Справа № 803/950/16
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2016-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2016 року Справа № 803/950/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

при секретарі Головатій І.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Михалко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернувся з позовом до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області (далі - Луцької ОДПІ, відповідач) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при звільненні 28.01.2016 року з позивачем не було проведено повний розрахунок. Остаточні виплати проведені лише 31.03.2016 року. Вважає, що цим відповідач порушив норми Кодексу законів про працю України, а тому просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.01.2016 по 31.03.2016 року в сумі 30792,21 грн.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві, та просив їх задовольнити.

Відповідач в поданих запереченнях на адміністративний позов та в судовому засіданні його представник позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали, просили відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що Луцька ОДПІ була обмежена згідно чинного законодавства в наявних коштах на рахунку КЕКВ 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців» для проведення повного розрахунку з позивачем та діяла на законних підставах щодо інших працівників податкової міліції при виплаті заробітної плати й не могла залишити їх без фінансування. Стверджують, що Луцькою ОДПІ вживалися всі можливі заходи для проведення остаточного розрахунку з ОСОБА_1, а тому просять відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 01.03.1994 року працював у органах Державної податкової служби України, зокрема, з 05.05.1999 року позивач перебував на посаді заступника начальника оперативного управління Луцької ОДПІ Головного управління ДФС у Волинській області, а 28.01.2016 року відповідно до наказу №22-о Головного управління ДФС у Волинській області звільнений із займаної посади та з органів податкової міліції в запас Збройних Сил України за п.64 «г» (через скорочення штатів), що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с.6-11).

Відповідно до наказу від 28.01.2016 року №22-о на час звільнення позивача вислуга склала 16 років 08 місяців 24 дні в органах податкової міліції, відділ фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку Луцької ОДПІ зобов'язано провести повний розрахунок з ОСОБА_1, виплатити компенсацію за 56 невикористаних календарних діб відпустки (за 2011 рік - 3 дні, за 2014 рік - 23 дні, за 2015 - 30 днів) та вихідну допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, згідно із Законом України від 09.04.1992 року №2262-ХХІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» із змінами та доповненнями (а.с.5).

Загальна сума, яка підлягала виплаті позивачу при звільненні становить 241807 грн. 32 коп. Вказану суму виплачували ОСОБА_1 протягом січня - березня 2016 року, а остаточний розрахунок з позивачем проведено 31.03.2016 року, що не заперечувалось представником відповідача в судовому засіданні (а.с.22-25).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про оплату праці» умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Разом з тим, відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

З матеріалів справи вбачається, що в день звільнення позивача з роботи з ним не було проведено повного розрахунку, розмір якого не оспорювався ні на момент звільнення, ні під час судового розгляду.

Як передбачає стаття 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, затримка розрахунку з працівником при звільненні за відсутності спору про розмір належних працівникові сум тягне обов'язок власника провести на користь працівника виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Доводи представника відповідача про те, що у зв'язку з недофінансуванням грошового забезпечення військовослужбовців Луцька ОДПІ була обмежена згідно чинного законодавства для проведення повного розрахунку з позивачем, суд не бере до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Водночас відповідно до частини другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні від 08.11.2005 року у справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Таким чином, слід дійти висновку, що відсутність коштів на рахунку КЕКВ 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців» не може бути підставою для звільнення Луцької ОДПІ від передбаченої ст.117 КЗпП України відповідальності за непроведення повного розрахунку з позивачем при звільненні.

Згідно з частиною першою, другою статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що відповідач не довів належними та допустимими доказами законність своїх дій у непроведенні повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні, отже повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до частини першої та другої статті 162 Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази та виходячи з наданих суду повноважень, передбачених статтею 162 КАС України, суд дійшов висновку, що відповідач діяв всупереч вимог чинного законодавства України, а тому з метою повного та всебічного захисту інтересів позивача слід стягнути з Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30792, 21 грн.

Водночас, суд зазначає, що абзацом 5 пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

З довідки про доходи Луцької ОДПІ від 02.07.2016 року №95.05/22 (а.с.21) слідує, що грошове забезпечення позивача за листопад 2015 року становить 8981,50 грн., за грудень 2015 року - 21810,71 грн., тобто загальна сума доходу за останні два місяці перед звільненням становить 30792,21 грн. При цьому середньоденний заробіток позивача за 1 день складає 699,82 грн. (30792,21 грн. : 44 робочих дні). Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідач повинен сплатити позивачу в розмірі 30792,21 грн. (699,82 грн. х 44 робочих дні затримки розрахунку).

Керуючись ст.ст.11, 17, 158, 160, 162, 163, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Кодексу законів про працю України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Стягнути з Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30792,21 грн. (тридцять тисяч сімсот дев'яносто дві грн. 21 коп.).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій

Постанова в повному обсязі складена 08 липня 2016 року.