Справа № 200/26369/15-а(2а/200/444/15)
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2016-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

06 липня 2016 рокусправа № 200/26369/15-а(2а/200/444/15)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Кругового О.О.

суддів: Юхименка О.В. Нагорної Л.М.

за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.,

за участю:

представника позивача: Харитонової Л.В.,

представника відповідача: Дмитроченка Д.С..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Дніпропетровської міської ради

на постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2016 року у справі №200/26369/15-а (2а/200/444/15) за позовом публічного акціонерного товариства «ДТЕК ДНІПРООБЛЕНЕРГО» до Дніпропетровської міської ради про скасування рішення,-

в с т а н о в и в :

10 грудня 2015 року публічне акціонерне товариство «ДТЕК ДНІПРООБЛЕНЕРГО» звернулось до суду з адміністративним позовом в якому просило: скасувати рішення Дніпропетровської міської ради «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 року №5/6 «Про місцеві податки та збори на території міста» від 15.07.2015 року №3/65 з моменту його прийняття.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення Дніпропетровської міської ради прийнято із порушенням строку та порядку, визначеного Законом для прийняття регуляторного акту, із порушенням процедури оприлюднення проекту регуляторного акту, строків офіційного оприлюднення рішення органу місцевого самоврядування визначених ЗУ «Про місцеве самоврядування», ЗУ «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», Податковим кодексом України. Порушивши зазначені нормативні акти при підготовці проекту рішення та безпосередньому прийнятті, оприлюдненні оскаржуваного рішення відповідач позбавив місцеву громаду права на обговорення проекту регуляторного акту, порушив принцип обізнаності особи щодо правових наслідків в сфері оподаткування майна на плановий бюджетний період. З огляду на викладені обставини, оскаржуване рішення на думку позивача є незаконним та підлягає скасуванню з моменту його видання.

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2016 року адміністративний позов задоволено: скасовано рішення Дніпропетровської міської ради «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 року №5/6 «Про місцеві податки та збори на території міста» від 15.07.2015 року №3/65 з моменту його прийняття.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Дніпропетровська міська рада звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог норм матеріального та процесуального права просить оскаржувану постанову суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга, з урахуванням додаткових пояснень до неї від 21.06.2016 року та 30.06.2016 року, обґрунтована тим, що оскаржуване рішення стосується не лише податку на майно, платником якого є позивач, а й інших місцевих податків та зборів, а також пільг по сплаті земельного податку, прав та обов'язків невизначеного кола осіб - жителів м. Дніпропетровська - платників місцевих податків та зборів, відтак невідповідним способом захисту порушеного права, на думку відповідача, є скасування акту органу місцевого самоврядування. Також, відповідач наголошує, що виконання оскаржуваного рішення міської ради є запорукою наповнення місцевого бюджету, водночас скасування рішення ради призведе до значних втрат бюджету міста. Крім того, суд першої інстанції при скасуванні рішення ради виходив з того, що воно є регуляторним актом, однак оскаржуване рішення Дніпропетровської міської ради «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 року №5/6 «Про місцеві податки та збори на території міста» від 15.07.2015 року №3/65 не є регуляторним актом, оскільки не передбачає вдосконалення правового регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання, недопущення прийняття економічно недоцільних та неефективних регуляторних актів, зменшення втручання держави у діяльність суб'єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, що здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України, а регламентує лише розмір та адміністрування податку, з метою формування місцевого бюджету. Отже, висновки суду першої інстанції про необхідність скасування рішення Дніпропетровської ради з огляду на не додержання вимог закону при прийнятті регуляторного акту є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Також, заявник зазначає, що 13 квітня 2016 року Дніпропетровською міською радою було прийнято рішення №4/6 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 року №5/6 «Про місцеві податки та збори на території міста», з урахуванням змін, внесених рішеннями міської ради від 28.12.2011 №9/19, від 25.12.2013 №8/45, від 18.06.2014 №7/53, від 28.01.2015 №7/60, від 15.07.2015 №3/65 від 30.03.2016 №8/5 і у пункті 1.2 додатка 2 замість «З відсотки» зазначено « 1 відсоток», отже, фактично міська рада усунула порушення прав позивача самостійно, до прийняття рішення судом першої інстанції.

На адресу суду надійшли заперечення на апеляційну скаргу від ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» в яких позивач зазначає, що оскаржуване рішення Дніпропетровської міської ради прийнято із порушенням приписів Закону щодо порядку та строків його прийняття, зокрема, порядок офіційного оприлюднення рішення про встановлення місцевих податків та зборів визначений пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, згідно якого відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування встановлюваних податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом. Отже, 14 липня 2015 року - останній день, коли можливо здійснити оприлюднення рішення про встановлення або зміну місцевих податків та зборів. Оскільки оскаржуване рішення відповідача прийнято 15 липня 2015 року, воно не відповідає вимогам Закону в частині порядку оприлюднення та є таким, що підлягає скасуванню. Крім того, позивач, наголошує, що оскаржуване рішення Дніпропетровської міської ради є регуляторним актом, відтак відповідач мав здійснити дії передбачені ЗУ «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» щодо оприлюднення регуляторного акту.

В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ «ДТЕК ДНІПРООБЛЕНЕРГО».

Представник позивача, в судовому засіданні підтримала подані заперечення, та просила суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального права, надану правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підтсав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Рішенням Дніпропетровської міської ради від 15.07.2015 року №3/65 внесено зміни до рішення міської ради від 27.12.2010 року №5/6 «Про місцеві податки та збори на території міста», з урахуванням змін, внесених рішенням ради від 28.12.2011 року №9/9 від 25.12.2013 року №8/45, від 18.06.2014 року №7/53, 28.01.2015 р. №7/60 та викладено пункти 3, 4 рішення у новій редакції, а також визначено ставки окремих місцевих податків та зборів в іншому розмірі.

15 липня 2015 року рішення Дніпропетровської міської ради від 15.07.2015 року №3/65 було опубліковано в газеті «Наше Місто».

Рішення Дніпропетровської міської ради від 15.07.2015 року №3/65 набрало законної сили з 01.01.2016 року.

ПАТ «ДТЕК ДНІПРООБЛЕНЕРГО», як платник земельного податку та орендної плати за користування земельними ділянками на території міста, вважаючи рішення Дніпропетровської міської ради від 15.07.2015 року №3/65 «Про внесення змін в рішення Дніпропетровської міської ради від 27.12.2010 року №5/6 «Про місцеві податки та збори на території міста» звернулось до суду з адміністративним позовом про його скасування.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення прийнято Дніпропетровською міською радою із порушенням вимог ЗУ «Про засади регуляторної політики у сфері господарської діяльності», приписів податкового кодексу України в частині строків прийняття оскаржуваного рішення, його опублікування та забезпечення громадського обговорення, вказане свідчить про необхідність скасування рішення ради з моменту його прийняття.

Суд апеляційної інстанції вирішуючи спір між сторонами виходить з наступного.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Положеннями ч.1 ст.5 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

У відповідності до п. 24 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується, зокрема, питання встановлення місцевих податків та зборів відповідно до Податкового кодексу України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, орган місцевого самоврядування при здійсненні своїх владних управлінських функцій діє від імені відповідної територіальної громади та в рамках повноважень регламентованих Законом.

У відповідності до положень статті 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» (№ 1160-IV від 11.09.2003, далі - Закон) державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності - це напрям державної політики, спрямований на вдосконалення правового регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання, недопущення прийняття економічно недоцільних та неефективних регуляторних актів, зменшення втручання держави у діяльність суб'єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, що здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Стаття 9 Закону встановлює, що кожен проект регуляторного акта оприлюднюється з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань.

Відповідно до ст. 36 Закону, регуляторний акт не може бути прийнятий або схвалений уповноваженим на те органом чи посадовою особою місцевого самоврядування, якщо наявна хоча б однак з таких обставин: відсутній аналіз регуляторного впливу, проект регуляторного акту не був належним чином оприлюднений.

Позивач обґрунтовуючи свої вимоги зазначав про імперативний обов'язк органу місцевого самоврядування та його виконавчого органу забезпечити повне та своєчасне оприлюднення проекту регуляторного акту, та складення аналізу для нього з метою забезпечення права зацікавлених осіб прийняти участь в його обговоренні з метою забезпечення відкритості та ефективності законодавчої роботи територіального органу влади, який виступає від імені місцевої громади. В свою чергу, прийняття рішення про затвердження акту без дотримання вказаної процедури є недопустимим, а регулятивні акти прийняті із порушення визначеної процедури оприлюднення їх проектів підлягають скасуванню.

Відповідач наголошує, що оскаржуване рішення ради від 27.12.2010 року №5/6 «Про місцеві податки та збори на території міста» від 15.07.2015 року №3/65 не є регуляторним актом, оскільки не передбачає вдосконалення правового регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання, недопущення прийняття економічно недоцільних та неефективних регуляторних актів, зменшення втручання держави у діяльність суб'єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, що здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України, а регламентує лише розмір та адміністрування податку, з метою формування місцевого бюджету. Отже, висновки суду першої інстанції про необхідність скасування рішення Дніпропетровської ради з огляду на не додержання вимог закону передбачених для прийняття саме регуляторного акту є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами відповідача з огляду на наступне.

У відповідності до приписів ст. 1 ЗУ «Про засади державної регуляторної політики в сфері господарської діяльності» регуляторний акт - це:

1) прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання.

2) прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Отже, законодавчо закріплено, що регуляторним актом може визнаватися як нормативно-правовий акт, так і інший офіційно письмовий документ, який відповідає певним ознакам.

З наведених вище визначень випливає, що для визнання нормативно-правового акта регуляторним необхідно, щоб такий акт або окремі його положення були спрямовані на правове регулювання господарських відносин або адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання.

До регуляторного органу статтею 1 Закону про регуляторну політику віднесено Верховну Раду України, Президента України, Кабінет Міністрів України, Національний банк України, Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення, інший державний орган, центральний орган виконавчої влади, Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, місцевий орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, а також посадову особу будь-якого із зазначених органів, якщо відповідно до законодавства ця особа має повноваження одноособово приймати регуляторні акти. До регуляторних органів також належать територіальні органи центральних органів виконавчої влади, державні спеціалізовані установи та організації, некомерційні самоврядні організації, які здійснюють керівництво та управління окремими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування, якщо ці органи, установи та організації відповідно до своїх повноважень приймають регуляторні акти.

При цьому, згідно статті 3 Закону про регуляторну політику його дія не поширюється на здійснення регуляторної діяльності, пов'язаної з прийняттям:

- постанов Верховної Ради України;

- актів Національного банку України, за винятком нормативно-правових актів Національного банку України, які спрямовані на виконання ним функцій, визначених пунктами 4, 6, 7, 9, 11 та 17 статті 7 Закону України «Про Національний банк України», і мають ознаки регуляторного акта;

- актів Рахункової палати, Центральної виборчої комісії та Національної служби посередництва і примирення;

- стандартів, кодексів усталеної практики, технічних умов, за винятком випадків, коли положення стандартів, кодексів усталеної практики, технічних умов, прийнятих органами державної влади та органами місцевого самоврядування, маючи у передбачених законом випадках обов'язковий характер, встановлюють вимоги до суб'єктів господарювання щодо проведення обов'язкових погоджень, аналізів, експертиз, обстежень, випробувань тощо за допомогою третіх осіб;

- санітарних норм, державних норм і правил у сфері містобудування, у тому числі державних будівельних норм, державних норм і правил пожежної безпеки, у тому числі загальнодержавних, міжгалузевих, галузевих нормативних актів з питань пожежної безпеки, державних міжгалузевих та галузевих нормативних актів про охорону праці, норм, правил і стандартів з ядерної та радіаційної безпеки, нормативних документів з метрології, затверджених центральними органами виконавчої влади, фармакопейних статей, Державної Фармакопеї України, технологічних регламентів виготовлення лікарського засобу, за винятком випадків, коли у положеннях зазначених документів містяться вимоги до суб'єктів господарювання щодо проведення обов'язкових погоджень, аналізів, експертиз, обстежень, випробувань тощо за допомогою третіх осіб;

- актів, прийнятих з питань запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного, надзвичайного стану, оголошення зони надзвичайної екологічної ситуації, а також з питань мобілізації та демобілізації;

- актів, що містять державну таємницю України;

- актів, що містять індивідуально-конкретні приписи, за винятком актів, у яких одночасно містяться нормативні та індивідуально-конкретні приписи;

- актів, якими доводяться до відома фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань рішення органів, які є вищестоящими по відношенню до органів, які приймають ці акти.

Дія Закону про регуляторну політику також не поширюється на порядок укладання, виконання, опублікування, реєстрації та денонсації міжнародних договорів України.

Вказаний вище перелік актів є вичерпним.

Відповідач, в своїх додаткових поясненнях до апеляційної скарги зазначає, що відносини, що є предметом регулювання оскаржуваного рішення, є фінансовими відносинами, що виникають між місцевою радою та суб'єктами господарювання, але не виключно, та регулюються рішенням органу місцевого самоврядування. Вказані відносини не ні господарськими ні адміністративними, оскільки виникають у процесі формування бюджету міста.

Однак, визначаючи чи підпадають фінансові відносини до сфери дії Закону «Про засади державної регуляторної політики» суд зауважує наступне.

За своїм правовим визначенням фінансові відносини - це економічні зв'язки, взаємодії, відношення у грошовій формі.

Однією з основних особливостей фінансових відносин є те, що вони завжди виступають як грошові відносини, які є об'єктом права приватної власності.

Крім того, згідно статті 3 Господарського кодексу України господарська діяльність - це діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Таким чином, нормативно-правові акти, якими регулюються фінансові відносини, є регуляторними актами, оскільки їх положення встановлюють, змінюють та скасовують норми права, застосовуються неодноразово та розповсюджуються на невизначене коло осіб, їх положення спрямовані на правове регулювання господарських відносин.

Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що посилання відповідача на приписи ст. 4 ГК України з приводу того, що дія цього кодексу не поширюється відносини з приводу формування та контролю виконання бюджетів всіх рівнів не спростовує той факт, що спірне рішення Дніпропетровської міської ради є регуляторним актом, оскільки ст. 4 ГК України окреслено лише сферу дії відповідного кодексу, водночас, вказана стаття не встановлює переліку предметів правового регулювання регуляторного акту, яке є значно ширшими ніж ті, що врегульовані Кодексом.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що рішення Дніпропетровської міської ради «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 року №5/6 «Про місцеві податки та збори на території міста» від 15.07.2015 року №3/65 є регуляторним актом, та вирішуючи спір між сторонами зазначає про наступне.

Стаття 9 Закону встановлює, що кожен проект регуляторного акта оприлюднюється з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань.

Про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій розробник цього проекту повідомляє у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону.

У випадках, встановлених цим Законом, може здійснюватися повторне оприлюднення проекту регуляторного акта.

Проект регуляторного акта разом із відповідним аналізом регуляторного впливу оприлюднюється у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону, не пізніше п'яти робочих днів з дня оприлюднення повідомлення про оприлюднення цього проекту регуляторного акта.

Громадяни, суб'єкти господарювання, їх об'єднання та наукові установи, а також консультативно-дорадчі органи, що створені при органах державної влади та органах місцевого самоврядування і представляють інтереси громадян та суб'єктів господарювання, мають право подавати зауваження та пропозиції щодо оприлюднених проектів регуляторних актів, брати участь у відкритих обговореннях питань, пов'язаних з регуляторною діяльністю (ст. 6 Закону).

Усі зауваження і пропозиції щодо проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу, одержані протягом встановленого строку, підлягають обов'язковому розгляду розробником цього проекту. За результатами цього розгляду розробник проекту регуляторного акта повністю чи частково враховує одержані зауваження і пропозиції або мотивовано їх відхиляє (ст. 9 Закону).

Відповідно до ст. 36 Закону, регуляторний акт не може бути прийнятий або схвалений уповноваженим на те органом чи посадовою особою місцевого самоврядування, якщо наявна хоча б однак з таких обставин: відсутній аналіз регуляторного впливу, проект регуляторного акту не був належним чином оприлюднений.

Аналіз зазначених норм права свідчить на користь імперативного обов'язку органу місцевого самоврядування та його виконавчого органу забезпечити повне та своєчасне оприлюднення проекту регуляторного акту, та складення аналізу для нього з метою забезпечення права зацікавлених осіб прийняти участь в його обговоренні з метою забезпечення відкритості та ефективності законодавчої роботи територіального органу влади, який виступає від імені місцевої громади. Прийняття рішення про затвердження акту без дотримання вказаної процедури є недопустимим, а регулятивні акти прийняті із порушення визначеної процедури оприлюднення їх проектів підлягають скасуванню.

Так, судом під час розгляду справи встановлено, що відповідно до оприлюдненого на сайті Дніпропетровської міської ради (www.dniprorada.dp.ua) плану діяльності з підготовки проектів регуляторних актів на 2015 рік не передбачено підготовки проекту рішення Дніпропетровської міської «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 року «Про місцеві податки та збори» №5/6.

Доказів на користь прийняття іншого плану діяльності ради з підготовки проектів регуляторних актів на 2015 рік, так само як і доказів на користь підготовки та оприлюднення проекту оскаржуваного рішення з метою його громадського обговорення відповідачем, на якого ст. 71 КАС України покладено обов'язок доведення правомірності свого рішення, не надано.

Недотримання порядку ЗУ «Про засади державної регуляторної політики в сфері господарської діяльності» зумовлює протиправність прийнятого відповідачем рішення.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи з приводу того, що до спірних відносин не може бути застосовано приписи Закону України «Про засади державної регуляторної політики» із посиланням на п. 4 Прикінцеві положення Закону України від 28.12.2014 року №71-УІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» та приписи Прикінцевих положень Закону України від 24.12.2015 року №99 - УІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» з огляду на наступне.

Так, згідно п. 4 Прикінцевих положень ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» встановлено, що в 2015 році до рішень місцевих про встановлення податків на 2015 рік не застосовуються вимоги, передбачені ЗУ «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльної».

В свою чергу, згідно Прикінцевих положень Закону України від 24.12.2015 року №99 - УІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» установлено, що у 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, визначені пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики в сфері господарської діяльності».

Отже, з огляду на викладене, до рішень місцевих рад органів місцевого самоврядування, які прийняті в 2015 році та встановлюють місцеві податки та збори на 2015 рік, не застосовуються приписи ЗУ «Про засади державної регуляторної політки в сфері господарської діяльності», а на рішення які прийняті в 2016 році про встановлення місцевих податків та зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, визначені пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики в сфері господарської діяльності».

Встановлені обставини справи свідчать, що оскаржуване рішення Дніпропетровської міської ради «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 року №5/6 «Про місцеві податковим та збори на території міста» прийняте та опубліковане 15.07.2015 року, в 2015 році, водночас набирає законної сили з 01.01.2016 року та відповідно встановлює місцеві податки та збори на 2016 рік.

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що приписи прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014 року №71-УІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» та Закону України від 24.12.2015 року №99 - УІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» не розповсюджуються на рішення Дніпропетровської міської ради, яке прийняте в 2015 році, а встановлює податки та збори на 2016 рік. .

Відповідач наголошує на неможливості скасування регуляторного акту з огляду на те, що вказаний акт регламентує правовідносини невизначеного кола жителів міста, та є джерелом отримання коштів в дохід місцевого бюджету.

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає, що законним та обґрунтованим є рішення яке прийняте на підставі вимог Закону, та з дотриманням визначених законом процедур щодо прийняття та оприлюднення акту, лише законне та обґрунтоване рішення є таким, що підлягає виконанню особами, на яких воно розповсюджує свою дію, та таким, що не підлягає скасуванню з моменту його прийняття.

У відповідності до п. 8.1 та п. 8.3 ст. 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно п. 10.1 та п. 10.2 ст. 10 ПК України до місцевих податків належить податок на майно. Місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Відповідно до п.п.12.1.2 п.12.1 ст.12 ПК України Верховна Рада України встановлює на території України загальнодержавні податки та збори і визначає перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних та міських рад.

Пунктом 12.3 статті 12 ПК України визначено, що сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Згідно пункту 24 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» - виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: встановлення місцевих податків і зборів, відповідно до Податкового кодексу України.

Положеннями пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України визначено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно зі ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Частиною 3 статті 27 Бюджетного кодексу України передбачено, що закони України або їх окремі положення, які впливають на показники бюджету (зменшують надходження бюджету та/або збільшують витрати бюджету) і приймаються:

- не пізніше 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку планового бюджетного періоду;

- після 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

В даному випадку, 2015 рік - це плановий період, а 2016 рік - вже бюджетний період.

Отже, з метою внесення до бюджетного періоду відповідач повинен був своє рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднити до 15 липня року, тобто по 14 липня 2015 року, включно.

Однак, як вже зазначалось оскаржуване рішення Дніпропетровської міської ради від 15.07.2015 року №3/65 було опубліковане в газеті «Наше Місто» лише 15.07.2015 року, а у відповідності до п. 3 рішення, воно набрало законної сили з 01.01.2016 року та відповідно повинно застосовуватись з цієї дати.

Суд зазначає, що пп 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України визначено таку основну його засаду як стабільність.

Стабільність податкового Закону, полягає, зокрема в тому, що платник вправі знати наслідки своїх дії, обтяження своїх прав, та розраховувати на заздалегідь визначений результат як фінансового так і особистого характеру. Саме тому стабільність і передбачуваність - передбачає незмінність основних податкових платежів і правил стягнення податку протягом тривалого часу, а також логічність із економічної та правової сторін змін податкового законодавства

Відповідачем було порушено строки визначені Законом для вчасного офіційного опублікування рішення Дніпропетровської міської ради від 15.07.2015 року №3/65 та строки встановлені для внесення змін в основні елементи існуючих податків та зборів на місцевому рівні, вказане призвело до невілювання принципу стабільності актів, що приймаються органом місцевого самоврядування в сфері визначення податків та зборів.

З приводу доводів відповідача щодо відсутності підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення Дніпропетровської міської ради з огляду на те, що 13 квітня 2016 року Дніпропетровська міська рада прийняла рішення №4/6 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 року №5/6 «Про місцеві податки та збори на території міста», з урахуванням змін, внесених рішеннями міської ради від 28.12.2011 №9/19, від 25.12.2013 №8/45, від 18.06.2014 №7/53, від 28.01.2015 №7/60, від 15.07.2015 №3/65 від 30.03.2016 №8/5 і у пункті 1.2 додатка 2 замість «З відсотки» зазначено « 1 відсоток», чим фактично усунула порушення прав позивача самостійно, до прийняття рішення судом першої інстанції, суд зазначає наступне.

Так, відповідачем до матеріалів справи долучена копія рішення Дніпропетровської міської ради №4/6, яким змінено розмір відсотків ставки, що підлягає сплаті власниками земельних ділянок на території міста.

Водночас, в п. 3 Рішення зазначено, що воно набирає законної сили з 01.05.2016 року.

Суд зазначає, що дія нормативного акта (чи його окремої частини) починається з моменту набрання ним чинності. Початок дії нормативного акту може бути пов'язаний з моментом його оприлюднення, певною датою, або з моментом вказаним в самому нормативному акті.

В свою чергу, акт за загальним правилом не має зворотної дії в часі, за виключенням якщо він пом'якшує відповідальність або звільняє від неї.

Як вже зазначалось, в рішенні Дніпропетровської міської ради від 13.04.2016 року №4/6 зазначено, що воно набуває чинності з 01.05.2016 року, тобто дія акту розповсюджується лише на майбутній час починаючи з 01.05.2016 року, в той час як оскаржуване рішення ради діє з 01.01.2016 року, та передбачає ставку податку у 3 відсотковому розмірі.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що прийняття відповідачем змін 13.04.2016 року до рішення Дніпропетровської міської ради від 27.12.2012 року «Про місцеві податки та збори на території міста» на зменшення ставки податку не усувають в повному обсязі порушення прав позивача, оскільки у період до 01.05.2016 року ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» вимушений був би сплачувати податок у розмірі 3 відсотків від грошової оцінки майна.

Крім того, суд звертає увагу на те, що оскаржуване рішення стосується не лише позивача, а невизначеного кола осіб, права яких можуть порушуватись рішенням, прийнятим без додержання обов'язкової законної процедури.

Відтак, з урахуванням дії в часі рішення Дніпропетровської міської ради від 15.07.2015 року, та наявності однозначних порушень порядку прийняття та оприлюднення вказаного рішення, суд зазначає, що факт подальшої зміни ставки податку Дніпропетровської міської ради не спростовує висновків суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного рішення ради.

Також, суд звертає увагу на те, що в п. 2 рішенні міської ради від 13.04.2016 року №4/6 зазначено про необхідність опублікування даного рішення в загальному порядку.

Водночас, відповідачем до суду не надано належних доказів опублікування рішення Дніпропетровської міської ради від 13 квітня 2016 року №4/6 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 року №5/6 «Про місцеві податки та збори на території міста», з урахуванням змін, внесених рішеннями міської ради від 28.12.2011 №9/19, від 25.12.2013 №8/45, від 18.06.2014 №7/53, від 28.01.2015 №7/60, від 15.07.2015 №3/65 від 30.03.2016 №8/5.

Відповідно до ст. 57 Конституції України нормативно-правові акти, що визначають права й обов'язки громадян, не доведені до відома населення в установленому законом порядку, є нечинними і не мають діяти.

Відтак, враховуючи імперативні приписи ст. 57 КУ, та з урахуванням приписів ст. 69-71 КАС України суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем, на якого покладено обов'язок доведення правомірності свого рішення, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження усунення порушених прав позивача.

Відтак суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відсутніми є підстави вважати оскаржуване рішення Дніпропетровської міської ради від 15.07.2015 року законним та обґрунтованим, а сам по собі факт наповнення місцевого бюджету за рахунок внесених оскаржуваним рішенням змін не може бути визнано підставою, що свідчить про неможливість скасування оскаржуваного акту. Так, місцеві податки та збори носять фіскальний характер як будь-які платежі обов'язкового характеру, водночас, необхідність направлення коштів до місцевого бюджету не може слугувати підставою для застосування акту, який не відповідає як вимогам Закону та правовим принципам.

Такого ж висновку дійшов і суд першої інстанції та прийняв рішення про необхідність скасування оскаржуваного рішення Дніпропетровської міської ради від 15.07.2015 року №3/65 з моменту його видання з метою повного та всебічного захисту порушених прав та інтересів платників податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, міста Дніпропетровська у тому числі і позивача.

З огляду на викладені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції в достатньому обсязі з'ясовано обставини справи та ухвалено законне і обґрунтоване рішення, та підстав для скасування рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, не існує.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.195, ст.196, 198, ст.200, ст.205, ст.206 КАС України суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Дніпропетровської міської ради - залишити без задоволення.

Постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2016 року у справі №200/26369/15-а (2а/200/444/15) - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий: О.О. Круговий

Суддя: О.В. Юхименко

Суддя: Л.М. Нагорна