Справа № 815/2253/16
Суддя: Гусев О. Г.
Дата ухвалення: 2016-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2253/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2016 року м. Одеса Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гусева О.Г.,

при секретарі судового засідання Селімової О.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Суворовського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 22.04.16 року, зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до Суворовського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 22.04.16 року, зобовязання вчинити певні дії.

З підстав, викладених в адміністративному позові та уточненому позові, позивач вважає незаконною постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 22.04.16 року, що зумовило ОСОБА_3 звернутись до суду, оскільки вимоги виконавчих документів не виконані, а саме, як зазначає позивач, його не вселили до квартири.

Представник позивача заявлені позовні вимоги позивача підтримав та просив задовольнити.

Відповідача заперечував проти задоволення адміністративного позову з підстав, викладених в письмових запереченнях, залучених до матеріалів справи.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, на виконання Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23.07.2014 року, яким визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/12 частини квартири №1 в будинку №7 по 2-му Керченському провулку у м. Одесі, в цілому загальною площею 102,1 кв.м., жилою площею 52,3 кв.м., вселено ОСОБА_4 в квартиру №1, будинку №7 по 2-му Керченському провулку у м. Одесі, зобовязано ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 ОСОБА_7 ОСОБА_8 не перешкоджати ОСОБА_3 в користуванні квартирою №1 будинку №7 по 2- му Керченському провулку у м. Одесі був виданий виконавчий лист щодо вселення ОСОБА_3 в квартиру №1, будинку №7 по 2-му Керченському провулку у м. Одесі.

Судом встановлено, що старшим державним виконавцем Першого Суворовського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_2 за наслідками розгляду виконавчого листа №523/7839/14-ц, виданого Суворовським районним судом м. Одеси щодо вселення ОСОБА_3 в квартиру №1, будинку №7 по 2-му Керченському провулку у м. Одесі, винесено Постанову від 26.05.2015 року №47637809 про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №523/7839/14-ц.

Постановою державного виконавця від 22.04.2016 року виконавче провадження ВП №47637809 закінчено на підставі п.8 ч.1 ст. 49 Закону України „Про виконавче провадження.

Судом встановлено, що згідно акту від 22 квітня 2016 року, складеного головним державним виконавцем Суворовського відділу державної виконавчої служби ОМУЮ, встановлено, що слюсарями зламані замки та стягувач зайшов до подвіря та збудованих приміщень квартири №1, таким чином ОСОБА_3 вселився до АДРЕСА_1.

Однак, під час судового засідання представником позивача зазначено, що ОСОБА_3 не був вселений до вказаної квартири, а лише до прибудов до АДРЕСА_1, які згідно пояснень представника не введені в експлуатацію.

Представником відповідача також було зазначено, що ОСОБА_3 було введено до прибудов до вказаної квартири.

Так, на думку суду, позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання незаконною та скасування постанови № 44098602 від 14.10.2014 року про закінчення виконавчого провадження, підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу п.1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Частиною 2 статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010р. № 2453-VI (зі змінами та доповненнями) встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України Про виконавче провадження від 21 квітня 1999року №606-XIV (зі змінами та доповненнями), відповідно до ст.1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України Про виконавче провадження передбачено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, а його виконання здійснюють державні виконавці.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.25 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ч.1 ст.51 Закону України Про виконавче провадження, якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби, або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк.

Згідно п.1 ст. 6 державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно п.2 ст. 79 Закону України „Про виконавче провадження у разі невиконання боржником рішення державний виконавець виконує його примусово. Примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому.

Однак, судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_3 не було вселено саме до квартири АДРЕСА_2, а було здійснено вхід лише до прибудови до АДРЕСА_1.

Таким чином, суд приходить висновку, що державним виконавцем не проведено всіх виконавчих дій щодо виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23.07.2014 року, у звязку з чим, постанова про закінчення виконавчого провадження від 22.04.2016 року ВП №47637809 підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог позивача про винесення постанови про відновлення виконавчого провадження, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.1 ст.51 Закону України „Про виконавче провадження у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Згідно п.3 ст.51 Закону України „Про виконавче провадження про відновлення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, копії якої не пізніше наступного дня надсилаються до суду, який визнав незаконною постанову державного виконавця, сторонам, а також органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

Згідно п.3 ст.51 Закону України „Про виконавче провадження у разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), якому повернуто виконавчий документ, зобов'язаний у тримісячний строк з дня надходження відповідної постанови пред'явити його до виконання.

У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про: визнання протиправними рішення субєкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; зобовязання відповідача вчинити певні дії.

З вищевикладених законодавчих норм встановлено, що відновлення виконавчого провадження, згідно вимог Закону, здійснюється шляхом прийняття відповідачем відповідного рішення.

При цьому, згідно Рекомендацій Комітету ОСОБА_9 Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_9 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З огляду на положення ч.2 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд не наділений повноваженнями щодо зобовязання відповідача прийняти будь-яке рішення.

Аналогічна правова позиція підтверджується численною судовою практикою, зокрема, постановою Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 року № П-278/10, встановлено, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Крім того, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31.07.2014 року у справі № К/800/62158/13 встановлено, що суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого субєкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) субєкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Згідно з ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно зі ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно з ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до Суворовського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 22.04.16 року, зобовязання вчинити певні дії підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 14, 70, 71, 86, 102, 159-163, 186 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_3 до Суворовського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 22.04.16 року, зобовязання вчинити певні дії.

Скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження №47637809 від 22 квітня 2016 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання її повного тексту.

Суддя О.Г. Гусев