Справа № 815/3546/15
Суддя: Романішин В.Л.
Дата ухвалення: 2016-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/3546/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого -судді Романішина В.Л.,

суддів Запорожана Д.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря Колеснікова-Горобець І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 27.04.2015р. №363-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позов обґрунтовував тим, що він є громадянином Палестини, однак не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, не може повернутися до країни своєї громадянської належності з релігійних причин, у зв'язку з тим, що його родина належить до християн, яка підлягає переслідуванню більшістю населення Палестини, яке сповідує іслам. Позивач зазначив, що через ситуацію загальнопоширеного насильства він був змушений покинути країну походження в пошуках захисту, однак при зверненні до Державної міграційної служби України про надання відповідного захисту йому було незаконно відмовлено з посиланням на відсутність умов, передбачених п.1, п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10.05.2016р. позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин справи, та прийняти нову постанову, якою його позов задовольнити.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при прийнятті оскаржуваної постанови судом першої інстанції не враховано інформації по країні походження позивача, яка міститься у загальнодоступних джерелах, а також порушено фундаментальні права біженця, встановлені ст.ст. 1, 33 Конвенції про статус біженців 1951 року.

Також, апелянт посилається на те, що питання наявності чи відсутності підстав для надання йому додаткового захисту міграційною службою взагалі не досліджувалося, оскільки у її висновку відсутні будь-які посилання на відповідне законодавство щодо додаткового захисту, інформацію по країні походження з цього приводу.

З посиланням на п.10 Постанови Пленуму ВАСУ від 25.06.2009р. апелянт зазначає, що ненадання документальних доказів усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового (тимчасового) захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Палестини, уродженець м. Єрусалим, постійно проживав в м. Бейт Сахур (Віфлеєм), яке знаходиться на підконтрольній Палестинській Національній Адміністрації території (Західний Берег), араб, за віросповіданням - християнин-католик. За сімейним станом - неодружений.

Суд першої інстанції встановив, що вперше ОСОБА_1 потрапив до України в 1999 році з метою отримання вищої освіти. На території України навчався до 2005 року, після закінчення навчання повернувся до країни постійного проживання, де влаштувався на роботу вчителем до греко-католицької церкви у м. Бейт Сахур.

05.09.2006р. знову прибув на територію України та 27.10.2006р. ОСОБА_1 звернувся за захистом до Державного комітету України в справах національностей та релігій, рішенням якого від 17.03.2008р. №120-08 позивачу відмовлено у визнанні біженцем.

Суд першої інстанції встановив, що 17.08.2012р. ОСОБА_1 втретє в'їхав до України легально на підставі національного паспорту і візи та 14.05.2013р. звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В якості причини неможливості повернення до країни постійного проживання позивач повідомив про дискримінацію християнського населення на палестинських територіях з боку представників політичного руху «ФАТХ».

За результатами розгляду документів щодо надання позивачу статусу біженця в Україні Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області складено висновок від 15 березня 2015 року про відмову ОСОБА_1 (особова справа №2013OD0125) у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 27 квітня 2015 року №363-15 підтримано висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та відмовлено ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 27 квітня 2015 року №363-15 суд першої інстанції дійшов висновку, що пояснення та аргументи, висвітлені позивачем, не свідчать про наявність обставин, які вказують на реальність побоювань стати жертвою переслідування за релігійними ознаками безпосередньо самому позивачу, і тому не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази в розумінні статті 70 КАС України. Суд врахував, що члени сім'ї позивача, які проживають у Палестині та також сповідують християнство, не зазнають будь - яких загроз через релігійні ознаки, мають можливість будувати власний бізнес та отримати освіту і роботу.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пунктів 1 та 13 частини 1 статті 1 названого Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з вказаних норм Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Апеляційний суд встановив, під час звернення до ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_1 причиною виїзду з Палестини зазначає побоювання стати жертвою переслідування за релігійними ознаками, зокрема, те, що позивач та його сім'я є християнами, які переслідуються з боку більшості населення країни, яке сповідує іслам.

Однак, як встановлено судом першої інстанції та не заперечується апелянтом, члени сім'ї ОСОБА_1, які також сповідують християнство, на даний час проживають в Палестині і вказана держава не створює загрози їх життю та здоров'ю за релігійними ознаками. Зокрема, з наданих позивачем пояснень вбачається, що його батько лікар за освітою, володіє своєю дерматологічною клінікою в м. Віфлієм близько 30-40 років. Брати та сестри позивача, які проживають у Палестині та сповідують християнство, не зазнають будь - яких загроз через релігійні ознаки, маючи можливість будувати власний бізнес та отримати освіту і роботу.

Проаналізувавши матеріали особової справи ОСОБА_1, апеляційний суд встановив, що позивач, при первинному зверненні в 2006 році за захистом зазначав, що він ніколи не був членом політичної організації «ФАХТ» та не підтримував її діяльність, тоді як при повторному зверненні зазначив, що був активним членом вказаної організації.

Згідно ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» у разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Апеляційний суд враховує, що при прибутті втретє на територію України в серпні 2012 року до за захистом до її уповноважених органів ОСОБА_1 звернувся в травні 2013 року. Позивач не може обґрунтувати звернення за захистом після тривалого перебування на території України, хоча був обізнаний щодо порядку звернення, так як вже звертався за відповідним захистом в 2006 році. Зазначене, на думку колегії суддів, свідчить про наявність у діях позивача зловживань процедурою легалізації.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що при вирішенні спору судом не проаналізовано інформацію по країні його походження. Колегія суддів критично ставиться до таких доводів апелянта, оскільки обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є ключовим у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання».

Постанова Пленуму Вищого адміністративного суду «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» надає тлумачення терміну «побоювання».

Так, «побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) отримуються як від біженця, так незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів МЗС тощо.

Апеляційний суд враховує надану апелянтом інформацію по країні його походження, однак зазначає, що м.Віфлієм (регіон постійного проживання позивача) є священим місцем для християн, в якому проживає одна з найстарших християнських громад у світі, незважаючи на те, що її кількість значно скоротилася.

Апеляційний суд вважає, що факти, повідомлені позивачем щодо власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через недоведеність позивачем загрози його життю, фізичній цілісності чи свободі в Палестині, а також можливості застосування до нього нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Враховуючи наявність розбіжностей в показаннях позивача, неможливість ним підтвердити свої доводи щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у зв'язку з його релігійними переконаннями, звернення за легалізацією після тривалого перебування на території України, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність підстав для їх задоволення.

Апеляційний суд вважає, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте, з огляду на імперативні приписи, визначені статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено відсутність умов, за яких такий статус надається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.200 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 185, 195, 196, 198 ч.1 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 ч.5 КАС України, суд

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 травня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст ухвали виготовлено 08.07.2016р.

Головуючий суддя Романішин В.Л.

Судді Запорожан Д.В.

Шляхтицький О.І.