Справа № 199/7120/15-а (2-а/199/145/15)
Суддя: Богданенко І.Ю.
Дата ухвалення: 2016-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

23 червня 2016 рокусправа № 199/7120/15-а

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Богданенка І.Ю.,

суддів: Уханенка С.А. Дадим Ю.М. ,

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2015 року

у справі № 199/7120/15-а

за позовом ОСОБА_1

до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську

про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов'язання до вчинення певних дій,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася в Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська з позовом до управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська про визнання протиправними дій щодо відмови в призначенні і виплаті щомісячного довічного грошового утримання, скасування рішення №41 від 4 вересня 2015 року з 26 серпня 2015 року; зобов'язання здійснити нарахування і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 26 серпня 2015 року із розрахунку 82% від грошового утримання судді в розмірі 26808,82 гривень на підставі довідки апеляційного суду №07-374-С від 28 серпня 2015 року про заробітну плату.

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2015 року позовні вимоги задоволені частково.

Визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська щодо відмови в призначенні і виплаті ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Визнано протиправним та скасовано рішення комісії для розгляду питань, пов'язаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсій відповідно до чинного законодавства України управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі міста Дніпропетровська №41 від 04 вересня 2015 року щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні довічного грошового утримання судді у відставці.

Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська нарахувати з 26 серпня 2015 року ОСОБА_1 довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 70 відсотків грошового утримання судді з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді, а також виплату ОСОБА_1 починаючи з 26 серпня 2015 року нарахованого довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням вже виплачених їй сум пенсії за віком. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову в цій частині та прийняти нову про задоволення позовних вимог в цій частині, скасувати оскаржувану постанову в частині встановлення часу виникнення спірних відносин як 02 червня 2014 року, в іншій частині постанову залишити без змін.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала вимоги апеляційної скарги, представник управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Судом апеляційної інстанції допущено процесуальне правонаступництво сторони відповідача управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська правонаступником - Лівобережним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську.

Як підтверджується фактичними обставинами та матеріалами справи, з грудня 1993 року по квітень 2001 року ОСОБА_1 працювала суддею Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, Верховною Радою України 15 березня 2001 року позивач обрана на посаду судді Апеляційного суду Дніпропетровської області безстроково.

21 березня 2014 року ОСОБА_1, звернулася до Вищої ради юстиції та Верховної Ради України із заявами про відставку на підставі пункту 9 частини 5 статті 126, 131 Конституції України та статті 109 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (т. 1 а.с.23-25).

18 червня 2015 року Вищою радою юстиції прийняте рішення №40/0/15-15 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Дніпропетровської області, у зв'язку з поданням заяви про відставку» (т. 1 а.с. 26).

16 липня 2015 року Верховною Радою України прийнято постанову №636-VIII «Про звільнення суддів», якою відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України у зв'язку з поданням заяви про відставку, зокрема, звільнено з посади судді апеляційного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 27).

Наказом апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2015 № 165/к, ОСОБА_1, на підставі постанови Верховної Ради України від 16 липня 2015 №636-VІІІ, відраховано із складу суддів апеляційного суду з 25 серпня 2015 року (т. 1 а.с. 28).

ОСОБА_1 перебуває на обліку відповідача з 03 червня 2004 року та отримує пенсію за віком згідно з Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (т. 1 а.с. 94, 116).

26 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою, поданням апеляційного суду Дніпропетровської області та документами про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (т. 1 а.с. 31-33).

Відповідно до подання апеляційного суду Дніпропетровської області №4.1.03-297/15, стаж роботи судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання становить 21 рік 08 місяців 21 день.

Рішенням комісії для розгляду питань, пов'язаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсій відповідно до чинного законодавства України про пенсійне забезпечення управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська №41 від 04 вересня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з тих підстав, що з 01 червня 2015 року скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким щомісячне довічне грошове утримання призначається відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (т. 1 а.с.30).

Про прийняте рішення відповідач повідомив позивача листом від 04 вересня 2015 року №6318/03/21 (т. 1 а.с. 24).

За доводами позивача, її право на отримання довічного грошового утримання порушене відповідачем, оскільки право на відставку судді згідно з пунктом 9 частини 5 статті 126 Конституції України та статтею 109 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» нею реалізовано ще 21 березня 2014 року.

Відповідач, наполягаючи на правомірності прийнятого ним рішення, вказує, що відповідно до пункту 5 «Прикінцевих положень» Закону України «Про внесення змін відповідно до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ з 01 червня 2015 року скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким щомісячне довічне грошове утримання призначається відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що право на відставку позивачем реалізовано 21 березня 2014 року, до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ. До спірних відносин підлягає застосуванню положення частини 3 статті 138 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції чинній на час досягнення позивачем 65 річного віку - 02 червня 2014 року.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з правовою позицією суду першої інстанції та зазначає наступне.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що всупереч положень частин 1, 3 статті 102 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ОСОБА_1 не була звільнена Верховною Радою України з посади судді з наступного дня після досягнення 65 річного віку, тобто з 03 червня 2014 року, а Вища рада юстиції, проявляючи тривалу бездіяльність не внесла подання до Верховної Ради України до 19 травня 2014 року. Тривалий період протягом, якого не вирішувалося питання про звільнення позивача з посади судді у відставку не залежав від її волі.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зауважує, що дії чи бездіяльність Вищої ради юстиції, Верховної Ради України щодо звільнення позивача з посади судді не є предметом позовних вимог у справі.

За змістом частин 1, 2 статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI» (у редакції чинній на час подання позивачем зави про відставку) судді, який вийшов у відставку, після досягнення певного пенсійного віку виплачується пенсія на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. Суддя у відставці, який не досяг пенсійного віку отримує щомісячне довічне грошове утримання.

Відповідно до частини 1 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI, (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII), судді, який вийшов у відставку, виплачується щомісячне довічне грошове утримання або пенсія за його вибором.

Отже, реалізація права на отримання щомісячного довічного грошового утримання безпосередньо пов'язується зі статусом судді у відставці.

Досягнення певного (пенсійного) віку особою може впливати на умови призначення довічного грошового утримання.

Верховною Радою України, у зв'язку з поданням заяви про відставку, звільнено з посади судді апеляційного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 16 липня 2015 року.

Тобто, позивач набула статусу судді у відставці 16 липня 2015 року.

Враховуючи викладене, для правильного вирішення справи застосуванню підлягають норми законодавства України чинні на час набуття позивачем статуту судді у відставці, з яким і пов'язується реалізація права на отримання щомісячного довічного грошового утримання.

Таким чином, у порушення норм матеріального права, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про застосування до спірних відносин положень частини 3 статті 138 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції чинній на час досягнення позивачем 65 річного віку.

Статтею 141 «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» передбачалося, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання (абзац 1 частини 3), та встановлювалося, що у разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання» (абзац 2 частини 3).

Статтею 17 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII частину 3 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд») викладено в редакції: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді».

За змістом пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року, зокрема, скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, Верховною Радою України до 01 червня 2015 року не прийнятий.

Звернення позивача до відповідача про призначення щомісячного грошового утримання відбулося після 01 червня 2015 року, тобто після скасування норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Статтею 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно зі статтею 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За своєю правовою природою щомісячне довічне грошове утримання, на відміну від пенсії на загальних підставах, є гарантованою державою щомісячною грошовою виплатою, що служить забезпеченням належного матеріального утримання судді, яка призначається і нараховується державою за результатом багаторічної праці особи саме на суддівській посаді і виплачується лише за умови наявності встановленого законом стажу роботи на посаді судді та є складовою правового статусу судді, виступаючи фінансовою гарантією суддівської незалежності.

У рішенні Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів.

Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі, після звільнення від виконання обов'язків судді.

У цьому рішенні Конституційний Суд України також вказав, що надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага.

У рішенні Конституційного Суду України від 18 червня 2007 року №4-рп/2007 зазначено, що щомісячне довічне грошове утримання судді це особлива форма забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній, звільненій від сплати податків, грошовій виплаті, що забезпечує їх належне матеріальне утримання. Особливість щомісячного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування, які визначені у Конституції України та спеціальному законі України «Про статус суддів». Не можуть бути скасовані чи звужені іншими нормативними актами України гарантії незалежності суддів, в тому числі гарантії їх матеріального та соціального забезпечення.

Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 частина третя, речення перше, друге, третє частини п'ятої статті 138 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 08 липня 2011 року №3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», стаття 2 Закону України №3668-VI у частині поширення її дії на Закон України від 07 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів»; абзац другий пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 3668-VI, зі змісту якого вбачається, що виплата суддям пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої, третьої статті 42 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та без проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, - визнані неконституційними. Тобто визнано неконституційними, серед іншого, положення Закону України №3668-VI, якими довічне грошове утримання суддів у відставці обмежувалося 80% розміру від грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, а також обмежувався розмір пенсії або довічного грошового утримання суддів у відставці десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

У цьому Рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 зазначено, що Конституційний Суд уже неодноразово висловлював позиції стосовно гарантій незалежності суддів, зокрема суддів у відставці, які викладено ним у рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, а також те, що підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді. Тому таке забезпечення суддів залежить від умов, пов'язаних зі статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя, і не може залежати від інших умов, у тому числі соціального забезпечення, яке призначається і виплачується на загальних засадах та передбачене іншими, крім Закону №2453, законами України. Законодавець може передбачати випадки припинення призначення та виплати (або часткової виплати) щомісячного грошового утримання суддів, але тільки з підстав, що прямо впливають на статус суддів (набрання законної сили обвинувальним вироком щодо судді або припинення відставки у зв'язку з повторним обранням на посаду судді тощо).

Тобто, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді, як під час здійснення своїх повноважень /суддівська винагорода/, так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку /пенсія/ чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці /щомісячне довічне грошове утримання/.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Пунктом 14 частини 1 статті 92 Конституції України встановлено, що статус суддів визначається виключно законами України.

Згідно з частиною 1 статті 126 Основного Закону України незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

08 червня 2016 року Конституційним Судом України прийнято рішення №4-рп/2016 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів та положень пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення»(справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці).

Зазначеним рішенням визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення:

- частини третьої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII;

- абзаців першого, другого, третього, четвертого та першого, другого речень абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII;

- пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Конституційним Судом України установлено, що положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII та положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Тобто, вказані положення є нечинними з 08 червня 2015 року.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що Верховна Рада України, приймаючи Закони України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII та вносячи ними зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», порушила частину другу статті 8, частину другу статті 150 Конституції України.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, фактичні обставини справи, на час прийняття відповідачем рішення про відмову в призначенні позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, дії управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська відповідали вимогам чинного станом на 26 серпня 2015 року законодавства, безпосередньо відповідачем не допущено звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод позивача, суд першої інстанції помилково пов'язував обов'язок органу Пенсійного фонду України призначити та виплатити щомісячне грошове утримання судді у відставці на умовах законодавства чинного на час досягнення позивачем 65 річного віку, у зв'язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Враховуючи, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність виходу за межі апеляційної скарги, як наслідок часткового задоволення апеляційної скарги, скасування постанови суду в повному обсязі та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 196, 198, 202, 205, 206, 212 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2015 року - скасувати.

Відмовити у задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий: І.Ю. Богданенко

Суддя: С.А. Уханенко

Суддя: Ю.М. Дадим