Справа № 604/455/16-а
Суддя: Сташків Н. Б.
Дата ухвалення: 2016-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 604/455/16-а
Провадження № 2-а/604/20/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 року Суддя Підволочиського районного суду Тернопільської області Сташків Н.Б., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про визнання неправомірними дій Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області щодо припинення виплати пенсії позивачу, як інваліду третьої групи, з 01 квітня 2015 року; зобов'язання Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області продовжити виплату вказаної пенсії в повному обсязі.

Свої вимоги мотивувала тим, що у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на підставі висновку міжрайонної МСЕК 06 червня 2012 року в черговий раз з 01 червня 2012 року довічно встановлено 3-тю групу інвалідності за станом здоров'я, у зв'язку із чим, вона перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Підволочиському районі Тернопільської області та їй призначено щомісячну пенсію по інвалідності у розмірі 1049 (одна тисяча сорок дев'ять) гривень. У відповідності до даного призначення нею як інвалідом 3-ї групи у січні, лютому, березні 2015 року було отримано вищезазначену пенсію в повному обсязі, але з 1 квітня 2015 року, до даного часу, пенсія по інвалідності, їй як інваліду не виплачується. В травні 2015 року позивач звернулась із заявою до УПФУ в Підволочиському районі Тернопільської області за роз'ясненням про причини припинення виплати їй пенсії по інвалідності. На дану заяву листом від 06.052015 року № 1716/03 УПФУ в Підволочиському районі Тернопільської області повідомило, що причиною припинення виплати пенсії являється положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213- УІІІ відповідно до якого: «... у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року особи, на посадах, які дають право на призначення пенсії щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», «Про прокуратуру» пенсії, призначені відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не виплачуються» на підставі чого їй як державному службовцю, припинено виплату пенсії з 1 квітня 2015 року.

На думку позивача дії УПФУ у Підволочиському районі Тернопільської області є невірними та такими, що порушують ст.ст. 8, 19, 22, 46, 58, 64 Конституції України стосовно соціального захисту громадян, і верховенства права, ст.ст. 1, 2, 28 Конвенції ООН «Про права інвалідів» стосовно їх захисту, а також ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів України» щодо права отримання пенсії по інвалідності і розцінюються як дискримінація відносно неї з боку УПФУ в Підволочиському районі Тернопільської області за ознакою інвалідності.

З огляду на вказане, позивач ОСОБА_1 просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути із відповідача судові витрати по справі.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, подала заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, справу просить розглянути у її відсутності.

Представник відповідача Лановецького об'єднаного управління пенсійного фонду України в Тернопільській області в судове засідання не з'явилася, подала суду письмове заперечення на позов, в якому просять в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що Законом України від 02.03.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набрав чинності з 01 квітня 2015 року внесено зміни до ст.. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яким визначено, що особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії, або щомісячного грошового утримання у порядку та умовах, передбачених зокрема, у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру» ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», пенсії не виплачуються. Пункт 2 Прикінцевих положень наведеного Закону зазначає, що порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам встановлений цим Законом поширюється на пенсіонерів незалежно від часу призначення пенсії. Позивач отримує пенсію по інвалідності, як інвалід ІІІ групи відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Станом на 01 квітня 2015 року працює в Управлінні праці та соціального захисту населення Підволочиської РДА та ЗУ «Про державну службу» є державним службовцем, а тому з 01 квітня 2015 року пенсія ОСОБА_1 не виплачується. Таким чином, наведена позиція Пенсійного фонду України у застосуванні ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року відповідає вимогам Закону. Також зазначили, що у відповідності до ст.ст. 8, 19, 68 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Рішенням Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 визначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальними захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. При цьому Конституційним судом України взято до уваги ст.. 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський Суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державі, особливо фінансового. Такі положення поширюються і на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйаартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. Конституційний суд також зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч.1 ст.17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно із ч. 4 ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Як передбачено ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, судовий розгляд даної справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів, без фіксування адміністративного процесу технічними засобами.

Дослідивши письмові докази у справі, суд встановив такі факти:

Позивач є інвалідом ІІІ групи загального захворювання у зв'язку із чим перебуває на обліку в Управлінні пенсійного фонду України у Підволочиському районі Тернопільської області (правонаступник Лановецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області). Вказане підтверджується пенсійним посвідченням НОМЕР_1, виданим 09 квітня 2014 року, термін дії - довічно.

Згідно довідок до акту огляду МСЕК серії ТЕР № 0044474 від 30 травня 2012 року, ТЕР №0030738 від 17 травня 2011 року, ТЕР № 0188442 від 19 травня 2010 року, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановлена та продовжена ІІІ група інвалідності, - «загальне захворювання опорно-рухового апарату», чергова інвалідність встановлена довічно . Довідки видані на підставі актів №№187/10, 904/11, 468/5.

У листі Управління пенсійного фонду України у Підволочиському районі Тернопільської області від 06 травня 2015 року №1716/03 року на звернення позивача від 05.05.2015 року вказано, що їй призначена пенсія з 19 травня 2010 року по інвалідності ІІІ група загальне захворювання, станом на 01.01.2015 року розмір пенсії становить 1049,00 гривень, при стажі роботи 33 роки 08 місяців 00 днів. На підставі Закону України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», тимчасово у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року особам, на яких поширюється дія цього Закону, у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата», «Про державну службу» «Про судоустрій та статус суддів», пенсія призначена відповідно до цієї статті не виплачується; у період роботи особи (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на інших посадах/роботах пенсії, призначені відповідно до цієї статті, розмір яких перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачуються в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Згідно довідки Управління праці та соціального захисту населення Підволочиської РДА Тернопільської області №1055 від 16 травня 2016 року ОСОБА_1 працює в управлінні праці та соціального захисту населення Підволочиської райдержадміністрації на посаді начальника відділу персоніфікованого обліку з 23 лютого 1995 року і по даний час та є державним службовцем.

Таким чином, судом встановлено, що позивачу з 19 травня 2010 року призначено пенсію по інвалідності ІІІ група загальне захворювання відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». При повторному огляді 30 травня 2012 року їй повторно встановлено ІІІ групу інвалідності довічно у зв'язку з загальним захворюванням опорно-рухового апарату. Після призначення пенсії та у теперішній час вона продовжує працювати в управлінні праці та соціального захисту населення Підволочиської райдержадміністрації. З 01 квітня 2015 року їй виплата пенсії зупинена, що стверджується довідками Управління ПФУ в Підволочиському районі Тернопільської області №№312,313 від 13 травня 2016 року.

Дані встановлені обставини підтверджені матеріалами справи і не є спірними.

Спірним є правомірність дій відповідача щодо зупинення виплати позивачу пенсії по інвалідності з 01квітня 2015 року. У своїй відповіді відповідач повідомив, що виплата призначеної їй пенсії припинена з 01.04.2015 року на підставі Закону України від 02.03.2015р. №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного:

Відповідно до ст. 22 «Загальної Декларації прав людини», кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримки її гідності, вільного розвитку її особистості, прав в економічній, соціальній и культурній сферах за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва і відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст. 8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч. 1 ст. 9 Конституції України).

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 30 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності внаслідок загального захворювання (в тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства) за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону. Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Згідно ч. 1 ст. 31 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» залежно від ступеня втрати працездатності визначено три групи інвалідності. Причина, група, час настання інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством.

Згідно з абзацом 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (у редакції чинній з 01.04.2015 року), тимчасово, у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року: у період роботи особи (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється (в редакції Закону №213-VIII від 02.03.2015р.).

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911 від 24.12.2015 року, який набув чинності з 01.01.2016 року, передбачає, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

05 травня 2015 року позивач звернулася з заявою до відповідача про поновлення виплати пенсії, але листом від 06 травня 2015 року №1718/03 їй відповідач повідомив про припинення виплати пенсії з 01.04.2015 року, покликаючись на Закон №213-VIII від 02.03.2015р.

Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку у відповідача, їй пенсія по інвалідності загальне захворювання ІІІ група призначена у 2010 році, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015 року, № 911-VIII від 24.12.2015 року; до 01.04.2015 року пенсія їй виплачувалася в повному розмірі, незалежно від того, працювала вона, чи ні. Тобто вона мала законні сподівання на отримання зазначених коштів - пенсії.

Як вбачається із ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Крім того, ст. 4 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачає, що соціальний захист інвалідів є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей інвалідів нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпеченні стороннього догляду.

Крім того, ст.58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно ч. 1 ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків передбачених Конституцією України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші передбачені цим Законом.

Отже, органи державної влади та органи місцевого самоврядування повинні сприяти забезпеченню прав пенсіонерів.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою ст. 2 КАС України, передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Нормою ст. 5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

При вирішенні справи суд у відповідності до ст. 8 Конституції України та ст. 8 КАС України керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно зі ст. 9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок, щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Поряд з тим, 09.07.2007 року Конституційним Судом України постановлено рішення №6-рп/2007, яке має преюдиціальне значення для судів при розгляді позовів щодо досліджених ним правовідносин. В рішенні Конституційного Суду України вказано, що зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України. У статті 64 Конституції України вичерпно визначено такі випадки, а саме передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і свобод, які не можуть бути обмежені за жодних обставин. Внаслідок зупинення на певний час дії чинних законів України, якими встановлено пільги, компенсації чи інші форми соціальних гарантій відбувається фактичне зниження життєвого рівня громадян та порушується гарантоване у ст.48 Конституції України право кожного на достатній життєвий рівень.

Рішенням Конституційного суду України від 11.10.2005 року №8-рп/2005, висловлено правову позицію щодо застосування саме норми ст. 22 Конституції України щодо неприпустимості змін до законодавчих актів, якими звужуються надані раніше громадянам соціальні права, та вирішено, що такі зміни суперечать нормі ст. 22 Конституції України.

22.05.2008 року Конституційним Судом України постановлено рішення №10-рп/2008, в якому зазначені аналогічні положення, та вказано, що держава відповідальна перед людиною за свою законодавчу діяльність, зобов'язана утверджувати та забезпечувати права та свободи людини та громадянина. Закони України та інші правові акти повинні прийматися на основі Конституції і повинні їй відповідати. Однією із конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (ст. 22 Конституції України). Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав та свобод людини та громадянина є скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Відповідно до принципу верховенства права та законності суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Пленум ВСУ у своїй постанові №9 від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначає, що судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента, постанови Верховної Ради України, ПКМУ) підлягають оцінці на відповідність як Конституції України, так і закону.

Аналізуючи наведені норми Конституції України, які мають вищу силу та є нормами прямої дії, рішення Конституційного суду України, приймаючи до застосування положення «Загальної Декларації прав людини», і виходячи із принципу адміністративного судочинства - верховенства права та загальних засад пріоритетності Конституції України, суд вважає, що застосування до позивача вказаних змін до абзацу 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», що не були передбачені в даному Законі на час призначення їй пенсії, є суттєвим звуженням наданих та гарантованих законодавством їй прав та свобод як громадянину та особі, яка є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, має відповідний соціальний статус згідно із Законом, є таким, що порушує вимоги ст.ст. 22, 46 Конституції України, тобто є незаконним.

Крім того, суд звертає увагу на наступне:

Станом на 01.04.2015 року посада, на якій працює позивач, дійсно давала право на призначення пенсії відповідно до ЗУ «Про державну службу».

Разом з тим, пунктом 5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII (далі Закон №213) передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний в пункті 5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону №213 закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01 червня 2015 року не прийнятий, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми ЗУ «Про державну службу» щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються. В теперішній час особам, які підпадають під дію ЗУ «Про державну службу» пенсія призначається відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

До того ж, правовий аналіз пункту 5 Прикінцевих положень Закону № 213 від 02.03.2015 року дає підстави вважати, що він стосується порядку призначення пенсії у разі реалізації особою права на пенсійне забезпечення і не стосується вже призначеної раніше пенсії.

Таким чином, з 01 червня 2015 року посада, на якій працює позивач, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених ЗУ «Про державну службу», у зв'язку з чим передбачені ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» правові підстави для невиплати позивачу пенсії, призначеної відповідно до цього Закону, відсутні.

Враховуючи викладене, суд вважає, що діями відповідача безпосередньо порушено право позивача на соціальний захист, гарантоване ст. 46 Конституції України, обмеження якого неможливе, з врахуванням наведених положень чинного законодавства.

Судом також не встановлено підстав для відмови у поновленні виплати раніше призначеної пенсії позивачу.

Є безпідставним посилання відповідача як органу державної влади в обґрунтування своїх заперечень на те положення, що механізм реалізації соціально-економічних прав може бути змінений державою, зокрема через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, оскільки відповідачем не наведені докази наявності такого пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, тощо; не доведено, що таке право держави по зміні механізму реалізації соціально-економічних прав (звуженню прав) дійсно передбачено Конституцією України; та приймаючи до уваги практику Європейського суду.

Так, згідно з ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

З правової позиції Європейського суду з прав людини (справа «Кечко проти України») вбачається, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від фінансових можливостей держави.

Відповідачем за змістом вимог ст. 71 КАС України не надано суду доказів, що позивач не має права на поновлення виплати раніше призначеної пенсії по інвалідності.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки виплата пенсії, призначеної позивачу відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», підлягає поновленню у зв'язку з відсутністю підстав для її невиплати, пред'явлений позивачем адміністративний позов в цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, ст. 99 КАС України передбачає шестимісячний строк для звернення до адміністративного суду, а відповідно до ст. 100 КАС України - адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду. Таким чином, поновити виплату пенсії слід з 18 листопада 2015 року. При цьому суд вважає, що поновити права та інтереси позивача іншим шляхом ніж відновлення виплати пенсії неможливо.

Таким чином, вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню за період з 18.11.2015 року. Для відновлення порушеного права суд вважає необхідним визнати неправомірними дії відповідача щодо зупинення виплати позивачу пенсії як інваліду 3 групи загального захворювання згідно з ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та зобов'язати поновити позивачу виплату пенсії позивачу як інваліду 3 групи загального захворювання згідно з ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 18.11.2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України на користь позивача за рахунок коштів Державного бюджету України підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати в сумі 551 гривня 20 копійок.

Керуючись ст. 22 «Загальної Декларації прав людини», ст.ст. 3, 8, 9, 19, 22, 46, 58, 64 Конституції України, Законами України: «Про державну службу», «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування», «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішеннями Конституційного Суду України № 1-рп/99, №6-рп/2007, №8-рп/2005, №10-рп/2008, ст.ст. 2, 5, 8, 9, 10, 69-71, 79, 86, 87, 94, 98, 99, 100, 102, 104, 105, 158-163, 185, 186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, як інваліду третьої групи.

Зобов'язати Лановецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області поновити виплату пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, як інваліду третьої групи в повному обсязі з 18 листопада 2015 року.

В частині вимог про зобов'язання Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про поновлення виплати пенсії позивачу ОСОБА_1,як інваліду третьої групи з 01 квітня 2015 року по 17 листопада 2015 року, - позов залишити без розгляду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Лановецького об'єднаного управління пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 20 (двадцять) копійок понесених судових витрат.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на її апеляційне оскарження.

Апеляційну скаргу на постанову суду може бути подано до апеляційного адміністративного суду Львівської області через Підволочиський районний суд Тернопільської області протягом 10-ти днів з дня отримання її копії.

Суддя