Справа № 810/397/16
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2016-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2016 року м. Київ №810/397/16

Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів головуючого судді Кушнової А.О., суддів Дудіна С.О., Горобцової Я.В., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до заступника начальника Управління Укртрансінспекції у Київській області Сазонова Георгія Анатолійовича, Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною постанови

Суть спору: До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до заступника начальника Управління Укртрансінспекції у Київській області Сазонова Георгія Анатолійовича (далі - відповідач 1) про визнання протиправною та скасування постанови №033526 від 14.09.2015, винесеної заступником начальника Управління Укртрансінспекції у Київській області Сазоновим Георгієм Анатолійовичем про застосування адміністративного-господарського штрафу у розмірі 1700,00 грн.

В судовому засіданні по справі 24.03.2016 позивачем подано уточнений адміністративний позов, яким збільшено позовні вимоги, а саме позивач просить визнати дії заступника Управління Укртрансінспекції у Київській області Сазонова Георгія Анатолійовича протиправними та визнати нечинною постанову №033526 від 14.09.2015, винесену заступником Управління Укртрансінспекції у Київській області Сазоновим Георгієм Анатолійовичем про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у розмірі 1700,00 грн.

Протокольною ухвалою суду від 24.03.2016 вказаний адміністративний позов, яким збільшено позовні вимоги, прийнято до розгляду судом.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.03.2016 залучено до участі у справі в якості відповідача - Державну службу України з безпеки на транспорті (далі - відповідач 2).

Позовні вимоги вмотивовані тим, що адміністративно-господарські штрафи за порушення законодавства про автомобільний транспорт повинні застосовуватись до автомобільних перевізників - суб'єктів господарської діяльності, яким позивач станом на момент проведення перевірки та винесення оскаржуваної постанови не була, а тому постанова від 14.09.2015 №033526 про застосування адміністративно-господарського штрафу за порушення законодавства про автомобільний транспорт є незаконною та підлягає скасуванню.

При цьому позивач зазначає, що її батько - ОСОБА_3 розповів їй, що 30.07.2015, він вранці їхав на роботу до м. Києва на автомобілі НОМЕР_1, який зареєстрований на ім'я позивача та по дорозі в попутному напрямку підвозив пасажирів, які теж їхали до міста Києва, коштів за проїзд з пасажирів ОСОБА_3 не брав.

Відповідачі позов не визнали з підстав, зазначених в письмових запереченнях проти позову, в яких спростовують твердження позивача про те, що водій транспортного засобу «Opel», д.н.з. НОМЕР_2, власником якого є позивач, перевозив в попутному напрямку до м.Києва пасажирів без оплати проїзду, оскільки перевіркою встановлено, що водій транспортного засобу надавав саме оплачувані послуги з перевезення п'яти пасажирів легковим автомобілем на замовлення. Про отримання плати за перевезення свідчить пояснення пасажира ОСОБА_4, яка отримала послуги з перевезення транспортним засобом «Opel», д.н.з. НОМЕР_2 за кошти за маршрутом Бориспіль - Київ у сумі 10 грн.

Відповідачі також зазначають, що спірну постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу до позивача винесено щодо порушень, виявлених під час рейдової перевірки на підставі акту №006709 від 30.07.2015, а саме водієм транспортного засобу позивача марки «Opel», д.н.з. НОМЕР_2 надавались послуги з перевезення п'яти пасажирів легковим автомобілем на замовлення без оформлення копії договору із замовником послуги, чим порушено вимоги статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Крім того, відповідачі стверджують, що статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що автомобільним перевізником є фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власні кошти перевезення пасажирів чи (та) вантажів автомобільним транспортом, а тому твердження позивача про те, що ОСОБА_1 не є суб'єктом господарювання та до неї неможливо застосувати адміністративно-господарські штрафи за порушення законодавства про автомобільний транспорт є безпідставними, оскільки закон не ставить у залежність можливість застосування відповідальності від наявності чи відсутності в особи порушника статусу підприємця.

Під час розгляду справи судом були допитані в якості свідків - позивач ОСОБА_1, ОСОБА_3 - батько позивача, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - державні інспектори, які проводили перевірку і складали акт, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 - пасажири транспортного засобу.

В судовому засіданні по справі 08.06.2016 позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні по справі 08.06.2016 відповідач - 1 та представник відповідача - 2 проти позову заперечували та просили у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні по справі 08.06.2016 представником позивача було подано клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження, відповідач-1 та представник відповідача-2 проти розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними в матеріалах справи доказами не заперечували.

Згідно з частиною 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи, що обидві сторони заявили клопотання про розгляд справи за її відсутності, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, які є у справі, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є власником транспортного засобу - автомобіля марки «Opel», модель «Vivaro», сірого кольору, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 (а.с.8).

30.07.2015 о 7:35 год. на окремо визначеній ділянці дороги на площині радіусом 27 км+500 м з центром Бориспільська міська рада Бориспіль-Київ працівниками Укртрансінспекції у Київській області ОСОБА_5 та ОСОБА_8 проведено перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом щодо транспортного засобу марки «Opel», реєстраційний номер НОМЕР_3, серія та номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_8, що належить ОСОБА_1.

Результати вищевказаної перевірки були оформлені актом проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №033709 від 30.07.2015 (далі - акт перевірки) (а.с.87).

Під час проведення перевірки водій транспортного засобу марки «Opel» з реєстраційним номером НОМЕР_3 не пред'явив інспекторам Укртрансінспекції у Київській області ані документу, що посвідчує його особу, ані посвідчення водія.

Під час перевірки виявлено порушення, яке полягало в тому, що водій не пред'явив посвідчення водія для перевірки державному інспектору, чим порушив вимоги статті 40 Закону України «Про автомобільний транспорт».

З вищевказаного акту перевірки вбачається, що під час перевірки також виявлено порушення, яке полягало в наданні послуг із перевезення п'яти пасажирів легковим автомобілем на замовлення без оформлення копій договору із замовником послуг, чим порушено вимоги статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт».

В графі акту перевірки «пояснення водія про причини порушень» зазначено, що водій автомобіля із актом перевірки ознайомився, від письмових пояснень та підпису відмовився.

Також під час перевірки були відібрані письмові пояснення від пасажира - ОСОБА_4, яка зазначила, що 30.07.2015 о 07:25 год. вона стояла на зупинці «Ленінградська» у місті Бориспіль, де на її вимогу зупинився автомобіль Opel з реєстраційним номером НОМЕР_4, водій якого запитав ОСОБА_4 про напрямок руху та назвав вартість проїзду до міста Києва в сумі 10 грн., яку вона йому і сплатила.

Судом встановлено, що заступником начальника Управління Укртрансінспекції у Київській області Сазоновим Г.А. на ім'я позивача було оформлене повідомлення до акту №006709 від 30.07.2015 для розгляду справи щодо порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт та запропоновано прибути в Управління Укртрансінспекції у Київській області 11.08.2015 о 10:00 год. зі свідоцтвом про державну реєстрацію та іншими необхідними документами (а.с.90).

Суд зазначає, що доказів щодо направлення даного повідомлення на адресу позивача до суду не надано, а позивач факт отримання такого повідомлення заперечує.

14.09.2015 заступником начальника Управління Укртрансінспеції у Київській області Сазоновим Г.А. за результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №033526, якою до ФОП ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарський штраф у сумі 1700,00 грн. (а.с.86).

Вказану постанову із супровідним листом №1254/07/28-15 від 14.09.2015 було направлено на адресу позивача (а.с.7).

Не погоджуючись із постановою №033526 від 14.09.2015 про застосування адміністративно-господарського штрафу, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносин, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені Законом України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 № 2344-III (зі змінами та доповненнями) (далі - Закон № 2344).

Згідно частини сьомої статті 6 Закону № 2344 центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, зокрема, здійснює державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті.

Відповідно до частини чотирнадцятої статті 6 Закону № 2344 державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України (ч. 18 ст. 6 Закону №2344).

У разі проведення позапланових і рейдових перевірок автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується (ч. 19 ст. 6 Закону №2344).

Відповідно до пункту 4 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1567 від 08.11.2006 (далі - Порядок №1567) державний контроль на автомобільному транспорті (далі - державний контроль) здійснюється посадовими особами органу державного контролю (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення планових, позапланових та рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об'єктах, що використовуються суб'єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту (п. 14 Порядку №1567).

Згідно з абз.2 п. 15 Порядку №1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Пунктом 17 Порядку №1567 встановлено, що рейдова перевірка проводиться із зупиненням транспортних засобів або без їх зупинення. Зупинення транспортних засобів здійснюється відповідно до вимог пункту 15 Правил дорожнього руху та Порядку зупинення транспортного засобу, що здійснює автомобільні перевезення пасажирів та вантажів, посадовими особами Порядку №1567 у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Таким чином, рейдові перевірки автомобільних перевізників щодо дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт можуть проводитися територіальними органами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, в тому числі шляхом зупинення транспортних засобів, а під час такої перевірки перевіряється виключно наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Частиною 1 статті 39 Закону №2344 встановлено, що автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Відповідно до ч. 9 ст. 39 Закону №2344 документами для фізичної особи, що здійснює перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення є:

для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із замовником послуги, інші документи, передбачені законодавством України;

для водія легкового автомобіля - посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, копія договору із замовником послуги, інші документи, передбачені законодавством України.

Згідно абзацу третього частини першої статті 60 Закону № 2344 за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

При цьому, за змістом статті 1 названого Закону №2344 автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Відповідно до частини 1 статті 29 Закону №2344 автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб'єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.

Отже, штрафні санкції за порушення законодавства про автомобільний транспорт, зокрема, у випадку виявлення за результатами проведеної перевірки факту надання послуг з перевезень пасажирів без оформлення документів відповідно до положень статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" можуть бути застосовані до автомобільних перевізників, до яких, зокрема, віднесено й фізичних осіб, які здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Так, з матеріалів справи вбачається, що адміністративно-господарський штраф в сумі 1700,00 грн. застосований до позивача за порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, які полягали в наданні послуг із перевезення п'яти пасажирів легковим автомобілем на замовлення без оформлення договору із замовником послуги, чим порушено вимоги статті 39 Закону №2344.

З метою з'ясування питання про те, чи був водій автомобіля марки «Opel», реєстраційний номер НОМЕР_3, який під час перевірки 30.07.2015 відмовився надавати інформацію про своє прізвище, ім'я, по батькові та посвідчення водія, автомобільним перевізником в розумінні вимог Закону України «Про автомобільний транспорт» судом були допитані свідки, а позивачем було надані усні пояснення з цього приводу.

Так, позивач зазначила, що вона 30.07.2015 не надавала послуг з перевезення пасажирів на замовлення та не керувала транспортним засобом марки «Opel», д.н.з. НОМЕР_3, що належить їй на праві приватної власності. В той же час позивач вказує, що транспортний засіб марки «Opel», д.н.з. НОМЕР_3, було надано у користування її батьку - ОСОБА_3, який і здійснював керування вказаним транспортним засобом 30.07.2015 для того, щоб дістатись свого місця роботи.

Судом в судовому засіданні 18.04.2016 було допитано в якості свідка ОСОБА_3, який зазначив, що 30.07.2015 близько 07:30 год. він їхав на роботу та керував транспортним засобом, який зареєстрований на його доньку (ОСОБА_1) із с. Любарців Бориспільського району до міста Києва. В автомобілі знаходився його товариш ОСОБА_9, з яким заздалегідь домовився про поїздку до міста Києва, по дорозі в попутному напрямку підвозив жінку, ім'я якої ОСОБА_3 не відоме, коштів за проїзд у вказаних осіб, як стверджує ОСОБА_3, не брав. Інших осіб за твердженням свідка в автомобілі не було.

Свідок ОСОБА_3 пояснив, що на виїзді з м. Борисполя автомобіль, яким він керував, було зупинено інспектором ДАІ, при цьому останній повідомив, що правил дорожнього руху водій не порушував, однак одразу ж до транспортного засобу підійшов працівник Укртрансінспекції та в погрозливій формі вимагав надати посвідчення водія та документи перевізника, на що ОСОБА_3 повідомив, що не займається перевезенням пасажирів та їде на роботу, а тому таку вимогу вважав безпідставною, через що документи відмовився надати.

Як зазначив свідок ОСОБА_3 інцидент тривав 15-20 хвилин, жодних письмових пояснень він не надавав, протокол чи акт не складався, пасажирів з автомобіля було висаджено і ОСОБА_3 направився на роботу в місто Київ.

Також в судовому засіданні 18.04.2016 було допитано в якості свідка ОСОБА_10, який пояснив, що ОСОБА_3 є його товаришем і вони завчасно домовились про те, що ОСОБА_3 підвезе ОСОБА_10 до міста Києва 30 липня 2015 року.

Свідок ОСОБА_10 повідомив суду, що в центрі міста Бориспіль підібрали ще одного пасажира в попутному напрямку до міста Києва, літню жінку, з якою свідок не знайомий, ім'я її не знає. На виїзді з міста Бориспіль автомобіль було зупинено, пасажирів було висаджено з метою перевірки, протоколу, акту перевірки не було складено, жодних пояснень не відбиралось. Також свідок ОСОБА_10 зазначив, що за проїзд він не платив.

В судовому засіданні 08.06.2016 в якості свідків були допитані ОСОБА_6 та ОСОБА_5, державні інспектори, які проводили рейдову перевірку, які своєю чергою зазначили, що спільно з ДАІ проводили рейдову перевірку з метою виявлення нелегальних перевізників. Так, 30.07.2015 працівники ДАІ зупинили автомобільний транспорт Opel д.н.з. НОМЕР_4 та повідомили водію, що проводиться спільна перевірка. Водій автомобіля не представився, документи (посвідчення водія та свідоцтво на транспортний засіб) не надав.

Свідки зазначили, що в автомобілі крім водія знаходилось ще 5 пасажирів, один з яких під час перевірки надав письмові пояснення, а інші - усні пояснення про те, що водій автомобіля надавав послуги з перевезення пасажирів за 10 грн. з однієї особи з міста Бориспіль до метро «Харківська» в місті Києві.

Також свідки зазначили, що в акті перевірки зазначено власника транспортного засобу, особу якого встановлено за допомогою присутніх працівників ДАІ. Свідки пояснили, що водій автомобіля надав посвідчення водія лише працівникам ДАІ, однак працівникам Укртрансінспекції для складання акту перевірки водій відмовився надати посвідчення водія.

Також в якості свідка в судовому засіданні 08.06.2016 було допитано ОСОБА_4, яка була пасажиром автомобіля НОМЕР_5 та надала письмові пояснення під час перевірки. Свідок ОСОБА_4 пояснила, що в місті Борисполі сіла до вказаного транспортного засобу, водій якого їй був незнайомий, заплатила за проїзд 10 грн. до Києва, всі пасажирські місця були зайняті.

Свідок ОСОБА_4 зазначила, що на виїзді з міста Борисполя машину зупинили працівники ДАІ та інші посадові особи в кольоровому форменому одязі. Кошти за проїзд їй не було повернуто, оскільки почалась сварка.

З досліджених судом обставин справи, зокрема, акту перевірки та допиту свідків судом встановлено, що 30.07.2015 року керування транспортним засобом - легковим автомобілем НОМЕР_5 здійснював ОСОБА_3, який не є власником цього транспортного засобу.

В той же час, досліджуючи питання про те, чи був водій транспортного засобу ОСОБА_3 автомобільним перевізником в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт» та чи здійснював оплатне перевезення пасажирів на замовлення 30.07.2015 за напрямком Бориспіль - Київ, суд виходив з наступного.

Так, суд зазначає, що Закон України «Про автомобільний транспорт» розмежовує поняття автомобільного перевізника та водія.

Автомобільним перевізником в розумінні статті 1 Закону №2344 є фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; водієм є особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.

Отже, суд зазначає, що автомобільним перевізником може бути як фізична (в тому числі фізична особа-підприємець так і особа, яка такого статусу не має), так і юридична особа, яка надає послуги щодо перевезення пасажирів, в той же час, водієм може бути як сам перевізник (якщо мова йде про фізичну особу-підприємця), так і інша особа, яка керує транспортним засобом та здійснює перевезення пасажирів транспортним засобом від імені перевізника.

Отже, норми Закону № 2344 не ототожнюють поняття «власник транспортного засобу» та «автомобільний перевізник», оскільки власник автомобіля за певних умов може бути автомобільним перевізником, проте у випадку, якщо автомобільним перевізником є користувач транспортного засобу, а не його власник, відповідальність за Законом № 2344 останній не несе.

Як встановлено судом 30.07.2015 під час проведення рейдової перевірки було зупинено транспортний засіб Opel реєстраційний номер НОМЕР_4, яким керував ОСОБА_3, що було підтверджено допитом самого ОСОБА_3 як свідка у справі, допитом свідка ОСОБА_9 та поясненнями позивача.

Дослідивши матеріали перевірки, оцінивши в сукупності надані докази та показання свідків судова колегія прийшла до висновку про те, що особа, яка керувала транспортним засобом - водій ОСОБА_3 30.07.2015 здійснював на комерційній основі перевезення пасажирів транспортним засобом - Opel реєстраційний номер НОМЕР_4, власником якого є позивач.

При цьому судом враховано, що водій відмовився надавати документи, що посвідчують його особу і не навів пояснень в акті перевірки, які б могли спростувати встановлені актом перевірки обставини скоєння порушення - а саме перевезення п'яти пасажирів легковим автомобілем у відсутність документів, необхідність отримання яких в даному випадку вимагає стаття 39 Закону №2344.

Отже, факт перевезення пасажирів 30.07.2015 транспортним засобом - Opel реєстраційний номер НОМЕР_4 на комерційній основі встановлений актом перевірки, показаннями свідка ОСОБА_4, свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_5

При цьому суд бере до уваги письмові пояснення пасажира ОСОБА_4, яка зазначила, що 30.07.2015 о 07:25 год. вона стояла на зупинці «Ленінградська» у місті Бориспіль, де на її вимогу зупинився автомобіль Opel з реєстраційним номером НОМЕР_4, водій якого запитав ОСОБА_4 про напрямок руху та назвав вартість проїзду до міста Києва в сумі 10 грн., яку вона йому і сплатила. Аналогічні пояснення свідок ОСОБА_4 надала суду під час судового розгляду справи і ці показання не можуть бути спростовані іншими доказами по справі, адже суд віддає перевагу тим доказам, які були зібрані саме під час перевірки 30 липня 2015 року.

Суд критично розцінює показання свідка ОСОБА_3 щодо того, що перевезення пасажирів не здійснювалось на платній основі, оскільки в даному випадку цей свідок є особою, зацікавленою в тому, щоб уникнути відповідальності у вигляді штрафу за порушення, встановлені під час перевірки. Більш того, посилання ОСОБА_3 на те, що він їхав до міста Києва виключно для того, щоб дістатись до свого основного місця роботи, не позбавляє можливості останнього надавати послуги з перевезення пасажирів на комерційній основі і, відповідно, виступати в якості автомобільного перевізника.

Суд не приймає до уваги показання свідка ОСОБА_9, який заперечував факт перевезення пасажирів на платній основі, оскільки такі свідчення надані свідком ОСОБА_9 лише щодо себе та іншої літньої жінки, особу якої під час перевірки не встановлено, позаяк не спростовані обставини щодо перевезення інших пасажирів, зокрема, ОСОБА_4

Однак, суд виходить з того, що відповідальність за порушення вимог статті 39 Закону №2344 повинен нести саме автомобільний перевізник, яким в даному випадку був водій ОСОБА_3, проте перевіркою особу водія не встановлено, хоча державні інспектори мали змогу встановити особу водія під час рейдової перевірки за допомогою працівників ДАІ, на вимогу яких водієм було надано документи, що посвідчують особу водія.

Натомість адміністративно-господарський штраф у сумі 1700,00грн. було застосовано не до водія, який в даному випадку був автомобільним перевізником, а до власника транспортного засобу, який не здійснював перевезення пасажирів 30.07.2015 року.

Не надано відповідачами й доказів того, що позивач є суб'єктом господарювання, який здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів та відповідно вчинив порушення у сфері господарювання.

Більш того суд зазначає, що з оскаржуваної постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу слідує, що порушником є фізична особа-підприємець ОСОБА_1, однак як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 29.02.2016 ОСОБА_1 не зареєстрована в якості фізичної особи-підприємця (а.с.34).

З приводу статусу позивача як фізичної особи-підприємця відповідачі зазначили, що адміністративно-господарський штраф може бути застосований лише до фізичної особи, яка має статус фізичної особи-підприємця, проте назвати норму Закону України «Про автомобільний транспорт», яка встановлює таке правило, - не змогли.

В той же час, в письмових запереченнях проти позову відповідач-2 зазначає, що статтею 69 Закону України «Про автомобільний транспорт» в редакції від 05.04.2001 року передбачалась відповідальність саме суб'єктів підприємницької діяльності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, і одночасно відповідач-2 посилається на чинну редакцією статті 60 вказаного закону, якою законодавець передбачив відповідальність фізичних осіб за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Таким чином, відповідач-2 усвідомлює той факт, що вимога Закону №2344 в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови, не ставить у залежність можливість застосування відповідальності за порушення вимог цього Закону від наявності чи відсутності в особи порушника статусу суб'єкта господарювання.

Таким чином, аналізуючи в сукупності вищевикладене суд приходить до висновку, що позивач у даному випадку не є автомобільним перевізником у розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт" та 30.07.2015 не вчиняла правопорушення у сфері господарювання, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", а тому оскаржувана постанова № 033526 від 14.09.2015 року, якою до ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця застосовано адміністративно-господарський штраф у розмірі 1700 грн. прийнята відповідачем-2 без урахування всіх обставин справи.

Предметом адміністративного позову в даній справі є визнання нечинною оскаржуваної позивачем постанови про застосування адміністративного-господарського штрафу, а відповідно до пункту 1 частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень і його скасування, тобто, скасування рішення суб'єкта владних повноважень є наслідком саме визнання його протиправним.

Відповідно до частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність виходу для повного захисту інтересів позивача за межі позовних вимог та визнання оскаржуваної позивачем постанови про застосування адміністративного-господарського штрафу протиправною та її скасування.

З приводу позовних вимог щодо визнання дій заступника начальника Управління Укртрансінспекції у Київській області Сазонова Г.А. протиправними суд зазначає таке.

Позивач в адміністративному позові просить визнати протиправними дії заступника начальника Управління Укртрансінспекції у Київській області Сазонова Г.А., які на думку позивача полягають у неправомірності застосування штрафу за правопорушення, яке позивач не вчиняв.

Суд, проаналізувавши обставини справи, вважає, що належним способом захисту порушеного права є визнання постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу протиправною та її скасування, що й забезпечує повний захист порушеного права позивача .

Натомість, визнання протиправними дій заступника начальника Управління Укртрансінспекції у Київській області Сазонова Г.А. не відповідає меті захисту порушеного права, оскільки самі дії відповідача - 1 по прийняттю постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу не порушують прав позивача, тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, у яких обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач-2, як суб'єкт владних повноважень, доказів, які б спростовували доводи позивача щодо неправомірності застосування штрафних санкцій не надав.

Проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Суд зазначає, що позивач просить стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5000,00 грн. витрат по оплаті послуг за надання правової допомоги у справі, за приводу чого суд зазначає таке.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що позивачем за надання правової допомоги сплачено 6715,00 грн., що підтверджується квитанціями №874217 від 01.10.2015 на суму 5000,00 грн. та №874226 від 24.03.2016 на суму 1715,00 грн. (а.с.445).

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Частиною 1 ст. 94 КАС України передбачено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Виходячи з наведених норм, процесуальним законом гарантовано право особи на відшкодування за рахунок суб'єкта владних повноважень понесених нею судових витрат, які документально підтверджені, у разі задоволення позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України, витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.11р. № 4191-VI передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Законом України "Про Держаний бюджет України на 2016 рік" від 25.12.2015 року №928-19 установлено, що з 01 січня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати у становить 1378 грн., а тому розмір компенсації витрат на правову допомогу не повинен перевищувати 551,20 грн. за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Суд зазначає, що представник позивача приймав участь у наступних судових засіданнях по справі №810/397/16, що підтверджується відповідними журналами судових засідань, а саме - 01.03.2016 з 18:23 год. по 18:38 год. (15 хв.) (а.с.42-44), 24.03.2016 з 15:34 год. по 15:39 год. (5 хв.) (а.с.66-68), 18.04.2016 з 17:05 год. по 17:42 год. (37 хв.) (а.с.108-111), 24.05.2016 з 14:33 год. по 14:56 год. (23 хв.) (а.с.132-133), 08.06.2016 з 11:41год. по 13:09 год. (88 хв.) (а.с.159-163), відтак загальний використаний час перебування представника позивача у судових засіданнях складає 2 години 48 хвилин.

Відповідно до акту приймання-передачі виконаних робіт від 24.03.2016 витрати часу на роботу представника позивача складають: консультації, збір та ознайомлення з матеріалами справи 3 год. - 1678,80 грн., підготування та складання позовної заяви 5 год. - 2789,00 грн., повторне підготування позовних заяв 2 год. - 1119,20 грн., участь у судових засіданнях (з врахуванням часу знаходження у суді до і після закінчення засідання) 2 год. - 1119,20 грн., всього 6715,20 грн. (а.с.55).

В той же, час суд зазначає, що Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» не передбачено відшкодування компенсації витрат на правову допомогу в частині підготування та складання позовної заяви, перебування представника позивача в приміщенні суду до і після судового засідання, надання консультацій клієнту, за збір матеріалів справи.

Крім того, суд зазначає, що з вищевказаного акту приймання-передачі виконаних робіт не вбачається за можливе визначити кількість часу, витраченого представником позивача на ознайомлення з матеріалами адміністративної справи.

З огляду на вищевказане, враховуючи встановлений Законом № 4191-VI граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу та часткове задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача про відшкодування витрат на правову допомогу за рахунок суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалено рішення у даній справі, а саме в частині відшкодування витрат за участь представника позивача у судових засіданнях у сумі 771,68 год. ((551,20 грн. (граничний розмір витрат за годину роботи адвоката) * 2 год. 48 хв. = 1543,36 грн.) х 2 (часткове задоволення позовних вимог) = 771,68 грн.) за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Державної служби України з безпеки на транспорті, а в задоволенні решти витрат на правову допомогу суд вважає за необхідне відмовити.

Керуючись ст.ст. 160-163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Укртрансінспекції у Київській області №033526 від 14.09.2015 про застосування адміністративно-господарського штрафу.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Судові витрати у сумі 771,68 (сімсот сімдесят одна грн. 68 коп.) стягнути на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_6) за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Державної служби України з безпеки на транспорті (ідентифікаційний код 39816845, місцезнаходження 03135, м. Київ, проспект Перемоги, будинок 14).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя Кушнова А.О.

судді Дудін С.О.

Горобцова Я.В.