Справа № 826/13907/15
Суддя: Борисюк Л.П.
Дата ухвалення: 2016-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

06 липня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді суддів за участю секретаря представників позивача представника третьої особиБорисюк Л.П., Вівдиченко Т.Р., Петрика І.Й. Приходько К.М. Краснокутської Н.А., Базалюк О.Ю. Черненко І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Оніс» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 травня 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Оніс» до Управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головного спеціаліста відділу інспекції державного контролю об'єктів культурної спадщини та археологічного нагляду Управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_8, третя особа: Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправними та скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2015 року ТОВ «Оніс» звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом до Управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідач-1), Головного спеціаліста відділу інспекції державного контролю об'єктів культурної спадщини та археологічного нагляду Управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_8 (далі - відповідач-2) в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати акт №74 про вчинення правопорушення від 11.06.2015, складеного відповідачем-2;

- визнати протиправним та скасувати припис №214/П від 11.06.2015;

- визнати протиправною та скасувати постанову від 26.06.2015 №53-15 про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства України у сфері охорони культурної спадщини;

- визнати протиправними та неправомірними дії відповідача-2 в частині надання висновків, викладених в Акті №74 про вчинення правопорушення від 11.06.2015, приписі №214/П від 11.06.2015 та постанові №53-15 від 26.06.2015 про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства України у сфері охорони культурної спадщини, про те, що ТОВ «Оніс» було проведено будівельні роботи у нежитловому приміщенні - підвал за адресою: м. Київ, вул. Жилянська, 39/92, а саме: влаштування вхідної групи (з боку головного фасаду); демонтування сходових маршів, що вели на перший поверх, частини несучих стін; влаштування нових стін; закладання віконного прорізу та кілька дверних прорізів; влаштування нових дверних прорізів у несучих конструкціях; проведення відповідних ремонтних та опоряджувальних робіт.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 травня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано постанову від 26.06.2015 №53-15 про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства України у сфері охорони культурної спадщини.

В іншій частині позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржувана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, в зв'язку з чим просить скасувати постанову суду в частині відмови в задоволенні позову та прийняти нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити, а в частині задоволення позовних вимог постанову суду першої інстанції змінити.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції залучено до участі у справі в якості третьої особи Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24.09.2012 укладеного з ОСОБА_10, ТОВ «Оніс» є власником нежитлового приміщення - підвал (група приміщень №124) (літ. А), загальною площею 458,9кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Жилянська, 39/92.

25 липня 2013 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт по реконструкції нежитлового приміщення - підвал під заклад громадського харчування за адресою: м. Київ, вул. Жилянська, 39/92, яка була подана ТОВ «Оніс».

Як зазначено представником позивача підприємством в ході реконструкції було обладнано приміщення системами електропостачання і вентиляції, пожежної і охоронної сигналізації, управління евакуації людей при пожежі, газового пожежогасіння, телефонної та комп'ютерної комунікацій, змінено сантехнічні прибори, проведено плиточні та штукатурні роботи, змінено вхідні та міжкімнатні двері без зміни існуючих дверних прорізів, влаштовано накриття над вхідною групою без кріплення його до стін приміщення, встановлені насоси для відкачування ґрунтових вод, оброблені стіни протигрибковою сумішшю.

08 серпня 2013 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва зареєстровано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації реконструкція нежитлового приміщення - підвал під заклад громадського харчування за адресою: м. Київ, вул. Жилянська, 39/92, яка була подана ТОВ «Оніс».

08 квітня 2014 року між позивачем та відповідачем-1 складено Акт №3031 технічного стану пам'ятки архітектури (охоронний №296, розпорядження КМДА від 02.03.1999 №302), яким за результатами огляду технічного стану пам'ятки архітектури місцевого значення і нежитлових приміщень підвалу під заклад громадського харчування за адресою: м. Київ, вул. Жилянська, 39/92 встановлено, що загальний технічний стан пам'ятки - задовільний; стан зовнішніх архітектурно-конструктивних елементів пам'ятки: загальний стан - задовільний, фундамент - стан задовільний; цоколі та відмостки біля них: цоколі цегляні, облицьовані керамічною плиткою та поштукатурені, пофарбовані. З боку головних фасадів цоколі у задовільному стані, з боку двору - мають пошкодження, стан - незадовільний. Відмостки асфальтові, стан - задовільний; стіни: цегляні, з боку головних фасадів на рівні першого поверху поштукатурені, пофарбовані, вище та з боку дворових фасадів - пофарбовані. Загальний стан стін - задовільний; бані, шатра, їх конструкції та покриття: немає; дах (кровки, покрівля, водозливні ринви і труби) стан задовільний; зовнішні декоративні оздоблення стан задовільний.

Стан внутрішніх архітектурно-конструктивних і декоративних елементів вказаної пам'ятки: загальний стан - задовільний; перекриття - стан задовільний; стелі - стан задовільний; підлоги - стан задовільний; двері та вікна - стан задовільний; сходи - стан задовільний.

Зазначений Акт підписаний уповноваженою особою ТОВ «Оніс» Краснокутською Н. та уповноваженою особою Управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Діхтяр Я.

24 квітня 2014 року між позивачем (власник) та Управлінням охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (орган охорони) укладено Охоронний договір на пам'ятку культурної спадщини №3031, відповідно до якого Власник бере на себе зобов'язання щодо охорони пам'ятки архітектури місцевого значення - будинок прибутковий (охоронний №296, розпорядження КМДА від 02.03.1999 №302) за адресою: м. Київ, вул. Жилянська, 39/92 (технічна адреса приміщень: вул. Жилянська, 39/92 літ. А).

Відповідно до п. 5 зазначеного Охоронного договору, Власник несе відповідальність за нерухоме майно, що належить до пам'ятки культурної спадщини. Власник зобов'язується:

- використовувати нежитлові приміщення підвалу загальною площею 429,2 кв.м. будинку - пам'ятки культурної спадщини за вказаною адресою під заклад громадського харчування за умови виконання проекту реставрації та пристосування приміщень під заклад громадського харчування, погодженого у встановленому законодавством порядку, в тому числі з «Органом охорони»;

- здійснювати продаж, передачу у володіння, користування чи управління вказаної частини пам'ятки іншій юридичній чи фізичній особі тільки після письмової згоди органу охорони;

- утримувати вказану частини пам'ятки в належному санітарному, протипожежному і технічному стані. Мати у приміщенні пам'ятки належне обладнання згідно з вимогами органів протипожежної, санітарної, екологічної охорони та інших уповноважених органів;

- утримувати територію пам'ятки упоряджено, не допускати використання цієї території для нового будівництва та задоволення інших господарських потреб, що можуть зашкодити пам'ятці. Не робити ніяких прибудов до пам'ятки, не переробляти її як зовні, так і всередині, а також не вести будь-яких земельних робіт на території пам'ятки, без спеціального письмового дозволу органу охорони.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі постанови старшого слідчого СВ Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві від 20.05.2015 про призначення перевірки дотримання законодавства про охорону культурної спадщини посадовими особами ТОВ «Оніс», відповідачем-2, громадським інспектором - Ціркою М.О. та старшим оперуповноваженим УДСБЕЗ ГУМВС України в місті Києві, підполковником міліції - Копитковим А.Є. проведено огляд частини об'єкта культурної спадщини (частина нежитлових приміщень підвалу) на вул. Жилянській, 39/92 у Голосіївському районі міста Києва за результатами чого складено Акт огляду частини від 08.06.2015 та встановлено, що в приміщені проведено будівельні роботи: влаштовано вхідну групу (з боку головного фасаду); демонтовані сходові марші, що вели на перший поверх, частини несучих стін; влаштовані нові стіни; закладено віконний проріз; влаштовано нові дверні прорізи у несучих конструкціях); проведені відповідні ремонтні та опоряджувальні роботи. Змінено вид використання приміщення. Оскільки зазначені роботи були проведено без погодження з Управлінням науково-проектної документації та без дозволу Управління на виконання зазначених робіт, то це призвело до зміни та пошкодження, а також часткового знищення внутрішніх елементів будинку.

На підставі викладеного відповідач-2 дійшов висновку, що ТОВ «Оніс» порушило норми ч. 1 ст. 22, ч. 1 та 3 ст. 24, абз.2 ч. 1 ст. 26, ч. 3 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

11 червня 2015 року відповідачем-2 складено Акт №74 про вчинення правопорушення; винесено припис №214/П, яким вимагає від позивача протягом п'яти днів з моменту отримання даного припису надати до Управління на розгляд у встановленому порядку науково-проектну документацію з реставрації, реабілітації, ремонту, пристосування вказаної пам'ятки (її частини).

26 червня 2015 року відповідачем-1 прийнято постанову №53-15 про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства України у сфері охорони культурної спадщини, відповідно до якої за порушення позивачем норм ч. 1 ст. 22, ч. 1 та 3 ст. 24, абз. 2 ч. 1 ст. 26, ч. 3 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» на підставі ст. 44 Закону України «Про охорону культурної спадщини» на останнього накладено фінансові санкції в сумі 68 000,00 грн.

Не погоджуючись з оскаржуваними рішеннями та діями відповідачів, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, колегія суддів виходить з наступного.

Правові засади здійснення охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об'єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища регулюються Законом України «Про охорону культурної спадщини» від 08 червня 2000 року №1805-ІІІ (далі - Закон №1805-ІІІ).

Охорона об'єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 1 Закону №1805-ІІІ, культурна спадщина - сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об'єктів культурної спадщини; об'єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов'язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об'єкти (об'єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об'єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.

Згідно частини першої статті 3 Закону №1805-ІІІ, державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.

До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до статті 5 Закону №1805-ІІІ, до повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, належить, зокрема: надання дозволів на проведення робіт на пам'ятках національного значення, їхніх територіях та в зонах охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць; видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам'яток національного значення, припинення робіт на цих пам'ятках, їхніх територіях та в зонах охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, якщо ці роботи здійснюються за відсутності затверджених або погоджених із відповідними органами охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом, дозволів або з відхиленням від них; погодження документації із землеустрою у випадках та порядку, визначених Земельним кодексом України та Законом України «Про землеустрій», щодо відповідності зазначеної документації законодавству у сфері охорони культурної спадщини; застосування фінансових санкцій за порушення цього Закону.

Згідно частини першої статті 24 Закону №1805-ІІІ, власник або уповноважений ним орган, користувач зобов'язаний утримувати пам'ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього закону та охоронного договору.

Забороняється змінювати призначення пам'ятки, її частин та елементів, робити написи, позначки на ній, на її території та в її охоронній зоні без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини (ч. 3 ст. 24 Закону №1805-ІІІ).

Відповідно до пункту 1 Положення про Управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 28 вересня 2005 року №1805 (далі по тексту - Положення), Управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є структурним підрозділом виконавчого органу Київради (КМДА), підпорядковується голові Київської міської державної адміністрації, підзвітне та підконтрольне Київській міській раді, а з питань виконання функцій державної виконавчої влади - центральному органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.

Згідно пункту 2 Положення, Управління є спеціально уповноваженим органом охорони культурної спадщини виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації).

Відповідно до пункту 8.2 Положення, Управління має право перевіряти дотримання правил та режиму збереження, утримання, використання, дослідження, консервації, реставрації, реабілітації, музеєфікації, ремонту та пристосування об'єктів культурної спадщини юридичними та фізичними особами незалежно від форм власності та відомчого підпорядкування.

Згідно пункту 7.14 Положення, Управління відповідно до покладених на нього завдань, видає розпорядження та приписи щодо охорони пам'яток місцевого значення, припинення робіт на пам'ятках, їх територіях і в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених Законом України «Про охорону культурної спадщини».

Пунктом 7.33 Положення передбачено, що Управління видає розпорядження та приписи юридичним та фізичним особам, які завдали шкоди пам'яткам, їх територіям (у тому числі незаконним будівництвом), щодо відновлення пам'яток та їх територій, а якщо відновлення неможливе, - щодо відшкодування завданих збитків відповідно до закону.

Крім цього, згідно ст. 44 Закону №1805-ІІІ, відповідний орган охорони культурної спадщини накладає на юридичну особу, яка є власником або уповноваженим ним органом чи замовником робіт, такі фінансові санкції:

за проведення будь-яких незаконних робіт, що можуть завдати або завдали шкоди пам'ятці, її території, охоронюваній археологічній території, охоронним зонам, історичним ареалам населених місць, - у розмірі від тисячі до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

за недодержання вимог щодо захисту, збереження, утримання, використання, реставрації, реабілітації пам'яток, у тому числі тих вимог, що передбачені охоронними договорами, умисне доведення їх до стану руйнації - у розмірі від тисячі до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

за неподання, несвоєчасне подання або подання явно недостовірної інформації про виявлені у процесі земляних, будівельних, шляхових, меліоративних та будь-яких інших робіт об'єкти культурної спадщини - у розмірі від ста до тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

за ухилення власника пам'ятки або уповноваженого ним органу від підписання охоронного договору або за порушення ним режиму використання пам'ятки - у розмірі від ста до тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно ч. 1 ст. 45 вказаного Закону, фінансові санкції, передбачені статтею 44 цього Закону, накладаються керівником, заступниками керівника центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, головою чи заступником голови обласної, районної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, головою чи заступником голови відповідної місцевої ради після розгляду матеріалів, які засвідчують факт правопорушення.

Вивченням матеріалів справи встановлено, що об'єкт нежитлового приміщення - підвал, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Жилянська, 39/92 віднесений до пам'ятки архітектури місцевого значення на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 02.03.1999 №302.

Позивач також погодився з тим, що вказаний будинок є пам'яткою, уклавши з Управлінням 24.04.2014 охоронний договір №3031 в якому зазначив про це та взяв на себе зобов'язання по охороні частини цього будинку, яке належить йому на праві власності, а відтак, висновки позивача, що даний будинок не є пам'яткою, колегія суддів вважає безпідставними.

Обговорюючи питання в частині заявлених позивачем вимог щодо визнання протиправним та скасування акту №74 про вчинення правопорушення від 11.06.2015, складеного відповідачем-2, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч. 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Так, колегія суддів зауважує, що акт перевірки - це службовий документ, який стверджує факт проведення невиїзної документальної або виїзної планової чи позапланової перевірки фінансово-господарської діяльності суб'єкта господарювання і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами господарювання.

Вказаний акт не є правовим актом індивідуальної дії, оскільки не є актом застосування норм права та не встановлює конкретні приписи, звернені до окремої особи. Такий акт є лише передумовою прийняття суб'єктом владних повноважень правових актів індивідуальної дії та встановлює факти, які самі по собі не є актом застосування норм права та не встановлюють конкретні приписи до позивача.

Також, слід зазначити, що акт перевірки лише фіксує обставини, встановлені під час проведення перевірки, факти виявлених порушень законодавства та не є остаточним документом, що зобов'язує до вчинення будь-яких дій, оскільки акт перевірки не носить обов'язкового характеру для особи, яка перевіряється, не встановлює, припиняє або змінює правовідносини, права та обов'язки осіб, не породжує правових наслідків.

Права та обов'язки для суб'єкта господарювання, перевірку якого проведено, породжує саме рішення, прийняте на підставі складеного за результатами перевірки акта.

Таким чином, зазначений в позовній заяві акт перевірки фіксує лише обставини при проведенні перевірки, а його висновки є внутрішнім переконанням посадової чи службової особи контролюючого суб'єкта та не створюють негативних наслідків для позивача.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування акту №74 про вчинення правопорушення від 11.06.2015, складеного відповідачем-2.

Що стосується позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування припису №214/П від 11.06.2015, колегія суддів зважає на наступне.

Згідно статті 30 Закону України «Про охорону культурної спадщини», приписи органів охорони культурної спадщини є обов'язковими для виконання всіма юридичними та фізичними особами.

Органи охорони культурної спадщини зобов'язані заборонити будь-яку діяльність юридичних або фізичних осіб, що створює загрозу пам'ятці або порушує законодавство, державні стандарти, норми і правила у сфері охорони культурної спадщини.

У зв'язку з виявленими порушеннями Закону №1805-ІІІ, відповідачем-2 видано припис від 11.06.2015 №214/П, відповідно до якого Управління вимагає від позивача протягом п'яти днів з моменту його отримання надати до Управління охорони культурної спадщини на розгляд у встановленому порядку науково-проекту документацію з реставрації, реабілітації, ремонту, пристосування вказаної пам'ятки.

Зазначений припис підписано головним спеціалістом відділу інспекції державного контролю об'єктів культурної спадщини та археологічного нагляду Управління ОСОБА_13

Припис підписано повноважною особою відповідно до функцій покладених на відділ інспекції державного контролю об'єктів культурної спадщини та археологічного нагляду, визначених Положенням про відділ та посадою інструкцією вказаного фахівця.

Відповідно до п. 14 ч. 1 статті 6 Закону №1805-ІІІ, до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить: видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам'яток місцевого значення, припинення робіт на пам'ятках, їхніх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом дозволів або з відхиленням від них.

Таким чином, видання приписів віднесено до повноважень відповідача-1. При цьому, приписи мають стосуватися зокрема, питання охорони пам'яток місцевого значення.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваний припис стосується пам'ятки місцевого значення, а його внесення узгоджується з умовами охоронного договору №3031 від 24.04.2014, який було укладено з позивачем, а також приписами статей 22, 24, 26 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування припису №214/П від 11.06.2015, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування постанови від 26.06.2015 №53-15 про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства України у сфері охорони культурної спадщини.

Як було зазначено вище, об'єкт нежитлового приміщення - підвал, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Жилянська, 39/92 віднесений до пам'ятки архітектури місцевого значення на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 02.03.1999 №302.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ТОВ «Оніс» не видавалось погодження Управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) науково-проектної документації та дозвіл на виконання робіт з реконструкції нежитлового приміщення - підвал під заклад громадського харчування за адресою: м. Київ, вул. Жилянська, 39/92.

Доказів отримання вказаних документів позивачем не було надано ні суду першої інстанції, ні колегії суддів апеляційного суду.

Таким чином, у зв'язку з порушеннями законодавства про охорону культурної спадщини та невиконання законних вимог Управління щодо їх усунення, відповідно до ст.ст. 44, 45 Закону №1805-ІІІ, головою комісії з припинення Управління ОСОБА_14 26.06.2015 прийнято постанову №53-15 про накладення фінансових санкцій на ТОВ «Оніс» в сумі 68 000 грн. за порушення законодавства у сфері охорони культурної спадщини.

Згідно з частиною другою статті 6 Закону №1805-ІІІ, до повноважень районних державних адміністрацій, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради відповідно до їх компетенції у сфері охорони культурної спадщини належить, крім іншого: видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам'яток місцевого значення, припинення робіт на пам'ятках, їхніх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом дозволів або з відхиленням від них, застосування фінансових санкцій за порушення цього Закону.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Про організаційно-правові заходи пов'язані з виконанням рішення Київської міської ради від 25.12.2014 №741/741» від 09.02.2015 №94 утворено комісію з припинення Управління охорони культурної спадщини шляхом приєднання його до Департаменту культури та затверджено склад цієї комісії. Головою комісії призначено заступника начальника Управління ОСОБА_14.

Як зазначено відповідачем-1, з 25 лютого 2015 року Розпорядженням Київського міського голови від 25.02.2015 №89 звільнено ОСОБА_15 з посади начальника Управління. На даний час у зв'язку з реорганізацією Управління його очолює голова комісії з припинення ОСОБА_14, який також є заступником начальника Управління та згідно з розподілом обов'язків виконує функції начальника Управління.

Згідно з ч. 4 ст. 105 Цивільного кодексу України, до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Зазначена постанова від 26.06.2015 №53-15 підписана головою комісії з припинення Управління ОСОБА_14, який був керівником Управління на момент її прийняття, а отже, уповноважений на застосування фінансових санкцій за порушення Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з твердженням відповідача-1, що саме на Управління, яке являється структурним підрозділом КМДА, покладаються завдання по охороні культурної спадщини. Отже, застосування фінансових санкцій входить до комплексу системних та законодавчо закріплених заходів по охороні культурної спадщини, якими наділені органи охорони культурної спадщини.

Однак, як вбачається зі змісту постанови №53-15 від 26.06.2015, будівельні роботи, за проведення яких позивача притягнуто до відповідальності, відбулися з 25.07.2013 по 08.08.2013 (дати реєстрації декларацій про початок виконання будівельних робіт та про готовність об'єкта до експлуатації).

Відповідно до статті 239 Господарського кодексу України, фінансові санкції, які застосовані відповідачем є видом адміністративно-господарських санкцій, встановлених статтею 44 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Положеннями частини першої статті 250 ГК України визначено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем - 2 виявлено порушення ч. 1 ст. 22, ч. 1 та 3 ст. 24, абз.2 ч. 1 ст. 26, ч. 3 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» 08.06.2015 (в момент проведення огляду частини пам'ятки на вул. Жилянській, 39/92 у Голосіївському районі м. Києва), проте фінансові санкції застосовані поза межами строків, встановлених ч. 1 ст. 250 ГК України, оскільки порушення на які посилається контролюючий орган мали місце майже 2 роки до дня їх виявлення.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що постанова від 26.06.2015 №53-15 про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства України у сфері охорони культурної спадщини є протиправною та підлягає скасуванню.

Що стосується позовних вимог ТОВ «Оніс» щодо визнання протиправними та неправомірними дій відповідача-2 в частині надання висновків, викладених в Акті №74 про вчинення правопорушення від 11.06.2015, приписі №214/П від 11.06.2015 та постанові №53-15 від 26.06.2015 про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства України у сфері охорони культурної спадщини, колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

Так, статтею 3 КАС України визначено, що адміністративний позов - це звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів або на виконання повноважень у публічно-правових відносинах.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 3 КАС України, позивачем є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду

Тобто необхідними умовами для набуття особою права на судовий захист є:

безпосередня участь цієї особи (позивача у справі) в переданих на вирішення до адміністративного суду публічно-правових відносинах;

володіння позивачем у цих відносинах певним обсягом прав;

здійснення неправомірного зазіхання державою на ці права позивача у спірних правовідносинах, внаслідок чого належні позивачеві права стають порушеними.

Наявність цих ознак є обов'язковою умовою для одержання особою захисту порушених прав та здійснення державною примусової сили для їх захисту шляхом прийняття адміністративним судом відповідного рішення.

У випадку, якщо позивач не є безпосереднім учасником спірних правовідносин, а дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень в цих відносинах не здійснюють жодного управлінського впливу на позивача, фактично має місце позов, спрямований не на відновлення порушених прав, а на досягнення інших цілей, забезпечення яких не відповідає встановленим ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства.

Таким чином, особа може одержати захист своїх прав в судовому порядку лише в тому випадку, якщо ця особа є учасником відповідних відносин, спір в яких переданий на вирішення суду, і в цих відносинах певним чином були порушені, невизнані або оспорені права цієї особи.

В іншому випадку особа не є носієм порушеного права, а отже вона не є суб'єктом права на судовий захист.

У будь-якому разі обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення його порушених прав, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення має тягнути за собою відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

Вказані висновки узгоджуються з позицією Вищого адміністративного суду, викладеними в ухвалі від 18.08.2015 № К/800/48703/14.

Тому, в даному випадку не можуть порушуватись права позивача з боку відповідача-2 у зв'язку з відсутністю підстав для складання відповідних матеріалів, а саме: Акту №74 про вчинення правопорушення від 11.06.2015, припису №214/П від 11.06.2015 та постанови №53-15 від 26.06.2015 про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства України у сфері охорони культурної спадщини, а відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки обов'язковою умовою визнання протиправними дій є порушення у зв'язку з їх наявністю прав та охоронюваних законом інтересів особи - позивача.

Щодо тверджень позивача, що відповідач неправомірно провів перевірку ТОВ «Оніс», оскільки в цей період діяв мораторій на підставі п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», колегія суддів зважає на наступне.

Так, пунктом 8 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII (далі - Закон №76-VIII) передбачено, що перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців контролюючими органами (крім Державної фіскальної служби України та Державної фінансової інспекції України) здійснюються протягом січня - червня 2015 року виключно з дозволу Кабінету Міністрів України або за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки.

Таким чином, законодавчим органом на період з січня по червень 2015 року встановлено певні обмеження щодо проведення перевірок суб'єктів господарювання всіма контролюючими органами. Однак, такі обмеження згідно із Законом №76-VIII не поширюються на перевірки, які проводяться у вказаний період Державною фіскальною службою України та Державною фінансовою інспекцією України.

Одночасно, Верховною Радою України 28.12.2014 прийнято Закон №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» (далі - Закон №71-VIII), відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень якого у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України. Зазначене обмеження не поширюється:

з 1 січня 2015 року на перевірки суб'єктів господарювання, що ввозять на митну територію України та/або виробляють та/або реалізують підакцизні товари, на перевірки дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску, відшкодування податку на додану вартість;

з 1 липня 2015 року на перевірки платників єдиного податку другої і третьої (фізичні особи - підприємці) груп, крім тих, які здійснюють діяльність на ринках, продаж товарів у дрібнороздрібній торговельній мережі через засоби пересувної мережі, за винятком платників єдиного податку, визначених пунктом 27 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, з питань дотримання порядку застосування реєстраторів розрахункових операцій.

Проаналізувавши наведені правові норми, що прийняті законодавцем одночасно, суд апеляційної інстанції вважає, що норми Закону №76-VIII, зокрема, щодо обмежень у проведенні перевірок, є загальними та стосуються всіх контролюючих органів, тоді як норми Закону №71-VIII, є спеціальними та стосуються контролюючих органів, що забезпечують формування єдиної державної податкової, державної митної політики щодо адміністрування податків, зборів та митних платежів, оскільки критеріями визначення переліку підприємств, на які такі обмеження не поширюються, зокрема, є обсяг доходу за попередній календарний рік, а також певний вид діяльності таких підприємств (виробництво чи імпорт підакцизних товарів).

Саме така оцінка положень вказаних вище нормативних актів робить логічною та послідовною позицію законодавчого органу, яким в один день прийнято різні за змістом норми щодо одних і тих самих правовідносин, зокрема, обмеження повноважень контролюючих органів у проведенні перевірок суб'єктів господарювання.

Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 13.08.2014 №408 «Питання запровадження обмежень на проведення перевірок державними інспекціями та іншими контролюючими органами», надання дозволу на проведення перевірок підприємств, установ, організацій, фізичних осіб - підприємців не потребується у разі, коли такі перевірки проводяться за рішенням суду, на вимогу службових осіб у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України.

Як вбачається з матеріалів справи, перевірка позивача відбувалася на підставі постанови СВ Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 20.05.2015 у відповідності до п. 4 ч. 2 ст. 40, ч. 2 ст. 41, ч. 2 ст. 93 та ст. 110 КПК України, що узгоджується з приписами зазначених правових норм, а відтак, колегія суддів критично оцінює посилання позивача на неправомірність проведення відповідачем перевірки ТОВ «Оніс».

З огляду на зазначене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині визнання протиправною та скасування постанови від 26.06.2015 №53-15 про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства України у сфері охорони культурної спадщини.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Оніс» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 травня 2016 року - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя суддя суддя Л.П. Борисюк Т.Р. Вівдиченко І.Й. Петрик

Повний текст ухвали складено та підписано - 08.07.2016

Головуючий суддя Борисюк Л.П.

Судді: Петрик І.Й.

Вівдиченко Т.Р.