Справа № 826/14268/14
Суддя: Маринченко В.Л.
Дата ухвалення: 2016-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючогоМаринченка В.Л.,
суддів:Волкова О.Ф., Гриціва М.І., Коротких О.А., Кривенди О.В., Панталієнка П.В., Самсіна І.Л., Терлецького О.О.,
при секретарі судового засідання Ключник А.Ю.,

за участю представників: позивача - Філоненка С.В., відповідача - Павловича Д.М., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «ФМВ «Фарфор-Фаянс» (далі - Товариство) до державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві (правонаступник державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві; далі - ДПІ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року Товариство звернулося до суду з позовом, у якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ДПІ від 1 вересня 2014 року №№ 3 та , якими йому донараховано грошові зобов'язання з податку на додану вартість (далі - ПДВ) за період з жовтня 2012 року по грудень 2013 року у сумі 8 240 862 грн (5 493 905 грн - основний платіж, 2 746 957 грн - штрафні (фінансові) санкції) та податку на прибуток підприємств за IV квартал 2012 року та за 2013 рік у сумі 6 707 541 грн (5 366 033 грн - основний платіж, 1 341 508 грн - штрафні (фінансові) санкції).

Оскаржувані рішення ДПІ прийняла на підставі акта від 8 серпня 2014 року № 1290/22-13/33501398 про результати перевірки Товариства, у якому вказано на порушення останнім пункту 138.2 статті 138 , підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 198.6 статті 198 та пункту 200.1 статті 200 - Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі ПК) внаслідок формування податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, на підставі первинних документів, виданих від імені ТОВ «Торенія», засновник і директор якого у ході досудового розслідування кримінальної справи, порушеної за фактом ухилення від сплати податків та фіктивного підприємництва, тобто створення суб'єкта підприємницької діяльності з метою прикриття незаконної діяльності, повідомив про свою непричетність до створення та діяльності цього товариства.

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 20 жовтня 2014 року в задоволенні позову відмовив.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 27 січня 2015 року рішення суду першої інстанції скасував, позов задовольнив.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 29 вересня 2015 року рішення суду апеляційної інстанції залишив без змін.

Ухвалюючи таке рішення, касаційний суд дійшов висновку про дотримання Товариством визначених законом умов для формування податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, з огляду на підтвердження фактичної поставки товару належно оформленими первинними документами, зокрема, виданими ТОВ «Торенія».

Погодився суд касаційної інстанції і з висновком апеляційного суду про те, що навіть встановлення факту взаємовідносин Товариства з фіктивним суб'єктом господарювання не є безумовним доказом ознак фіктивності у діяльності позивача, оскільки приписи чинного на момент виникнення спірних відносин законодавства не ставили у залежність право формування позивачем податкового кредиту від добросовісності його контрагента, і невиконання останнім податкових зобов'язань тягне настання відповідальності лише для нього та не може бути підставою для притягнення до відповідальності іншого суб'єкта господарювання.

У заяві про перегляд судових рішень Верховним Судом України ДПІ, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції у подібних правовідносинах статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-ХIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-ХIV), пункту 185.1 статті 185 , пункту 188.1 статті 188 , пунктів 198. 2, 198.3, 198.6 статті 198 , пунктів 201. 1, 201.10 статті 201 ПК, просить скасувати ухвалені у справі судами касаційної та апеляційної інстанцій судові рішення, а постанову окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2014 року залишити в силі.

На обґрунтування заяви додано ухвали Вищого адміністративного суду України від 26 березня 2014 року (№ К/9991/26540/11), 14 квітня 2011 року (№ К/20475/08), 1 вересня 2011 року (№ К-29003/09), 15 серпня 2013 року (№ К/9991/4596/12), 6 квітня 2016 року (№ К/800/41082/13), 16 лютого 2016 року (№ К/800/55597/14) та постанову цього суду від 21 жовтня 2015 року (№ К/800/24885/14), у яких суд касаційної інстанції вказав на недотримання суб'єктами господарювання визначених Законом № 996-ХIV та законами України «Про оподаткування прибутку підприємств» і «Про податок на додану вартість» умов для формування валових витрат та податкового кредиту, оскільки рішеннями у кримінальних справах було встановлено фіктивність контрагентів, тому видані від імені останніх первинні документи не можуть підтверджувати фактичне здійснення господарських операцій, а отже, й бути підставою для віднесення певних сум до валових витрат та податкового кредиту.

Заслухавши представників ДПІ і Товариства, перевіривши наведені у заяві та запереченнях на неї доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку про наявність підстав для задоволення заяви з огляду на нижченаведене.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 ПК. Так, згідно з положеннями пункту 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон № 996-ХIV.

Згідно із частинами першою та другою статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарської операції і при цьому містять дані, що, зокрема, дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні такої операції.

Наведене кореспондує з положеннями статті 201 ПК, пункт 201.1 якої передбачає, що платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу складену за вибором покупця (отримувача) в один із установлених цією статтею способів податкову накладну, підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою.

Форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (пункт 201.2 статті 201 ПК).

На виконання зазначеної норми ПК Міністерство фінансів України наказом від

1 листопада 2011 року № 1379 затвердило форму податкової накладної та Порядок заповнення податкової накладної (був чинним на час заповнення податкових накладних у спірних відносинах; далі - Порядок).

Згідно з пунктом 1 Порядку податкову накладну заповнює особа, яка зареєстрована як платник податку в податковому органі та якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника ПДВ.

Податкова накладна вважається недійсною у разі її заповнення іншою особою, ніж зазначена у цьому пункті.

За правилами заповнення податкової накладної, встановленими у пункті 16 Порядку, усі складені примірники податкової накладної підписуються особою, уповноваженою платником податку здійснювати поставку товарів (послуг), та скріплюються печаткою такого платника податку - продавця.

Пунктом 138.2 статті 138 ПК встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Вказуючи на правомірність оскаржуваних рішень ДПІ про донарахування Товариству податкових зобов'язань, суд першої інстанції виходив із того, що у ході кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 212 та частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України, засновник і директор ТОВ «Торенія» ОСОБА_1, від імені якого підписані видані цим товариством позивачу первинні документи, заперечив свою участь у діяльності ТОВ «Торенія», а отже, й у підписанні будь-яких первинних документів.

Згідно з ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 26 серпня 2014 року ОСОБА_1 звільнений від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 205 Кримінального кодексу України, а саме створення суб'єкта підприємницької діяльності з метою прикриття незаконної діяльності, у зв'язку із закінченням строків давності, тобто з нереабілітуючих підстав.

Зазначені обставини, на думку колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, дають підстави для висновку про те, що первинні документи, які стали підставою для формування Товариством податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, видані контрагентом, діяльність якого мала ознаки фіктивного підприємництва, та підписані від імені особи, яка заперечила свою участь у його діяльності, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум до податкового кредиту та визначених пунктом 138.1 статті 138 ПК витрат є безпідставними.

Отже, висновки судів касаційної та апеляційної інстанцій про дотримання Товариством визначених законом умов для формування податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини другої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2015 року та постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2015 року підлягають скасуванню, а постанова окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2014 року - залишенню в силі.

Відповідно до статті 8 Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

За клопотанням ДПІ ухвалою Верховного Суду України від 29 квітня 2016 року заявнику відстрочено сплату судового збору за подання заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України до розгляду справи Верховним Судом України по суті.

За правилами частини першої статті 98 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у постанові суду або ухвалою.

Керуючись частиною другою статті 88, частиною першою статті 98 та статтями 241-243 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві задовольнити.

Ухвалу Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2015 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2015 року скасувати, постанову окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2014 року залишити в силі.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві судовий збір за подання заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у розмірі 6333 грн 60 коп. (шість тисяч триста тридцять три гривні шістдесят копійок) до спеціального фонду Державного бюджету України, реквізити: отримувач коштів - УДКСУ у Печерському районі, 22030102, р/о № 0007; банк отримувача - ГУ ДКСУ у м. Києві, код класифікації доходів бюджету - 22030102; код банку отримувача - 820019; код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 38004897 (у графі платіжного доручення «Призначення платежу» зазначається «Судовий збір (Верховний Суд України)», символ звітності 207).

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий В.Л. Маринченко
Судді: О.Ф. Волков М.І. Гриців
О.А. Коротких О.В. Кривенда
П.В. Панталієнко І.Л. Самсін
О.О. Терлецький