не погоджуючись з такою відмовою відповідача, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У відповідності до ч.8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки».

Положеннями ч.5 ст.11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовці-жінки користуються всіма пільгами, передбаченими законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства. Ці пільги поширюються на батьків з числа військовослужбовців, які виховують дітей без матері (у разі її смерті, позбавлення батьківських прав, на час перебування у лікувальному закладі охорони здоров`я та в інших випадках відсутності материнського піклування про дітей).

Тобто, частина 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є загальною нормою права, яка конкретизується у спеціальній нормі права ч. 5 ст. 11 вищезазначеного закону і реалізується тільки через неї.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України щодо виконання ними конституційного обов`язку по захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII.

Згідно ст.2 вказаного Закону, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації на особливий період.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу у зв`язку з мобілізацією та звільнення з військової служби у зв`язку з демобілізацією проводяться в порядку, визначеному Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року № 3543-XII.

Відповідно до абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Частиною 10 статті 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій;

Згідно Указу Президента України від 17.03.2014 року №303 «Про часткову мобілізацію» (затверджений Законом України 17.03.2014 року № 1126-УІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію»), від 06.05.2014 року № 454 «Про часткову мобілізацію» (затверджений Законом України 06.05.2014 року № 1240-УГІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію») та від 21.07.2014 року №607 «Про часткову мобілізацію» (затверджений Законом України 22.07.2014 року № 1595-УП «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію»), від 14.01.2015 року №15/2015 на території України, відповідно до абзацу п`ятого ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та абзацу одинадцятого ст. 1 Закону України «Про оборону» настав особливий період.

Підстави для звільнення з військової служби під час її проходження визначені положенням статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Так, пунктом «г» частини 2 статті 26 вказаного Закону передбачено, що звільнення зі військової служби військовослужбовців, призваних на військову службу в особливий період, проводиться на підставах, передбачених частиною восьмою цієї статті.

Підпунктом «г» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини, тобто до оголошення воєнного стану або до прийняття рішення про демобілізацію, через такі сімейні обставини: виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері); утримання матір`ю (батьком) військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дитини віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом І чи II групи; необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років; наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Перелік інших поважних причин, окрім сімейних обставин визначених п. п. «г» п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону, встановлюється Переліком сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМ України від 12.06.2013 року №413 прийнятою, відповідно до ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дочки, сина віком до 23 років, якщо продовжує навчання (студенти, курсанти, слухачі (крім курсантів і слухачів військових навчальних закладів), стажисти вищого навчального закладу) і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги матері (батька), укладення шлюбу військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу із громадянкою (громадянином) України, іноземцем або особою без громадянства, що постійно проживає за межами України, хвороба військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу або члена його сім`ї, якщо така хвороба згідно з висновком лікарської або лікарсько-експертної комісії перешкоджає військовослужбовцю або особі рядового чи начальницького складу проходити службу в даній місцевості чи проживати в ній членові його сім`ї, у разі відсутності можливості переміщення (переведення) до іншої місцевості, необхідність постійного стороннього догляду за хворими батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років, неможливість призначення одного з військовослужбовців, осіб рядового чи начальницького складу, які перебувають у шлюбі, в межах одного населеного пункту (гарнізону) в разі переміщення (переведення) дружини (чоловіка) на нове місце служби до іншого населеного пункту (гарнізону), довгострокове відрядження за кордон дружини (чоловіка) військовослужбовця, особи рядового і начальницького складу.

Враховуючи вищенаведені норми законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність законних підстав для задоволення рапорту позивача і надання йому відпустки по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку.

Колегія суддів звертає увагу, що Конституційний суд України, в рішенні від 17.03.2004 року № 7-рп-2004 ( справа про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів) зазначив: «Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, охорони державного кордону України тощо. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формування врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. Крім цього, до військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у випадках, передбачених Конституцією України, у законодавчому порядку запроваджено певні обмеження окремих конституційних прав і свобод.

Враховуючи вищенаведену позицію Конституційного Суду України слід прийти до висновку, що законодавство з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства поширюється на чоловіків лише за умови, визначеної спеціальними нормативно - правовими актам, а саме, якщо відсутнє материнське піклування про дитину. Разом з тим, жінка може скористатися свої правом у будь якому випадку.

Проаналізувавши документи, додані до рапорту з клопотанням про надання позивачу відпустки по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку, було встановлено, що діти позивача не позбавлені материнського піклування, тому він, як військовослужбовець, не має підстав для надання вищезазначеної відпустки.

Колегія суддів звертає увагу, що у зв`язку з особливим періодом до позивача, як військовослужбовця, застосовуються виключні обставини для звільнення з військової служби під час її проходження, які передбачені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України. Враховуючи, що в Україні проведена часткова мобілізація, із оголошенням якої настав особливий період, та відповідно, громадяни України мобілізуються з метою виконання свого конституційного обов`язку, передбаченого ст. 17 Конституцією України, а саме: забезпечувати суверенітет і територіальну цілісність України, то позивач зобов`язаний перебувати в розташуванні його військової частини і виконувати покладені законом на нього службові обов`язки. В даному випадку відступлення від зобов`язань за Європейською Конвенцією відбулось, у зв`язку з особливим періодом у державі, легітимною метою якого є захист національної та громадської безпеки.

Аналізуючи обставини справи та норми законодавства, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно задоволено позов, оскільки позовні вимоги є необгрунтованими, а тому рішення суду підлягає скасуванню із винесенням нового рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Так, доводи викладені в апеляційній скарзі, спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.

Згідно ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 202, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Начальника Північно-Східного територіального управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю задовольнити.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 червня 2016 року скасувати.

В задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Начальника Північно-Східного територіального управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: Вівдиченко Т.Р.

Судді: Борисюк Л.П.

Петрик І.Й.

Повний текст постанови виготовлено 08.07.2016 року

Головуючий суддя Вівдиченко Т.Р.

Судді: Борисюк Л.П.

Петрик І.Й.