Справа № 826/8074/16
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2016-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/8074/16 Головуючий у 1-й інстанції: Шулежко В.П. Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
У Х В А Л А

Іменем України

05 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 червня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної фіскальної служби України, Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про зобов'язання утриматися від вчинення дій, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ОСОБА_3 (далі - Позивач, ОСОБА_3.) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної фіскальної служби України (далі - Відповідач-1, ДФС України), Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області (далі - Відповідач-2, ГУ ДФС у Житомирській області) про:

- зобов'язання ДФС України утриматися від вчинення певних дій, а саме щодо перешкоджання ОСОБА_3 у здійсненні підприємницької діяльності в частині митного оформлення товарів типу: бордюри для квітників, постаментів для пам'ятників, надгробних плит;

- зобов'язання ГУ ДФС у Житомирській області та її територіальних органів утриматися від вчинення певних дій, а саме щодо перешкоджання ОСОБА_3 у здійсненні підприємницької діяльності в частині митного оформлення товарів типу: бордюри для квітників, постаментів для пам'ятників, надгробних плит.

Крім того, у позовній заяві містилося клопотання про забезпечення позову, в якому ОСОБА_3 просив заборонити ДФС України, ГУ ДФС у Житомирській області та її територіальним органам вчиняти дії щодо відмови і митному оформленні товарів типу: бордюри для квітників, постаменти для пам'ятників, плити надгробні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.05.2016 року клопотання було задоволено - заборонено ДФС України та ГУ ДФС у Житомирській області, їх територіальним органам вчиняти дії щодо призупинення (відмови) в митному оформленні товарів типу бордюри для квітників, постаменти для пам'ятників, плити надгробні, всупереч положенням частини 6 статті 54 та статті 400 Митного кодексу України до набрання законної сили рішенням суду у даній справі. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що надана законодавча можливість призупинення з власної ініціативи органами доходів і зборів митного оформлення товарів, що містять об'єкти інтелектуальної власності, може завдати істотною шкоди (майнових збитків) Позивачу як суб'єкту підприємницької діяльності, а також державі як отримувачу митних платежів.

Не погоджуючись із викладеним в ухвалі рішенням, ОСОБА_2 (далі - Апелянт, ОСОБА_2.) подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції. При цьому наголошує на тому, що судом першої інстанції були неповно досліджені всі фактичні обставини справи, що свідчить про відсутність очевидної небезпеки заподіяння істотної шкоди правам, свободам чи інтересам Позивача.

З метою забезпечення виконання вимог ч. 1 ст. 185 КАС України, якою визначено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанови суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом, Київським апеляційний адміністративним судом ухвалами від 21.06.2016 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 05.07.2016 року.

У судовому засіданні повноважний представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд вимоги останньої задовольнити повністю.

Повноважний представник Позивача просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Представник Відповідача-2 не висловили заперечень проти задоволення апеляційної скарги.

Відповідач-1, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

При винесенні оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції виходив з того, що захист прав та інтересів ОСОБА_3 неможливий без вжиття заходів забезпечення позову, оскільки існує ризик завдання останньому істотних майнових збитків у вигляді тривалого простою товарів на державному кордоні та порушень зобов'язань перед контрагентами. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що невжиття заходів забезпечення позову може спричинити ненадходження митних платежів до державного бюджету внаслідок призупинення митного оформлення певної групи товарів.

З такими висновками суду першої інстанції не можна не погодитися, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КАС України суд за клопотанням позивача або з власної ініціативи може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Приписи ч. 3 ст. 117 Кодексу адміністративного судочинства визначають, що подання адміністративного позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб'єкта владних повноважень, але суд у порядку забезпечення адміністративного позову може відповідною ухвалою зупинити дію рішення суб'єкта владних повноважень чи його окремих положень, що оскаржуються. Ухвала негайно надсилається до суб'єкта владних повноважень, що прийняв рішення, та є обов'язковою для виконання.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для однозначного висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадку наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або у випадку, коли захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

При цьому судовою колегією враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 118 КАС України клопотання про забезпечення адміністративного позову розглядається не пізніше наступного дня після його одержання й у разі обґрунтованості та терміновості вирішується ухвалою негайно без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, встановивши на час подачі клопотання очевидність, на думку суду першої інстанції, небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам Позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, а саме можливості зупинення підприємницької діяльності останнього внаслідок неможливості здійснення митного оформлення імпортованих товарів, колегія суддів вважає, що в Окружного адміністративного суду м. Києва були наявні підстави для негайного вжиття заходів забезпечення позову.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно положень Пленуму Вищого адміністративного суду України викладених у постанові від 06.03.2008 року №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Тобто, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову перш за все необхідно перевірити наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Відтак, постановляючи ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що існує ризик завдання шкоди правам та інтересам Позивача внаслідок призупинення митного оформлення певної групи товарів з метою захисту прав інтелектуальної власності, що, як вказав суд першої інстанції, підтверджується листом Житомирської ДФС від 23.05.2016 року.

При цьому судовою колегією враховується, що відповідно до ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов'язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Як встановлено судом першої інстанції, за наслідками розгляду заяви представника Апелянта від 23.05.2016 року ГУ ДФС у Житомирській області повідомлено, що вжиття заходів щодо захисту прав інтелектуальної власності ОСОБА_2, який не здійснював жодного митного оформлення в зоні діяльності Житомирської митниці ДФС, може призвести до затримок у митному оформленні товарів. Крім того, у листі-відповіді, на який посилається суд першої інстанції, вказано, що згідно з вимогами ст. 400 МК України та п. 1 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2012 року №432 Переліку підстав для призупинення митного оформлення товарів, щодо яких правовласником не подано заяву про сприяння захисту належних йому майнових прав на об'єкт інтелектуальної власності, за ініціативою митного органу, Житомирська митниця ДФС повинна здійснювати заходи зі сприяння захисту прав інтелектуальної власності.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 400 Митного кодексу України 1. За наявності достатніх підстав вважати, що внаслідок переміщення через митний кордон України товарів, щодо яких правовласником не подано заяву про сприяння захисту належних йому майнових прав на об'єкт права інтелектуальної власності відповідно до статті 398 цього Кодексу, можуть бути порушені такі права, орган доходів і зборів може за власною ініціативою призупинити митне оформлення зазначених товарів. Вичерпний перелік відповідних підстав визначається Кабінетом Міністрів України.

Орган доходів і зборів вживає заходів щодо призупинення за власною ініціативою митного оформлення товарів, що містять об'єкти права інтелектуальної власності, які охороняються відповідно до закону, виключно за умови наявності відомостей про правовласника.

Пунктом 1 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2012 року №432 Переліку підстав для призупинення митного оформлення товарів, щодо яких правовласником не подано заяву про сприяння захисту належних йому майнових прав на об'єкт інтелектуальної власності, за ініціативою митного органу, визначено, що до митного органу або до Держмитслужби подана заява особи, якій відповідно до закону належать майнові права на об'єкт права інтелектуальної власності, що не включений до митного реєстру об'єктів права інтелектуальної власності, або особи, яка діє від її імені в межах наданих повноважень.

Тобто, право митних органів на призупинення митного оформлення товарів можливе виключно у випадку наявності відомостей про такого правовласнника об'єкта інтелектуальної власності.

Відтак, як вірно зазначив суд першої інстанції, посилаючись на приписи ч. 2 ст. 19 Конституції України, Відповідачі як суб'єкти владних повноважень, зобов'язані дотримуватися нормативно закріпленої процедури своєї діяльності та обирати єдину вірну у конкретній ситуації модель поведінки.

Саме у зв'язку з цим, про що вірно підкреслив суд першої інстанції, щоденно призупиняється оформлення близько десятка митних декларацій на товари типу: бордюри для квітників, постаменти для пам'ятників, плити надгробні. Поряд з цим, судова перевірка правомірності дій митних органів в частині реалізації останнім повноважень на здійснення митного оформлення товарів, що містять об'єкти інтелектуальної власності, триватиме певний час, протягом якого обмежується право Позивача на здійснення митного очищення товарів, ставиться під можливість виконання останнім зобов'язань перед контрагентами, а також значно впливає на інтереси держави - призупиняє надходження платежів від митного оформлення товарів до бюджету.

З огляду на викладене, враховуючи вимоги ст. 117 КАС України, суд апеляційної інстанції погоджується з твердженням Окружного адміністративного суду м. Києва про необхідність забезпечення захисту прав та інтересів Позивача шляхом вжиття заходів забезпечення позову.

При цьому судова колегія вважає за необхідне зауважити, що, встановлюючи стислі процесуальні строки для вирішення клопотання про забезпечення адміністративного позову, законодавець прямо передбачив визначений у статті 117 КАС України перелік підстав, за наявності принаймні однієї з яких можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом, зокрема, заборони суб'єкту владних повноважень вчиняти певні дії або утриматися від їх вчинення.

Тобто, викладені в апеляційних скаргах доводи про неможливість прийняття судом оскаржуваного рішення з тих підстав, що останнім не перевірено інформацію, викладену, зокрема, в листі Житомирської митниці ДФС від 03.06.2016 року №461/10/06-70-18, є безпідставними з огляду на те, що на етапі вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову справа по суті не розглядалася. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, інформації про наявність вказаного листа у суду першої інстанції на момент прийняття оскаржуваної ухвали не було і не могло бути, а тому останній приймав рішення виключно за наявними матеріалами з урахуванням вимог ст. 117 КАС України.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що заходи забезпечення позову, вжиті оскаржуваною ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.05.2016 року, є необхідним та достатнім способом захисту прав особи у межах, визначених ст. 117 КАС України.

З огляду на викладене, судова колегія вважає правильним висновки суду першої інстанції про необхідність вжиття заходів забезпечення позову.

Окрім цього, судом апеляційної інстанції враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Зміст наведеної норми дає підстави для висновку, що формулювання: «в порядку, встановленому цим Кодексом», свідчить, що процесуальним законом передбачено ряд способів захисту прав, свобод або інтересів особи, які вона вважає порушеними. При цьому такі способи захисту можуть застосовуватися особою на певній стадії судового процесу.

Так, одним з основоположних принципів здійснення правосуддя в адміністративних судах є, зокрема, верховенство права, законність, рівністю учасників адміністративного процесу перед законом і судом, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішень адміністративного суду, крім випадків, установлених цим Кодексом, обов'язковість судових рішень (ст. 7 КАС України).

Відповідно до ст. 13 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які беруть участь у справі, а також особам, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, забезпечується право на апеляційне та касаційне оскарження рішень адміністративного суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас, згідно ч. 2 ст. 14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Зазначені положення процесуального закону повністю кореспондують приписам ч. 5 ст. 124 Конституції України.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що кожна особа має право на судовий захист, на апеляційне чи касаційне оскарження рішення суду, у тому числі у випадку, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси чи обов'язки. Водночас, застосування особами даної норми, на думку суду, жодним чином не повинно суперечити вимогам закріпленого в Основному Законі принципу обов'язковості судових рішень.

При цьому, у рішенні від 09.06.2011 року у справі «Желтяков проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру. Така процедура сама по собі не суперечить принципові юридичної визначеності в тій мірі, в якій вона використовується для виправлення помилок правосуддя. Однак, Суд повинен визначити, чи була така процедура застосована у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції.

Крім того, зі змісту вказаного рішення випливає, що, на переконання Європейського суду з прав людини, не кожна ситуація вимагає такого грубого втручання у остаточне рішення суду як скасування останнього. Відтак, у випадку відсутності серйозного порушення процесуальних норм, відомостей про обставину, що висновок був «завідомо неправильним», скасування судового рішення було б невиправданим.

Всупереч наведених норм, Апелянтом не було наведено, яким саме чином оскаржуваною ним ухвалою вирішено питання про його права, свободи, інтереси чи обов'язки.

Посилання ОСОБА_2 на порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині неперевірки сплати Позивачем судового збору за подання заяви про забезпечення позову судовою колегією оцінюється критично, оскільки згідно наявної у матеріалах справи копії квитанції від 27.05.2016 року №11E7FA17DD на суму 413,40 грн. (а.с. 11) ОСОБА_3 було забезпечено сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 0,3 мінімальної заробітної плати у відповідності до пп. 6 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

З урахування вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку про необґрунтованість вимог Апелянта на відсутність правових підстав для скасування оскаржуваної ухвали. При цьому жодний з доводів апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростував.

Відповідно до приписів ст. 199 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Згідно приписів ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 117-118, 167, 195, 199, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 червня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної фіскальної служби України, Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про зобов'язання утриматися від вчинення дій - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.