Справа № 756/196/16-а
Суддя: Пилипенко О.Є.
Дата ухвалення: 2016-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 756/196/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Жук М.В.
Суддя-доповідач: Пилипенко О.Є.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б., Шелест С.Б.,

при секретарі - Грабовській Т.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Оболонського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2016 року позивач - ОСОБА_2, звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Оболонському районі м. Києва, правонаступником якого є Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України, в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення пенсії по інвалідності II групи в розмірах пенсії за віком;

зобов'язати перерахувати та поновити виплату пенсії по інвалідності II групи в розмірах пенсії за віком з 05.12.2012 на визначений пенсіонером банківський рахунок.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано бездіяльність Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України щодо не поновлення виплати пенсії по інвалідності II групи в розмірах пенсії за віком ОСОБА_2 протиправною. Зобов'язано Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України перерахувати та поновити виплату пенсії по інвалідності II групи в розмірах пенсії за віком відповідно чинного законодавства ОСОБА_2 починаючи з грудня 2015 року на визначений пенсіонером банківський рахунок. В решті вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням в частині відмовлених позовних вимог, позивач звернувся з апеляційною скаргою на вказану постанову суду, в якій просить оскаржувану постанову суду змінити, зобов'язавши перерахувати ти поновити виплату пенсії з 07.10.2009. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права.

У судове засідання з'явилися не всі особи, які беруть участь у справі, причини неявки суду невідомі, про розгляд справи були повідомлені належним чином. В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов'язкова. З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити, а постанову Оболонського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року - змінити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 201 КАС України суд апеляційної інстанції змінює рішення суду першої інстанції, якщо правильно по суті вирішено справу або питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

Керуючись нормами ч. 1 ст. 195 КАС України, за якими суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, враховуючи, що відповідачем апеляційну скаргу не подано, суд апеляційної інстанції розглядає даний спір в частині вимог апеляційної скарги позивача щодо визначення дати з якої необхідно поновити виплату пенсії.

Так, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення ст. 51 Закону України № 1058-ІУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, а тому, не проживання позивача на території України, чи-то відсутність механізму врегулювання вказаного питання, не позбавляє останнього права на пенсію.

Проте, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права буде зобов'язання відповідача перерахувати та поновити виплату пенсії позивачу по інвалідності II групи в розмірах пенсії за віком згідно поданої заяви від 05.12.2015 в межах строку звернення до суду з адміністративним позовом - із грудня 2015 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції частково, оскільки судом помилково визначено період, з якого повинне бути захищене порушене право позивача.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, до 1999 року проживав за адресою: АДРЕСА_1.

З 27.07.1998 ОСОБА_2 призначено пенсію по інвалідності II групи довічно, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1, виданим 26.08.1998 року УПСЗН Мінського районну м. Києва.

Позивач у 1999 році виїхав на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, де перебуває на консульському обліку посольства України в Державі Ізраїль, однак, є громадянином України.

05.12.2015 представник позивача - ОСОБА_3 звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Оболонському районі м. Києва, правонаступником якого є Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України, із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 по інвалідності II групи в розмірах пенсії за віком.

Листом № 23471/08 від 15.12.2015 Управлінням Пенсійного фонду України повідомлено, що заявником порушено норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо способу подання заяви та в частині визначення місця проживання особи на території України (відсутність оригіналу паспорта громадянина України чи посвідки про тимчасове проживання).

Вважаючи, таку відмову протиправною, позивач звернувся до адміністративного суду із позовом.

Обговорюючи правомірність вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 (далі - Рішення № 25-рп/2009) пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в своїх рішеннях, зокрема, в постанові від 19 травня 2015 року у справі №21-168а15.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції правильно визначив, що належним способом захисту порушеного права буде зобов'язання відповідача перерахувати та поновити виплату пенсії позивачу по інвалідності II групи в розмірах пенсії за віком, згідно поданої заяви від 05 грудня 2015 року, проте не правильно встановив, що порушене право позивача підлягає захисту в межах строку звернення до суду з адміністративним позовом.

За приписами статті 46 Закону №1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

З огляду на те, що ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV, то виплата пенсії позивача, яка була зупинена на підставі положень зазначеного Закону, підлягає поновленню відповідно до позовних вимог останнього - з 05 грудня 2012 року.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, проте помилково застосовано норми матеріального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити, а постанову Оболонського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року - змінити.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 201, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Постанову Оболонського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року - змінити, виклавши її резолютивну частину у наступній редакції:

«Адміністративний позов ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати бездіяльність Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України щодо не поновлення виплати пенсії по інвалідності II групи в розмірах пенсії за віком ОСОБА_2 протиправною.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України перерахувати та поновити виплату пенсії по інвалідності II групи в розмірах пенсії за віком відповідно чинного законодавства ОСОБА_2 починаючи з 05 грудня 2012 року на визначений пенсіонером банківський рахунок.».

В решті постанову Оболонського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: О.Є. Пилипенко

Суддя: Я.Б. Глущенко

С.Б. Шелест

Головуючий суддя Пилипенко О.Є.

Судді: Шелест С.Б.

Глущенко Я.Б.