Справа № 597/281/16а,2а/597/9/16
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2016-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2016 року Справа № 876/3356/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Ільчишин Н.В.,

секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Заліщицького районного суду Тернопільської області від 21 квітня 2016 року у справі №597/281/16-а за позовом ОСОБА_2 до Колодрібської сільської ради Заліщицького району про визнання рішень протиправними та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

31.03.2016р. ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Колодрібської сільської ради (далі - Рада), просила визнати протиправним рішення відповідача №381 від 21.08.2015р. та рішення відповідача №30 від 09.02.2016р.; зобов'язати Колодрібську сільську раду укласти з позивачем договір оренди на земельну ділянку розміром 0,1234га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; стягнути з Колодрібської сільської ради на користь позивача моральну шкоду в сумі 10 000 грн.; стягнути на користь позивача витрати на правову допомогу адвоката в сумі 3000 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 487,60 грн.

Постановою Заліщицького районного суду Тернопільської області від 21.04.2016р. позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Колодрібської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області №381 від 21.08.2015р. та №30 від 09.02.2016р., зобов'язано Колодрібську сільську раду Заліщицького району укласти з ОСОБА_2 договір оренди земельної ділянки у відповідності до рішення Колодрібської сільської ради №310 від 27.06.2014р.; стягнено з Колодрібської сільської ради Заліщицького району в користь ОСОБА_2 2756 грн. витрат на правову допомогу та 551,20грн. судового збору; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Заліщицького районного суду Тернопільської області від 21.04.2016р. в частині відмови в задоволенні позову. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що час підготовки до складання позову згідно з Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 11.05.2004р. №108 становить 7,40 год., що значно перевищує час який на думку суду першої інстанції необхідний на правову допомогу. Відмова у стягненні моральної шкоди суперечить позиції Європейського суду з прав людини. Моральна шкода позивача виразилась в душевних стражданнях з причини протиправної поведінки щодо позивача.

В судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримала, відповідач повноважного представника в судове засідання не забезпечив, подав клопотання про розгляд справи без його участі, що відповідно до ч.4 ст.196 КАС України не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, доводи апеляційної скарги, на основі наявних у справі доказів та пояснень позивача, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції скасувати з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 15.04.2014р. ОСОБА_2 стала власницею господарського магазину, який був придбаний нею на аукціоні, проведеному спілкою споживчих товариств Тернопільської області та знаходиться в АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,2083 га. Також на даній земельній ділянці розташований торговий центр, що належить Заліщицькому РайСТ.

Рішенням 28 сесії, 6 скликання Колодрібської сільської ради від 27.06.2014р. за №310 ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо поділу земельної ділянки по АДРЕСА_1 загальною площею 0,2083 га., що перебуває у постійному користуванні Заліщицького РайСТ, на земельній ділянки площею 0,0849 та 0,1234га, а також присвоєно земельній ділянці площею 0,1234 га, на якій знаходиться господарській магазин, адресний номер: АДРЕСА_1; вилучено із постійного користування Заліщицького РайСТ земельну ділянку площею 0,1234га згідно кадастрового плану, яка була надана товариству для будівництва і обслуговування нежитлового приміщення, господарського магазину в АДРЕСА_1, з одночасним наданням її покупцеві магазину жительці с. Колодрібка ОСОБА_2 та зобов'язано ОСОБА_2 та РайСТ виготовити документацію для подальшого укладання договору оренди земельних ділянок на яких знаходяться належні їм об'єкти нерухомості відповідно до поданих вище планів.

ОСОБА_2 у відповідності з даним рішенням виготовлена технічна документація на земельну ділянку площею 0,1234 га. та повністю оплачено всі необхідні кошти.

Однак, рішенням 29 сесії, 6 скликання Колодрібської сільської ради №323 від 29.09.2014р. внесено зміни в п.1, 2, 3, 4 рішення №310 від 27.06.2014р., а саме зменшено розмір раніше виділеної ОСОБА_2 земельної ділянки на якій знаходиться господарський магазин з 0,1234га. до 0,057937 га.

Рішення Колодрібської сільської ради №323 від 29.09.2014р. прийнято із врахуванням висновків Земельної комісії з земельних питань та екології згідно протоколу №2 від 11.09.2014р. та Розрахунку потреби площі, виданому Міжгосподарським відділом інвестиційного капітального будівництва Тернопільської області Заліщицького району від 10.09.2014р. №34.

За результатами розгляду поданої ОСОБА_2 скарги на вказане рішення №323 Заліщицьким районним судом Тернопільської області від 09.12.2014р. прийнято рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.05.2015р. апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, а постанову Заліщицького районного суду Тернопільської області від 09.12.2014р. по справі № 597/1309/14-а, 2-а/597/45/2014 - скасовано, позов задоволено: визнано протиправним та скасовано рішення Колодрібської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області від 29.09.2014р. № 323.

Проте, Рішенням Колодрібської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області від 21.08.2015р. №381 відмовлено ОСОБА_2 в наданні в оренду земельної ділянки площею 0,1234 га для обслуговування господарського магазину та надано в оренду земельну ділянку площею 0,0579га (а.с.18).

В свою чергу, Рішенням Колодрібської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області від 09.02.2016р. №30 надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку технічної документації, про передачу в оренду, щодо поділу земельної ділянки по АДРЕСА_1, загальною площею 0,2083 га, що перебуває у постійному користуванні Заліщицького РайСТ на земельні ділянки площами 0,0849 га та 0,057937 га, а залишок площею 0,065463 га перевести до земель загального користування, вилучено із постійного користування Заліщицького РайСТ земельну ділянку площею 0,1234 га та надано ОСОБА_2 в оренду земельну ділянку площею 0,057937 га. (а.с.19).

Не погоджуючись із вказаними рішеннями та діями відповідача, ОСОБА_2 звернулась із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ч.1 ст.116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

З постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.05.2015р. встановлено, що ОСОБА_2 відповідно Договору купівлі-продажу від 15 квітня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Заліщицького районного нотаріального округу Ткачук С.О., стала власником нежитлового приміщення, господарського магазину, придбаного на аукціоні, проведеного спілкою споживчих товариств Тернопільської області, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці площею 0,2083га, якій присвоєно кадастровий НОМЕР_1.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997р. №280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з ч.1 ст.60 Закону № 280/97-ВР територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, в тому числі, на рухоме і нерухоме майно, землю, нежитлові приміщення.

Відповідно до ч.5 ст.60 Закону № 280/97-ВР органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону № 280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Згідно з ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Положеннями ч.1 ст.59 Закону № 280/97-ВР встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

З матеріалів справи встановлено, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.05.2015р., яка набрала законної сили, визнано протиправним та скасовано Рішення Колодрібської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області від 29.09.2014р. №323. При цьому у мотивувальній частині рішення судом апеляційної інстанції вказано, що рішення 29 сесії, 6 скликання Колодрібської сільської ради №323 від 29.09.2014р. суперечить раніше прийнятому рішенню 28 сесії, 6 скликання Колодрібської сільської ради від 27.06.2014р. за № 310 та порушує право позивача на земельну ділянку (у відповідному розмірі).

Відповідно до ч.2 ст.14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Зі змісту Рішення Колодрібської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області №30 від 09.02.2016р. встановлено, що, аналогічно Рішенню Колодрібської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області від 29.09.2014р. №323, позивачу надано дозвіл на розробку технічної документації щодо поділу земельної ділянки по АДРЕСА_1, загальною площею 0,2083 га, кадастровий номер НОМЕР_1 на земельні ділянки площею 0,0849 га та 0,057937 га, а залишок площею 0,065463 га переведено до земель загального користування Колодрібської сільської ради, земельну ділянку площею 0,057937 га надано покупцеві магазину ОСОБА_2 в оренду (а.с.19).

Вказане Рішення №30 від 09.02.2016р. суперечить раніше прийнятому Рішенню 28 сесії, 6 скликання Колодрібської сільської ради від 27.06.2014р. за № 310.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.10 ст.59 Закону № 280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Конституційним судом України у рішенні від 16 квітня 2009 року справа № 1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказано, що, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. Ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

При цьому Конституційний Суд України зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

На підставі аналізу вказаних нормативних положень, враховуючи, що на виконання рішення Колодрібської сільської ради від 27.06.2014р. за № 310 ОСОБА_2 виготовлено технічну документацію на земельну ділянку площею 0,1234 га. та оплачено всі необхідні кошти, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що Рішенням Колодрібської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області №30 від 09.02.2016р. порушено право позивача на користування земельною ділянкою у відповідному розмірі, а тому таке не може залишатись в силі та підлягає скасуванню.

Щодо правомірності Рішення Колодрібської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області №381 від 21.08.2015р., яким відмовлено позивачу в наданні в оренду земельної ділянки площею 0,1234 га для обслуговування господарського магазину, та зобов'язання відповідача укласти з позивачем договір оренди на земельну ділянку розміром 0,1234га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно із частиною 1 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Пунктом 7 ч.1 ст.3 КАС України, термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Так, Рішення від 21.08.2015р. №381 прийнято Колодрібською сільською радою на реалізацію права розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у комунальній власності територіальної громади. При цьому сільська рада має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими вона вступає у відносини щодо володіння, користування і розпорядження такою, тобто є рівноправним суб'єктом таких відносин.

Таким чином, правовідносини, які склалися між сторонами щодо прийняття Рішення №381 від 21.08.2015р., стосуються права та підстав набуття права користування майном, а саме - права оренди земельної ділянки, а сільська рада, яка є розпорядником комунального нерухомого майна, вільна у виборі суб'єкта щодо надання йому цього права в порядку, встановленому законом.

У цьому випадку учасники орендних правовідносин не підпорядковані один одному, а Колодрібська сільська рада, приймаючи Рішення від 21.08.2015р. №381 владних управлінських функцій не здійснювала.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.10.2013р. (справа № 21-345а13), 11.11.2014р. (справа № 21-493а14) та від 09.12.2014р. (справа № 21-308а14), які з врахуванням вимог ст.244-2 КАС України є обов'язковими для врахування судами при розгляді справ у подібних правовідносинах.

Також слід зауважити, що згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст.203 КАС України постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

На підставі аналізу норм чинного законодавства та матеріалів справи суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що спір щодо визнання протиправним Рішення №381 від 21.08.2015р. та зобов'язання укласти з позивачем договір оренди на земельну ділянку розміром 0,1234га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за своєю сутністю не є публічно-правовим, а приватноправовим, оскільки вимоги позивача не підпадають під дію ст.17 КАС України, такий має розглядатися за правилами цивільного судочинства, що є наслідком скасування постанови суду першої інстанції та закриття провадження у справі в цій частині позовних вимог.

В силу приписів ч.2 ст.157 КАС України роз'яснює позивачу, що даний спір належить вирішувати в порядку цивільного судочинства.

Окрім того, задовольняючи частково позовні вимоги щодо витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що адвокат Пономаренко І.А., з яким уклала 15.02.2016р. угоду ОСОБА_2, надаючи позивачу правову допомогу не брав участі у судових засіданнях по даній справі, не здійснював ознайомлення з матеріалами справи в суді, однак складав позовну заяву, на яку враховуючи її об'єм, складність даної справи ним могло бути затрачено не більше п'яти годин, а тому з відповідача на користь позивача, згідно ст.90 КАС України стягнено витрати на правову допомогу в розмірі 2756,00 грн. Проте суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як зазначено в частині 1 статті 90 КАС України, до витрат на правову допомогу відносяться витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором.

Виходячи з положень частин 1, 2, 4 статті 94 КАС України компенсація витрат на правову допомогу - це надана нормами Кодексу перевага фізичним та юридичним особам - позивачам у справі, оскільки суб'єкт владних повноважень має право на компенсацію лише витрат, що пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

З матеріалів справи вбачається, що 15.02.2016р. між ОСОБА_2 (Замовник) та адвокатом Пономаренко Ігорем Анатолійовичем (Виконавцем) укладено Договір щодо надання юридичних послуг, відповідно до якого Замовник доручає, а Виконавець бере на себе зобов'язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених Договором. Відповідно до п.4.1 Договору Замовник сплачує Виконавцю винагороду, яка зазначається та становить суму в розмірі 3000 грн. (а.с.21).

На підтвердження виконання та оплати послуг за Договором від 15.02.2016р. позивачем надано акт виконання робіт від 04.03.2016р. (а.с.22) та квитанцію до прибуткового касового ордера №3 від 04.03.2016р. (а.с.20).

Хоча, згідно ч.2 ст.30 Закону України від 05.07.2012р. № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги, проте виходячи з положень ст.1 Закону України від 20.12.2011р. № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу в адміністративних справах виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Тому, не зважаючи на порядок визначення гонорару у договорі, суд для обчислення суми компенсації витрат повинен керуватись вимогами Закону України № 4191-VI.

Відповідно до глави 6 розділу ІІ та глави 3 розділу ІІІ КАС України, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі.

Як це встановлено судом апеляційної інстанції, разом з позовними матеріалами 31.03.2016р. позивачем подано до суду акт виконаних робіт від 04.03.2016р. на виконання Договору про надання юридичної допомоги від 15.02.2016р. та квитанцію до прибуткового касового ордеру №3 від 04.03.2016р. на суму 3000,00 грн.

В свою чергу слід зауважити, що розгляд справи відбувався 21.04.2016р. у відкритому судовому засіданні з постановленням рішення. В матеріалах справи відсутні відомості про те, що адвокат Пономаренко І.А. надавав правову допомогу позивачу у судовому засіданні 21.04.2016р., чи під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Докази про вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, під час яких адвокатом надавалась правова допомога позивачу, в матеріалах справи відсутні, що є наслідком відмови у позові в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 3000,00грн. за недоведеністю.

Щодо стягнення з відповідача в користь позивача моральної шкоди, яка оцінена у 10000,00грн., суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до положень ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова №4) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п.10 Постанови №4 при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень така підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

Відмовляючи в стягненні моральної шкоди на користь позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено достатніх підстав для стягнення саме такої суми моральної шкоди та не обґрунтовано і не підтверджено належними доказами факт понесених моральних страждань, що спричинені саме діями відповідача.

Суд апеляційної інстанції з такими твердженнями суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У справі «Недайборщ проти РФ» від 01.07.2010р. (Скарга №42255/04) Європейський суд з прав людини у п.37 зазначив, що заявник не зобов'язаний надавати будь-які докази наявності понесеної ним моральної шкоди. (див., серед численних інших джерел, Рішення Європейського суду від 15.10.2009р. у справі «Антипенков проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia) п.82, скарга №33470/03; Рішення Європейського суду від 14.02.2008р. у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), п. 35, скарга № 30422/03; Рішення Європейського Суду у справі «Гарабаєв проти Російської Федерації» (Garabayev v. Russia), п. 113, скарга №38411/02, ЕСПЧ 2007-VII (витяг); а також Рішення Європейського Суду від 01.06.2006р. у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), п. 20, скарга №4171/04).

В п.78 Рішення Європейського Суду з прав людини «Мельниченко проти України» від 19.10.2004р. Суд зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. В свою чергу у п.50 Рішення Європейського Суду з прав людини справа «Полтораченко проти України» (заява № 77317/01) 18 січня 2005 року Суд вважає, що заявник може розглядатись як такий, що зазнав певного розчарування та страждання в результаті встановленого у цій справі порушення. Тому Суд, на засадах справедливості, присуджує йому 5000 ЄВРО компенсації моральної шкоди.

Водночас у справі «Ромашов проти України» від 27.07.2004р.(Заява № 67534/01) Європейським судом у п.52 зазначено, що Суд враховує той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення. Проте розмір заявленої суми надмірний.

Згідно з п.9 Постанови №4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив стягнути з Колодрібської сільської ради моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., яка виразилась в душевних стражданнях з причини протиправних рішень, що призвело до неможливості реалізувати та захистити права позивача, враховуючи вік та стан здоров'я.

Враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, положення Постанови №4, об'єктивно оцінюючи ситуацію, виходячи із принципів справедливості та справедливої сатисфакції, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 3000,00 грн. моральної шкоди.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст.202 КАС України підставою для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що при прийняті рішення судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального прав, а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Щодо судових витрат, то у відповідності до вимог ст.94 КАС України, враховуючи часткове задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги, слід стягнути з Колодрібської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 578,96 грн., який складається з половини суми сплаченого судового збору за подачу позову та за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 94, 157, 160, 195, 196, 198, 202, 203, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Заліщицького районного суду Тернопільської області від 21 квітня 2016 року у справі №597/281/16-а скасувати та прийняти нову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Колодрібської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області №30 від 09.02.2016р.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Колодрібської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області на користь ОСОБА_2 3000,00 грн. моральної шкоди.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Колодрібської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області на користь ОСОБА_2 578,96 грн. судового збору.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Колодрібської сільської ради Заліщицького району в частині визнання протиправним Рішення Колодрібської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області №381 від 21.08.2015р. та зобов'язання укласти з ОСОБА_2 договір оренди на земельну ділянку розміром 0,1234га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - закрити.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді М.А. Пліш

Н.В. Ільчишин

Повний текст Постанови складено 05.07.2016р.