Справа № 815/1041/16
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2016-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2016 р.м. ОдесаСправа № 815/1041/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.
Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

Домусчі С.Д.

За участю: секретаря Вишневської А.В.

представника відповідачів Юзбашян Х.А. (довіреності від 04.05.2016 року;

від 24.05.2016 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №908-15 від 30.12.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати міграційну службу повторно розглянути питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що 10.03.2009 року Державним комітетом України у справах національностей та релігій прийнято рішення № 93-09 про відмову в наданні позивачу статусу біженця в Україні. З даним рішенням позивач був не погодився та звернувся до суду з позовом. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.05.2012 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково; скасовано рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 10.03.2009 року №93-09 про відмову в наданні статусу біженця ОСОБА_2 та зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про надання статусу біженця ОСОБА_2 . За результатом повторного розгляду заяви позивача рішенням ДМС України від 30.12.2015 року № 908-15 йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З даним рішенням позивач не погоджується та вважає його неправомірним, оскільки у своїй заяві він надав обґрунтовану інформацію щодо побоювань, реальності ризику застосування щодо нього тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, що у свою чергу є підставою для визнання його особою, що потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Бангладешь, уродженцем м. Дака, за національністю - бенгалець, за віросповіданням - мусульманин (суніт). За сімейним станом одружений на громадянці України ОСОБА_3 , з якою має спільну дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно матеріалів особової справи позивача встановлено, що ОСОБА_1 на територію України потрапив у травні 2003 року, нелегально, поза пунктом пропуску. Протягом 5 років позивач проживав на території України нелегально.

29.09.2008 року позивач звернувся із заявою про набуття статусу біженця до відділу по роботі з біженцями ГУ ДМС України в Закарпатській області (на той час управління міграційної служби Закарпатської області).

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 10.03.2009 року № 93-09 позивачу було відмовлено в наданні статусу біженця.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28 травня 2012 року по справі №2-а-10720/10/1570 адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково; скасовано вказане рішення та зобов`язано міграційну службу повторно розглянути питання про надання позивачу статусу біженця.

20.07.2012 року позивач повторно звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 36).

В обґрунтування заяви зазначив, що він прибув до України в 2003 році у зв`язку з загостренням політичної ситуації між демократичною партією Авамі Ліг, він належить до молодіжного крила цієї партії - «Джубо ліг» та Бангладешської націоналістичної партії. Зараз в країні влада належить військовим, тому громадянам, які пов`язані з Авамі Ліг небезпечно повертатися. За час перебування в Україні він одружився на громадянці України ОСОБА_3 , у 2010 році у них народилася донька ОСОБА_4 . З огляду на викладене, позивач в заяві просив надати йому тимчасовий захист, оскільки повернутися до своєї країни не може через загрозу фізичного насилля.

07.08.2012 року наказом заступника начальника Головного управління ДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Бангладеш ОСОБА_1 (а.с. 56).

18.09.2015 року за результатами розгляду особової справи позивача № ODS 12/291 Управління дійшло висновку про доцільність відмовити громадянину Бангладеш ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 67-75).

Вказаного висновку Управління дійшло з урахуванням того, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Бангладеш з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи за межами країни громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Рішенням Державної міграційної служби України №908-15 від 30.12.2015 року на підставі ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 33).

Як вбачається з оскаржуваного рішення органу міграційної служби, підставою для відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стала відсутність у нього умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, посилаючись на наявність обґрунтованих побоювань за своє життя у разі повернення до країни походження, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав.

Вирішуючи спір по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки позивачем не наведено фактів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, йому правомірно було відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, отже підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовів, виходячи з наступного.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції надано вірну оцінку правовим нормам, що регулюють спірні правовідносини, та суд дійшов вірного висновку про те, що особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Судом першої інстанції вірно враховано, що згідно матеріалів особової справи співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що причиною виїзду Мохаммед Шаріфул Іслам Рафікул Іслам вказано побоювання за власне життя через загрозу переслідування з боку представників націоналістичної партії, у зв`язку із чим позивач вважає, що не може добровільно повернутись до Бангладеш через побоювання зазнати розправи з боку представників націоналістичної партії, а саме через переслідування в 2003 році з боку провладної політичної партії, які начебто внесли його установчі дані до так званого «чорного списку», що може стати наслідком прояви небезпеки для нього.

При цьому, під час протоколу співбесіди від 07.08.2012 року позивачем було зазначено, що небезпека для життя виникла через представників націоналістичної партії, яка було провладною. Крім цього, в протоколі позивач вказав про готовність повернення до країни громадянського походження у разі зміни влади та перемоги іншої політичної партії.

Так, в якості підтвердження факту належності до молодіжного осередку бангладешської ліги «Йобо» партії «Джубо Ліг», позивач надав копії двох сертифікатів члена зазначеної структури, датовані 07.01.1994 роком.

Незважаючи на те, що до міграційної служби надані копії лише двох сертифікатів, їх вигляд та наявність відповідних реквізитів, а також зіставлення матеріалів із наданою історією щодо переслідування на території Бангладеш вказує на їх відповідність та дійсність.

Таким чином, суд вірно погодився з висновком Управління відносно того, що належність позивача до молодіжного осередку бангладешської ліги «Йобо» партії «Джубо Ліг» приймається міграційною службою, чим частково, підтверджується суб`єктивний елемент звернення із заявою про набуття статусу біженця та додаткового захисту в Україні.

Разом з тим, суб`єктивний елемент з позиції переслідування позивача на території Бангладеш, виходячи, з об`єктивного принципу обґрунтовано не прийнято судом, з огляду на проведений міграційною службою аналіз інформації по країні походження.

Так, згідно історії, яку надав позивач до міграційних структур України, він виїхав з Бангладеш у 2003 році.

Причиною виїзду позивач вказав переслідування з боку провладної політичної партії, яка використовувала адміністративний та державний ресурс для переслідування представників опозиційної структури - «Авамі Ліг», до осередку якої відноситься позивач.

Разом з цим, в період з 2003 по 2008 роки позивач перебував на території України нелегально та за матеріалами протоколу співбесіди від 07.09.2012 року, протягом 2003-2005 років перебував на території Російської Федерації (м. Москва), а після прибув в Україну, звідки нелегальним шляхом намагався виїхати до країн Європейського Союзу.

Отже, зазначений факт вказує на відсутність у позивача намірів звертатись за захистом та залишитись в Україні, а з матеріалів справи вбачається, що звернення позивача до міграційних органів в Україні відбулося після спроби нелегально перетнути державний кордон України.

Інформація по країні громадянського походження позивача, на момент перебування особи в Україні, вказує на її зміну, що дає підстави вважати, що зазначене переслідування для позивача більше не існує.

Так, згідно аналізу інформації по країні громадянського походження позивача, здійсненого співробітниками міграційної служби, встановлено, що у 2008 році з боку партії «Авамі Ліг» почалася підготовка до парламентських виборів.

Зазначені у висновку Управління статистичні дані вказують на те, що починаючи з грудня 2008 року в країні правлячою партією стала «Авамі Ліг», до якої відноситься позивач.

Зазначена ситуація не змінилася, крім цього в 2014 році зазначена партія також отримала найбільшу підтримку з боку населення, що дає можливість вважати, що найближчі 5 років владу будуть очолювати представника саме «Авамі Ліг».

Таким чином, суд вірно погодився з доводами відповідача відносно того, що у позивача втрачені елементи переслідування у країні громадянського походження, він відноситься до числа представників правлячої партії, що надає перевагу в питаннях отримання захисту з боку держави та структур, що їй підпорядковані (правоохоронні структури, військові тощо).

Відсутність переслідування також підтверджується фактом отримання позивачем національного паспорту для виїзду за кордон в посольстві Бангладеш в Російській Федерації. Документ датований 07.07.2009 роком та строк його продовжено до 2011 року.

Крім того, судом встановлено, що з Бангладешу позивач виїхав в березні 2003 року на підставі національного паспорту та туристичної візи до Російської Федерації. На території Російської Федерації перебував на протязі 1 місяця, тобто згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» він знаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження.

Також суд обґрунтовано врахував доводи відповідача відносно того, що неможливо вважати проїзд через територію Російської Федерації транзитним, оскільки згідно зі ст. 29 Закону Російської Федерації «Про порядок виїзду із Російської Федерації і в`їзду в Російську Федерацію» транзитний проїзд через територію РФ здійснюється, як правило, без права на зупинку.

При цьому, співробітниками міграційної служби було досліджено, що Російська Федерація підпадає під таке визначення третьої безпечної країни, оскільки:

- дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання);

- дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту;

- має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок (до чинного законодавства Російської Федерації належить Федеральний Закон Російської Федерації «Про біженців» від 19.02.1993 року № 4528-1) яким, окрім іншого, визначено порядок забезпечення особі ефективного захисту проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» статус біженця або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала в третій безпечній країні.

Як вірно вказав суд першої інстанції, у разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань на Батьківщині позивач повинен був звернутись за захистом на території Російської Федерації, приймаючи до уваги той факт, що він потрапив до вказаної країни легально.

При цьому, на територію України позивач потрапив у травні 2003 року, пунктом пропуску та протягом 5 років позивач проживав на території України нелегально.

Лише 29.09.2008 року позивач вперше звернувся із заявою про набуття статусу біженця до відділу по роботі з біженцями ГУ ДМСУ в Закарпатській області.

Таким чином, з огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за наступними ознаками: расова належність; віросповідання; національність; громадянство чи підданство; відношення до певної соціальної групи; політичні переконання.

Отже, заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що надані позивачем відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

Враховуючи викладене, оскільки позивачем не наведено обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з урахуванням всіх обставин у справі дійшов вірного висновку про правомірність оскаржуваного рішення органу міграційної служби про відмову у наданні позивачам статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, та відсутність підстав для скасування вказаного рішення суб`єкта владних повноважень.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції повною мірою з`ясовані обставини справи, висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення відповідно до вимог ст. 200 КАС України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст.ст. 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Повний текст ухвали складено та підписано 08.07.2016 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

С.Д. Домусчі