Справа № 607/19541/15-а
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2016-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2016 року Справа № 876/2852/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі Тернопільської області про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання провести перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії за віком,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 24.12.2015 року звернулася в суд з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі, в якому просило визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення виплати їй пенсії за віком та зобов»язати перерахувати та поновити виплату пенсії за віком з 28.11.2012 року в розмірах відповідно до чинного законодавства.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 січня 2016 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі щодо відмови ОСОБА_1 у відновленні виплати пенсії за віком. Зобов»язано управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 28 листопада 2015 року з урахуванням усіх перерахунків.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції змінити та зобов'язати управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі перерахувати та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 28.11.2012 року в розмірах відповідно до чинного законодавства.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Посилається на Рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року, яким визнано не конституційними положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та які втратили силу з моменту прийняття Конституційним Судом України рішення. Враховуючи наведене, зазначає, що відновилось право на отримання раніше нарахованої та призначеної пенсії та відновився в управління Пенсійного фонду обов'язок щодо поновлення виплати пенсії.

Особи, які беруть участь в справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до ч.1 ст.41, ч.4 ст.196 КАС України суд розглядає справу за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Тернополі.

У 1993 року ОСОБА_1 виїхала за межі України на постійне місце проживання в Ізраїль, що зумовило припинення виплати пенсії позивачу.

28.11.2015 року представник позивача звернувся до управління Пенсійного фонду України в м.Тернополі із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії за віком в розмірах відповідно до чинного законодавства.

Листом управління Пенсійного фонду України в м.Тернополі №386/А-11 від 14.12.2015 року на вимогу позивача про поновлення виплати раніше призначеної пенсії повідомлено, що ОСОБА_1 на обліку як одержувач пенсії в управлінні не перебуває, з заявою та відповідними документами щодо призначення пенсії не зверталася. Функція виплати і призначення пенсії надана органам Пенсійного фонду з 01.07.2002 року. Архівна справа ОСОБА_1 в управлінні Пенсійного фонду України в м.Тернополі відсутня, оскільки архів пенсійних справ органами соціального захисту населення передано починаючи з 1999 року. Договір щодо пенсійного забезпечення між Україною та державою Ізраїль не укладено. Позивач виїхала на постійне місце проживання у державу Ізраїль та заява про поновлення раніше призначеної пенсії повинна була подаватися особисто пенсіонером до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувач пенсії.

Задовольняючи частково адміністративний позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що оскільки заява про поновлення виплати пенсії надана 28 листопада 2015 року, тому поновлення виплати пенсії має бути здійснено саме з моменту звернення позивача до відповідача, а саме з 28 листопада 2015 року, з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування".

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України №25рп/2009 від 07 жовтня 2009 року визнані такими, що не відповідають Конституції України, є неконституційними, положення п. 2 ч. 1 ст. 49, ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зокрема Конституційний Суд України зазначив, що право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел і забезпечуються ч. 2 ст. 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються в зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст. 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ч. 3 ст. 25 Конституції України Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Водночас, п. 2 ч. 1 ст. 49, ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» конституційне право на соціальний захист поставлено в залежність від факту укладання Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів в тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Виходячи з правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами.

З наведених підстав, положення п. 2 ч. 1 ст. 49, ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсій пенсіонерам на час постійного проживання, перебування за кордоном в разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір, суперечать Конституції України стосовно утвердження і забезпечення прав і свобод людини, неприпустимості обмеження конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадян України, які перебувають за її межами, права на соціальний захист у старості.

Відповідно до ст. 73 Закону України «Про Конституційний Суд України» в разі якщо акти або їх окремі положення визнаються такими, що не відповідають Конституції України, вони оголошуються нечинними і втрачають чинність від дня прийняття Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Відповідно до ст. 69 Закону України «Про Конституційний Суд України», рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Згідно з положеннями ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на пенсійне забезпечення. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч. 3ст. 25 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Таким чином, позивач проживаючи в державі Ізраїль, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України і пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Таким чином, після прийняття рішення Конституційним Судом Україн від 07 жовтня 2009 року, управління Пенсійного фонду зобов'язано поновити виплату пенсій особам, яким така виплата була незаконно припинена, у відповідності до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Необґрунтованим на думку суду є також посилання відповідача на пункт 1.5 розділу I Порядку подання і оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005.

Представник позивача звернувся не за призначенням (перерахунком) пенсії, а за поновленням вже призначеної пенсії, виплата якої була зупинена.

Частина 1 статті 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» надає право звертатись до органів пенсійного фонду з відповідними заявами, як безпосередньо пенсіонерам, так і їхнім представникам на підставі виданої довіреності, посвідченої нотаріально.

В матеріалах справи наявні документи, які підтверджують повноваження представника, а саме довіреність від 08 листопада 2015 року, посвідчена нотаріусом Аркадій Пугач у м.Нетанія, держава Ізраїль(а.с.8-9).

З огляду на викладене, відмова управління Пенсійного фонду України в м.Тернополі в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 є протиправною.

Висновок суду першої інстанції про те, що поновлення призначеної пенсії позивачу підлягає не з дати ухвалення Рішення №25-рп/2009, а з дати звернення до відповідача із заявою про поновлення раніше призначеної пенсії є помилковим та не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

Окрім цього, колегія суддів зазначає, що виниклі у зв'язку з цим спори мають вирішуватись з урахуванням норм процесуального права - статей 99, 100 Кодексу адміністративного судочинства, що не було враховано судом першої інстанції.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом 22 грудня 2015 року (відповідно до штампу на конверті (а.с. 12) ) із вимогами до суб'єкта владних повноважень (управління Пенсійного фонду України в м.Тернополі) щодо захисту її порушених прав на поновлення виплати раніше призначеної пенсії за віком і просить про вчинення таких дій з 28 листопада 2012 року, тобто у відповідності до ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Згідно з ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, враховуючи шестимісячний строк звернення до суду, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги в частині поновлення раніше призначеної пенсії за період з 28 листопада 2012 року по 21 червня 2015 року слід залишити без розгляду.

Вказана правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року, від 12 квітня 2016 року.

Мотивація та докази, наведені у апеляційній скарзі, дають адміністративному суду апеляційної інстанції підстави для постановлення висновків, які б частково спростовували правову позицію суду першої інстанції.

Відповідно до п. 4 ст. 202 КАС України підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст. ст. 41 .ч. 1, 160, 195, 196, 198 п. 3, 202 п. 4, 205 ч. 2, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 січня 2016 року у справі №607/19541/15-а скасувати та прийняти нову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі Тернопільської області щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі Тернопільської області здійснити перерахунок та поновити виплату ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії починаючи з 22.06.2015 року.

Позовні вимоги в частині поновлення раніше призначеної пенсії за період з 28.11.2012 року по 21.06.2015 року включно залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

На постанову може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Д.М. Старунський

Судді В.М. Багрій

А.І. Рибачук

Постанова у повному обсязі складена 11.07.2016 року.