Справа № 815/2184/16
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2016-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2016 р. Справа № 815/2184/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

при секретарі Кіселик Д.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

10.05.2016 року представник ОСОБА_1 - адвокат Фіхтман Р.Л. звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДМС України в Одеській області, в якому просив суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 25.04.2016 року №79 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати відповідача прийняти рішення відносно позивача про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 04.05.2016р. він отримав повідомлення №5/1-177 від 25.04.2016р., видане на підставі рішення ГУ ДМС України в Одеській області №79 від 25.04.2016 р., яким йому було відмовлено в оформлені документів для вирішення питання про визнання «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, вищевказане рішення є необґрунтованим і незаконним, оскільки воно приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2016 року у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Фіхтман Р.Л. 15.06.2016р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального і процесуального права та просив скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31.05.2016 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

07.07.2016 року до канцелярії Одеського апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання від представника позивача - Фіхтмана Р.Л. та представника ДМС України - Ніколенка О.В. про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю та /або неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, сповіщених належним чином про дату, час і місце судового розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Іраку. Покинув країну громадянської належності 09.11.2006р. Спочатку з м.Багдад (Ірак) до м.Алеппо (Сирія) рухався автомобілем, а далі, вилетів до України авіарейсом «Алеппо (Сирія) - Одеса (Україна)». Державний кордон перетинав легально 10.11.2006 року на підставі свого національного паспорту серії НОМЕР_1 та студентської реєстрації. Строк легального перебування позивача на території України закінчився 01.09.2009 року.

Звернення позивача за захистом відбулося після затримання його співробітниками ДМС України (протокол про адміністративне правопорушення від 14.04.2016 року), через те, що на території України позивач нелегально перебував на протязі 7 років.

У квітні 2016 року позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причини свого виїзду з країни громадянської належності позивач (заявник) обґрунтував загостренням соціально-політичної ситуації в регіоні постійного проживання (Ірак, м. Багдад), а також побоюваннями переслідування його з боку невідомих осіб на Батьківщині та бажанням здобути вищу освіту у ВНЗ України. Також, позивач зазначив, що не може наразі повернутися до Іраку, через те, що його будинок ймовірно було захоплено представниками терористичного угрупування.

25.04.2016 року, за результатами розгляду особової справи заявника №2016ОD0067, начальник ГУ ДМС України в Одеській області своїм наказом від 25.04.2016 року №79, з посиланням на ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відмовив позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

04.05.2016 року позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та не погоджуючись із вказаним рішенням, оскаржив його до суду.

Вирішуючи справу по суті та відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з правомірності спірного рішення відповідача та, відповідно, з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, а також з відсутності законних підстав для надання позивачу статусу «біженця».

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як слідує з положень п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону, «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 цієї ж ст.1 даного Закону, «додатковий захист» - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Згідно з ч.6 ст.8 вказаного Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п.1,13 ч.1 статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п.1 чи 13 ч.1 статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Так, як видно зі змісту приписів п.13 статті 1 вищезгаданого Закону, «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем відповідно до «Конвенції про статус біженців» 1951 року і «Протоколу щодо статусу біженців» 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Пунктом 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п.1,13 ч.1 статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п.1,13 ч.1 статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається органом міграційної служби в порядку попереднього розгляду заяви, і у разі не оскарження цього рішення процедура з вирішення питання щодо визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, фактично є завершеною. Тому така відмова органу міграційної служби, також є відмовою заявнику у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Законом України від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення п.2 ст.4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 статті 1 цього Закону, відсутні.

А згідно із ч.7 ст.7 даного Закону, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Відповідно до вимог ч.1 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом 2-х місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до 3-х місяців.

Далі, згідно із ч.11 цієї ж статті 9, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом 1-го місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до 3-х місяців.

Згідно із приписами ч.5 ст.10 вказаного Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Так, як вбачається з матеріалів справи та позовної заяви, в обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що він не може повернутись до країни свого громадянського походження нібито через наявне загострення соціально-політичної ситуації в регіоні постійного проживання (Ірак, м. Багдад).

Так, як встановлено колегією суддів з матеріалів справи, строк легального перебування позивача на території України закінчився 01.09.2009 року.

Однак, 14.04.20016 року уповноваженою посадовою особою ДМС України - Головним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту ГУ ДМС України в Одеській області Статировою М.В., було складено протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначено, що 14.04.2016 року за адресою: АДРЕСА_1, було виявлено гр. Іраку - ОСОБА_1, який порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме з 01.09.2009 року проживає на території України нелегально, чим грубо порушує ст.23 Закону України «Про правовий статус іноземців» та ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як видно з матеріалів справи, зазначені обставини позивач аргументував тим, що не володів законодавством України. Проте, разом з тим, як встановлено судом 1-ї інстанції, позивач володіє російською мовою та мав соціальний статус студента, що, в свою чергу, обумовлює критичне ставлення до вказаних тверджень позивача.

Також, позивач не надав жодних додаткових пояснень стосовно вказаних у заяві фактів, що йому загрожує небезпека, а також не навів жодної аргументації (факту), усного твердження власних побоювань у разі повернення до Іраку, які б ґрунтувались на реальних подіях, прикладах або інших доказах, що можуть вказувати на реальність ймовірних побоювань.

Так, під час анкетування 18.04.2016 року позивач вказав, що йому та його сім'ї погрожували «невідомі особи», тобто люди з угрупування «ІГІЛ», які захватали будинок позивача, вимагали щоб його родина виїхала з місця постійного проживання.

Разом з тим, 25.04.2016 року у протоколі співбесіди позивач зазначив, що представники терористичного угрупування з ним навіть не контактували, особисто позивач та його родина ніяких погроз не отримували.

Також, позивач вказує, що «невідомі особи» приходили до їхнього будинку, коли він разом зі своєю сім'єю перебували на ринку. Далі він зазначив, що ці люди спілкувались виключно з його охороною в будинку, а після того, як до охоронця застосували фізичну силу, сказали щоб він передав батькові позивача, щоб той звільнив будинок і взагалі щоб уся родина виїхала з району. Після того, як охоронець розповів про це позивачу та його родині, що з ним трапилося, то позивач одразу ж, т.б. 09.11.2006 року, разом з батьком та матір'ю виїхали до України.

Позивач, як шукач захисту разом зі своєю родиною виїхали з Іраку з оформленими візами до України. Під час протоколу співбесіди позивач зазначив, що отримав запрошення від вищого навчального закладу, а лист до університету відправляв його батько, ще до їхнього переслідування.

Отже, з огляду на викладене, колегія суддів приходить до аналогічного, що й суд 1-ї інстанції висновку про те, що позивач зі своєю родиною виїзджаючи до України, мали належним чином оформлені документи, що, в свою чергу, свідчить про те, що реальною метою їх виїзду було не переслідування, а покращення свого життя, що також додатково спростовує і факт наявності побоювань щодо можливого переслідування на Батьківщині з боку державної влади Іраку. Крім того, виїзд позивача із родиною відбувся без перешкод, а історія переслідування не підтверджується через низку суперечностей.

До того ж, відповідно до змісту протоколу співбесіди від 25.04.2016 року, жодних підтверджень стосовно наявності погроз та переслідувань, через які позивач та його родина покинула країну, останній не надав, вказана інформація була надана лише зі слів та згідно цього протоколу співбесіди, на питання, що пов'язані з погрозами «невідомих осіб» та нападом на охорону позивач відповісти не зміг, зазначивши, що не володіє інформацією.

Також, судами встановлено, що по приїзді в Україну, позивач зі своєю матір'ю одразу пішли навчатися, а його батько продовжував свої поїздки до Іраку, які були пов'язані з його бізнесом. Після смерті дідуся позивача в 2009 році, його батьки повернулись до Іраку і наразі там проживають.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що виїзд позивач та його родини з країни громадянської належності був обумовлений загальним станом у країні в цілому, економічними проблемами та бажанням потрапити до економічно-стабільної країни, отримати роботу з постійними доходами та покращити життя.

Факт повернення та проживання родини позивача на Батьківщину протягом періоду конфлікту, вказує на те, що твердження, які були повідомлені позивачем стосовно власних переслідувань та членів родини, вбачаються завідомо вигаданими та неправдоподібними. До того ж, позивач лише припускає, що у нього можуть виникнути проблеми, у разі повернення на Батьківщину, без надання будь-якої інформації особистого характеру, або з джерел Інтернету, що може будь-яким чином підтвердити зазначене в протоколі співбесіди від 25.04.2016 року.

Також, як встановлено судами обох інстанцій, у 2007 році позивач вступив на навчання до Одеського національного медичного університету. Під час навчання в Україні іноземець неодноразово виїжджав до Іраку та проживав у своїй родині. Так, у 2008 році - протягом одного місяця та в 2009 році - протягом півтора місяця, при цьому, під час проживання на Батьківщині у вказані періоди, ніяких переслідувань або побоювань не зазнавав, що знову ж таки свідчить про відсутність переслідування на Батьківщині.

Одночасно, в протоколі співбесіди від 25.04.2016 року позивач вказав, що звернувся до територіального підрозділу ДМС через відсутність документів, тобто для легалізації його перебування в Україні.

З огляду на викладене, судом апеляційної інстанції встановлено, що головною метою звернення позивача до ГУ ДМС в Одеській області була саме необхідність легалізації на території України, а не потреба в міжнародному захисті.

На Батьківщині у позивача залишились проживати близькі родичі, а саме: матір та батько, яким, згідно протоколу співбесіди від 25.04.2016 року, як пояснив сам позивач, нічого не загрожує, переслідувань вони не зазнають.

Сам позивач у вказаному протоколі від 25.04.2016 року зазначив, що ні він, ані його найближчі родичі не зазнавали будь-якої дискримінації, насильницького, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання.

Крім того, з поданих позивачем документів вбачаються елементи зловживання процедурою та надання завідомо неправдивих відомостей. Так, з паспортного документу серії 1589419 вбачається наявність у ньому недостовірних даних щодо продовження строку реєстрації: 01.07.2008 року по 30.06.2016 року, який (строк) проставлений дипломатичною установою Іраку в Україні. Разом з тим, зазначений строк не відповідає процедурі продовження (8-ми річний строк).

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заслуговує довіри.

Отже, з матеріалів справи, наданих пояснень у анкетуванні та під час інтерв'ювання вбачається, що позивач цілеспрямовано їхав до України для навчання та з 01.09.2009 року перебував у нелегальному становищі. При цьому, за весь термін знаходження в України до ДМС не звертався, що свідчить про намагання позивача легалізувати своє знаходження в Україні, а не отримання захисту.

Таким чином, колегія суддів, вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов вірного висновку, що позивач порушив вимоги ч.5 ст.5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а саме особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, - повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України».

Враховуючи викладене, колегія суддів, дійшла аналогічного, що і суд 1-ї інстанції, висновку проте, що виїзд позивача з країни громадянського походження викликаний переважно економічними чинниками, а не побоюваннями стати жертвою переслідувань на Батьківщині.

Таким чином, судами обох інстанцій не встановлено жодної обставини, яка б давала підстави до визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема те, що він за місцем громадянської належності може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

До того ж, ще необхідно зазначити й про те, що у відповідності до ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,197,198,200,205,206,254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2016 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко