Справа № 826/27950/15
Суддя: Карпушова О.В.
Дата ухвалення: 2016-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

06 липня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретаря судового засідання Тищенко Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 1 ст. 41 КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2016 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства закордонних справ України про скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Міністерства закордонних справ України про скасування наказу відповідача № 3 від 05.01.2011 року повністю або в окремих його положеннях (положення: 3, 7, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 19 та всі додатки з розмірами тарифів даного наказу), що суперечать законодавству України та згідно яких проводиться незаконне стягування консульського збору для гарантування дотримання і захисту прав, свобод, інтересів громадян України, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказ МЗС України від 05.01.2011 року № 3 є незаконним і таким, що не відповідає правовим актам вищої юридичної сили і повинен бути негайно скасованим, оскільки, по-перше, відповідач не наділений повноваженнями щодо встановлення будь-яких податків (консульських зборів); по-друге, суперечить діючому законодавству.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2016 р. у задоволені позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідач видав спірний наказ в межах повноважень, у спосіб та відповідно до діючого національного та міжнародного законодавства, що свідчить про його правомірність і відсутність підстав для його скасування.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.04.2016р. як таку, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано доводами аналогічними позовній заяві.

Сторони в судове засідання не прибули, про час, дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 17.11.2015 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача зі зверненням, в якому зазначив, що постійно проживає за кордоном та має звернутися до консульського відділу Посольства України у Федеративній Республіці Німеччина, Берлін, для прийняття на постійний консульський облік. При цьому, на офіційний сторінці Посольства зазначено: «За розгляд заяви з клопотанням про вчинення паспортної дії справляється консульський збір у розмірі 15 євро, за реєстрацію на консульський облік справляється консульський збір у розмірі 20 євро». Окрім того: «у разі обробки документів у день звернення консульський збір подвоюється (70 євро загалом)». Згідно статті 67 Конституції України, податки і збори сплачуються в розмірах та порядку, встановлених лише законом. З огляду на зазначене, просив відповідача вказати закон України, де вказано розмір та порядок оплати консульського збору за прийняття на постійний консульський облік, тобто саме той закон, згідно якого консульство вимагає від нього оплату цих консульських зборів.

24.11.2015 р. на зазначене звернення відповідачем надано відповідь за № 71/ВАП/19-091-1541, в якій зазначено:

Відповідно до положень Консульського статуту України, затвердженого Указом Президента України від 02.04.1994 року № 127 та Декрету Кабінету Міністрів України від 21.01.1993 року № 7-93 «Про державне мито», зокрема підпункту «о» пункту 6 статті 3, консульський збір справляється за вчинення консульських дій, які проваляться за кордоном і на території України, у т.ч. прийняття на постійний консульський облік.

Згідно з пунктом 7 Положення про консульський збір, затвердженого наказом Міністерства закордонних справ України від 05.01.2011 року № 3, тарифи консульського збору за вчинення консульських дій закордонними дипломатичними установами України установлюються в межах базових тарифів консульського збору (додаток 2 до Положення) в доларах США та у валюті країни перебування і затверджуються заступником Міністра - керівником апарату, за поданням глав відповідних дипломатичних представництв України за кордоном.

Таким чином, дипломатичні представництва України вносять до МЗС України пропозиції щодо запровадження для них тарифів консульського збору у межах базових тарифів, які відповідно до пункту 10 Положення переглядаються, виходячи з економічної ситуації в країні перебування (суттєва зміна обмінного курсу національної валюти до долара США, рівень інфляції, індекс споживчих цін тощо) або у разі внесення змін до базових тарифів консульського збору.

Враховуючи викладене, тарифи консульського збору, затверджені для Посольства та генеральних консульств України в Німеччині, зокрема за постановку на постійний консульський облік, відповідають зазначеним вище нормативно-правовим документам та встановленим базовим тарифам консульського збору.

Не погодившись з такою відповіддю, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вищенаведені обставини, встановлені судом першої інстанції, перевірені, знайшли своє підтвердження при апеляційному розгляді справи, і не є спірними.

Відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог пункту 32 статті 29 Бюджетного кодексу України до доходів загального фонду Державного бюджету України (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 1 частини, другої статті 67- 1 цього Кодексу) належать: кошти, отримані за вчинення консульських дій на території України, а також кошти, отримані за вчинення консульських дій за межами України.

Отже, стягнення консульського збору прямо передбачено Бюджетним кодексом України.

Посилання апелянта на норми Митного кодексу України є помилковим, оскільки даний кодекс не регулює відносини щодо встановлення чи порядку стягнення консульського збору, а регулює правовідносини, де обов'язковою ознакою є «перетин кордону».

Посилання апелянта на Податковий кодекс України, яким нібито має бути встановлено стягнення консульського збору також необґрунтоване, так як Податковий кодекс України не є єдиним джерелом регулювання стягнення консульського збору та інших податків та зборів, крім нього існують спеціальні норми міжнародного права, а саме Віденська конвенція про консульські зносини, що є частиною законодавства України, більш того, яка має прерогативу.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками відповідача, зазначені у запереченнях до апеляційної скарги, що фактично предметом спору є не порушення прав та інтересів позивача, а незаконність Указу Президента «Про Консульський статут України», що має буди окремим позовом за участю зовсім інших осіб.

Зазначений Указ Президента є чинним, його ніхто не оскаржував, а відтак, Наказ МЗС України відповідає вищезазначеного Указу (на виконання якого був виданий) та нормам Віденської конвенції про консульські зносини.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, враховуючи вимоги статті 39 зазначеної Конвенції: «Консульское учреждение может взимать за совершение консульских актов на территории государства пребывания сборы и пошлины, предусматриваемые законами и правилами представляемого государства», що консульський збір може стягуватись на підставі правил, встановлених законодавством України.

Такими «правилами» є Консульський статут України, затверджений Указом Президента України від 02 квітня 1994 року № 127/94 (далі - Консульський статут України).

Відповідно до вимог статті 3 Консульського статуту України, консульські установи здійснюють свою діяльність відповідно до цього Статуту, законодавства України, міжнародних договорів України та Міжнародних звичаїв.

Згідно статті 4 Консульського статуту України керівництво консульськими установами здійснюється Міністерством закордонних справ України.

Відповідно до вимог статті 56 Консульського статуту України за консульські дії, що виконуються за кордоном і на території України, справляється консульський збір.

З статті 57 Консульського статуту України вбачається, що консульський збір справляється відповідно до Тарифу консульського збору України і Положення про консульський збір України: за кордоном - у валюті країни перебування, в Україні - в національній валюті.

Положення про консульський збір затверджується Міністерством закордонних справ України за погодженням з Міністерством фінансів України.

Так, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що МЗС України мало право видавати Наказ про затвердження Положення про консульський збір України на підставі Указу Президента України Про Консульський статут України та Декрету КМУ «Про державне мито».

Пунктом 86 частини 4 Положення про Міністерство закордонних справ України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 381/2011, встановлено, що МЗС України відповідно до покладених на нього завдань розробляє та затверджує Положення про консульський збір України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що наказ № 3 від 05.01.2011 року видано в межах повноважень МЗС України на виконання Указу Президента України від 02 квітня 1994 року № 127/94, яким було затверджено Консульський статут України, що не суперечить вимогам законодавства.

З матеріалів справи не вбачається, що права та інтереси ОСОБА_2 були порушені, оскільки він мав право звернутися із заявою про зменшення чи звільнення від сплати консульського збору внаслідок неплатоспроможності.

Стаття 71 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач видав спірний наказ в межах повноважень, у спосіб та відповідно до діючого національного та міжнародного законодавства, що свідчить про його правомірність і відсутність підстав для його скасування.

Отже, доводи апелянта не заслуговують уваги, оскільки не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування постанови.

Повний текст ухвали виготовлено 08.07.2016р.

Керуючись статтями 41, 195, 196, 198, 200, 205, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2016 р., залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2016 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства закордонних справ України про скасування наказу, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

Л.В. Губська

О.В. Епель

Головуючий суддя Карпушова О.В.

Судді: Губська Л.В.

Епель О.В.