Справа № 818/434/16
Суддя: О.О. Осіпова
Дата ухвалення: 2016-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2016 р. Справа №818/434/16

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Осіпової О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Прімової-Крикуненко О.В.,

представника відповідача - Підопригори А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №818/434/16

за позовом ОСОБА_2

до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області, Тростянецького районного суду Сумської області

про зобов'язання вчинити дії,-,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до суду із адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області, Тростянецького районного суду Сумської області, в якому просить зобов'язати голову суду видати наказ про виплату їй вихідної допомоги та зобов'язати ТУ ДСА в Сумській області нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу у зв'язку з відставкою у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою в сумі 194880грн.

Свої вимоги мотивує тим, що що відповідно до ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Зважаючи на ці норми судді, що перебувають у відставці, за жодних обставин не можуть бути позбавлені права на отримання вихідної допомоги. Оскільки позивач працювала на посаду судді в період дії Закону України «Про статус суддів», тобто до 2010 року, який передбачав при виході у відставку право судді на отримання вихідної допомоги, а також на час дії Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 року, яким також було передбачено право на отримання вихідної допомоги, позивач вважає, що прийняттям Закону, що суперечить нормам Конституції України, яким було виключено ст.136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 року, вона була протиправно позбавлена можливості отримати вихідну допомогу, чим порушено її Конституційні права та передбачені законом гарантії незалежності судді.

Позивач, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи (а.с.37), в судове засідання не з'явилася, справу просила розглядати у її відсутність (а.с.6).

Представник відповідача - ТУ ДСА в Сумській області в судовому засіданні позов не визнав (а.с.20-23), пояснивши, що Законом України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VІІІ від 12.02.2015 року не передбачена виплата вихідної допомоги суддям, які вийшли у відставку. Визначальною умовою для отримання суддею вихідної допомоги був вихід у відставку, а не факт подання заяви про відставку до Вищої ради юстиції України. Крім того, 12 лютого 2015 року Верховною Радою України було прийнято Закон України №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», який набрав чинності 28 березня 2015 року. Проте, у вказаному Законі не наведено визначення щодо виплати вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою. Вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача. У задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Представник відповідача - Тростянецького районного суду Сумської області, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи (а.с.38), в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву (а.с.39), в якій у вирішенні спору покладався на розсуд суду та просив справу розглядати у його відсутність.

Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи судом, встановлено наступне.

З 09.04.1990р. до 05.08.2015р. ОСОБА_2 працювала суддею Тростянецького районного суду Сумської області.

11 квітня 2014 року позивачем була надіслана заява до Вищої ради юстиції України про внесення подання про звільнення її з посади судді у зв'язку з відставкою, у зв'язку з чим до Верховної Ради України внесено відповідне подання.

Наказом №5 від 05 серпня 2015 року позивача відраховано із штату суду на підставі Постанови Верховної Ради України від 16 липня 2015 року за №636-VIII та поданої заяви про відставку відповідно до вимог п.9 ч.5 ст.126, ст.131 Конституції України (а.с.7-11,13).

Таким чином, позивач працювала на посаді судді більше 20 років.

Відповідно до вимог п.9 ч.5 ст.126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку, тобто Верховною Радою України.

Приписами ч. 4 пункту 4 статті 20 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» зазначено, що до порядку денного сесії Верховної Ради України включаються позачергово без голосування питання про складання присяги, питання про призначення, обрання на посади, звільнення з посад, надання згоди на призначення і звільнення з посад, розгляд яких є виключним правом Верховної Ради у випадках, передбачених Конституцією України та законами України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 216 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» керівництво Верховної Ради забезпечує організацію підготовки питання про прийняття відставки суддів до розгляду на пленарних засіданнях.

Постановою Верховної Ради України від 16 липня 2015 року за №636-VIII позивача звільнено з посади судді Тростянецького районного суду Сумської області.

При відставці ОСОБА_2 судом не було здійснено виплату вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

09 березня 2016 року позивач звернулася до суду з проханням нарахувати їй вихідну неоподатковану допомогу у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою.

Листом від 10.03.2016 року за вих. № 08-20/11/2016, позивача було повідомлено, що Тростянецький районний суд Сумської області не має законних підстав для нарахування та виплати їй вихідної допомоги, оскільки діючим законодавством виплата вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою не передбачена (а.с.12).

Даний лист впливає на права та створює реальні правові наслідки для позивача, тому є актом індивідуальної дії ,тобто рішенням суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, позивача позбавлено гарантованого Конституцією України права на отримання соціального захисту судді, а саме: виплати вихідної допомоги у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою.

На час перебування позивача на посаді судді діяли норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 07.07.2010 року, статтею 136 якого передбачалось право судді, який вийшов у відставку, на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

27 березня 2014 р. Верховною Радою України був прийнятий Закон України № 1166-УІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» була змінена і позивач була позбавлена можливості отримати вихідну допомогу.

Через зміни в законодавстві з 01.04.2014 року було скасовано таку складову соціального захисту суддів, як вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку.

Відповідно ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За загальним правилом установленим частиною першою статті 58 Конституції України, закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 " Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" зазначено, що оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Відповідно до підпункту 2 абзацу третього пункту другого зазначеної постанови суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі, якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.

Зважаючи на ці норми судді, що перебували на посаді судді у період дії норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 07.07.2010 року та набули право на відставку, тобто мають стаж роботи на цій посади досяг 20 років, за жодних обставин не можуть бути позбавлені права на отримання вихідної допомоги.

Згідно з ч.1 ст.46 та ст.126 Конституції України незалежність суддів забезпечується, серед іншого, гарантуванням фінансування їх соціального захисту, що відповідно до ст.11 Закону України «Про статус суддів» включає право на соціальне забезпечення у випадках, передбачених ст. 43 цього Закону як слідує з офіційного тлумачення цих норм, наданого Конституційним Судом України в рішенні від 18.06.2007 року у справі № 1-23/2007 про гарантії незалежності суддів.

Внаслідок прийняття Верховною Радою України Закону України №1166-VІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», що суперечить Конституції України, позивач була позбавлена права на отримання вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою, яка передбачалась ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 07.07.2010 року та відповідно до вимог цієї статті складала 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. На підставі цієї статті позивач повинна була отримати вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Відповідно до ст.1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на положення які зазначені Європейським судом з прав людини по справі «Кечко проти України» від 8 листопада 2005р. (набрало законної сили 8 лютого 2006р.) поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права» і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1.

З огляду на Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 8 листопада 2005р. реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань, судами не повинні прийматися до уваги; у випадках, коли набуття чинності певним законом, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Оскільки позивач продовжувала свою роботу на посаді судді на час дії Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-УІ, яким передбачалось право на отримання вихідної допомоги, тому прийняттям Закону України №1166-УІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким всупереч нормам Конституції України стаття 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» була змінена, внаслідок чого вона була протиправно позбавлена можливості отримати вихідну допомогу, чим порушено її конституційні права та передбачені законом гарантії незалежності судді.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно до ч.1 ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків передбачених Конституцією України.

Вимогами ст.126 Конституції України передбачено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

В мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 14.12.2011 року № 18-рп/2011 вказано на неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

Така ж позиція визначена і в інших рішеннях Конституційного Суду України, а саме: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справи про пільги, компенсації та гарантії), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмежень пільг, компенсацій та гарантій), від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів) рішення від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008.

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 (справа стосовно змін умов виплати пенсії і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід'ємним елементом статусу суддів та їх необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу, права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової гілки влади.

Конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013 року № 10-рп/2013 щодо відповідності Конституції України статей 103,109,131,132,135,136,137, п.п.1п.2 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (№2453-УІ) зазначено, що аналіз розділу VIII Конституції України та Закону №2453 дає Конституційному Суду України підстави для висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідального стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантії недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання. Конституційним Судом України у вказаному рішенні зазначено, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків.

Отже, виходячи із вище зазначених положень, зміст та обсяг досягнутих суддями соціальних гарантій не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до законодавства.

Відтак, позовні вимоги в частині зобов'язання ТУ ДСА в Сумській області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 вихідну допомогу у зв'язку з відставкою у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою слід задовольнити.

Водночас, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про зобов'язання голови Тростянецького районного суд видати наказ про виплату вихідної допомоги, оскільки належним і достатнім способом відновлення порушених прав позивача в даному випадку є саме зобов'язання відповідача 1 здійснити нарахування та виплату позивачу не отриманої суми.

З огляду на викладене, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області, Тростянецького районного суду Сумської області про зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Сумській області провести нарахування та виплату ОСОБА_2 вихідної допомоги у зв'язку з відставкою у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя (підпис) О.О. Осіпова

З оригіналом згідно

Суддя О.О. Осіпова