Справа № 826/4420/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2016-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 липня 2016 року № 826/4420/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вищого господарського суду України за участі третьої особи - Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач) з позовом до Вищого господарського суду України (надалі - відповідач або ВГСУ) за участі третьої особи - Державної казначейської служби України (надалі - третя особа), в якому просить:

- визнати протиправними дії ВГСУ щодо відмови в нарахуванні та виплаті вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою;

- зобов'язати ВГСУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу судді у зв'язку з відставкою без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді на час реалізованого права на відставку.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю відмови відповідача у виплаті позивачу вихідної допомоги відповідно до ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» з тої підстави, що на момент звільнення позивача вказана стаття Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виключена відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VІІ.

На думку позивача, втрата чинності Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 № 2862-ХІІ, як і обмеження вихідної допомоги судді Законом України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI до 10 заробітних плат за останньою посадою згідно із Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 № 3668-VІ, так і виключення в подальшому з вказаного Закону статті 136 «Вихідна допомога судді у зв'язку з відставкою» відповідно до Закону України від 27.03.2014 № 1166-VІІ не можуть скасувати вже набуте ним у 1997 році право на одержання вихідної допомоги, гарантоване на той час ч. 3 ст. 43 Закону України «Про статус суддів».

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на доводи, викладені у письмових запереченнях від 20.04.2016 № 01-23/1213/1424/16.

В тексті своїх заперечень представник ВГСУ зазначив про правомірність прийнятого судом рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 від 18.01.2016 щодо нарахування та виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, що оформлене листом від 25.01.2016 № 13-31/108/15. На переконання представника відповідача передбачена ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» виплата пов'язувалась з виходом судді у відставку, а не з набуттям ним певного стажу роботи, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови «Про звільнення суддів» від 12.11.2015 № 788-VІІІ. Якраз на той момент приписи ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» втратили чинність, а тому відповідач правомірно відмовив позивачу у нарахуванні та виплаті такої вихідної допомоги.

Третя особа явку свого представника у судове засідання не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, та жодних пояснень та додаткових документів до суду не подала.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неприбуття представника третьої особи в судове засідання, суд ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення позивача і представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_1 вперше був обраний суддею 20.06.1977.

Постановою Верховної Ради України від 21.06.2001 № 2576-ІІІ ОСОБА_1 було обрано суддею Вищого господарського суду України. На посаду призначений наказом голови Вищого господарського суду України № 301-к від 16.08.2001.

17.07.2015 позивач звернувся із заявою про відставку до Вищої ради юстиції.

Питання про звільнення суддів, зокрема, ОСОБА_1 було винесено на розгляд Верховної Ради України, та 12.11.2015 постановою Верховної Ради України «Про звільнення суддів» № 788-VII ОСОБА_1 звільнено у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Відповідно до вказаної постанови 12.11.2015 наказом Голови Вищого господарського суду України № 447-к від 27.11.2015 позивача звільнено з посади судді Вищого господарського суду України у зв'язку з поданням заяви про відставку.

18.01.2016 позивач звернувся до ВГСУ із письмовою заявою про здійснення йому нарахування та виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за посадою на день досягнення ним 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді згідно з п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України.

Своїм листом від 25.01.2016 № 13-31/108/16 ВГСУ відмовив позивачу у задоволенні заяви від 18.01.2016 про виплату вихідної допомоги, як судді, який вийшов у відставку. Відмова мотивована відсутністю правових умов для нарахування та виплати вихідної допомоги як на момент подання заяви про відставку, так і на момент прийняття рішення про відставку позивача.

Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва за захистом своїх прав та інтересів.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

У відповідності до частини першої статті 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-УІ (в редакціях чинних на момент виникнення спірних правовідносин), суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно статті 111 цього Закону суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

За змістом частини 5 статті 126 Конституції України суддя у разі подання ним заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням звільняється з посади органом, що його обрав або призначив - в даному випадку Верховною Радою України.

Відповідно до частини 3 статті 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Згідно з пунктом 4 параграфу 2.1 розділу II Регламенту Вищої ради юстиції, затвердженого рішенням Вищої ради юстиції від 04.04.2010 № 791/0/15-10 (що діяв до 30.07.2015), розгляд питання про відставку судді включає в себе з'ясування дійсного волевиявлення судді, який подав заяву про відставку, з метою перевірки відсутності стороннього впливу на суддю або примусу.

Пунктом 50 Регламенту Вищої ради юстиції, затвердженого рішенням Вищої ради юстиції від 30.07.2015 № 355/0/15-15 визначено, що підготовка до розгляду Радою питань, пов'язаних із звільненням суддів з посади з підстав, передбачених пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України, здійснюється дисциплінарною секцією Ради, якщо інше не встановлено цим Регламентом.

Наведені правові норми вказують, що Вища рада юстиції за наявності у судді відповідного стажу роботи повноважна перевіряти лише справжність волевиявлення судді, водночас відмовити в задоволенні заяви про відставку з інших підстав Вища рада юстиції не правомочна.

Подібну роль у цьому процесі відведено й Верховній Раді України, оскільки, згідно з положеннями статті 216-1 Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України "Про Регламент Верховної Ради України" від 10.02.2010 № 1861-VI керівництво Верховної Ради України лише забезпечує організацію підготовки цього питання до розгляду на пленарних засіданнях.

Таким чином, подання суддею заяви про відставку за наявності відповідного стажу на посаді судді вказує на реалізацію ним права на відставку.

Нормою частини 1 статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI в редакції Закону від 14.03.2014 № 887-VII було визначено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Разом з тим, Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 № 1166-VІІ (а саме підпунктом 1 пункту 28 цього Закону), який набув чинності з 01.04.2014, виключено вказану статтю 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Як свідчать наявні матеріали справи, заяву про відставку позивач подав 17.07.2015, а фактичне звільнення на підставі постанови Верховної Ради України від 12.11.2015 № 788-VII відбулося 31.12.2015 згідно з наказом голови ВГСУ № 447-к від 27.11.2015. Позивача відраховано зі штату зазначеного суду, про що був вчинений запис №21 від 31.12.2015 в трудовій книжці ОСОБА_1.

Водночас, відповідно до п. 3.2 рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2013 від 19.11.2013 Конституційний Суд вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абзацу другого пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", статті 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці), суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням. Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюється на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці.

Конституційний Суд України відзначив, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізувати інше право (гарантію). Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене статтею 43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення.

Підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді, при цьому не може виокремлюватися певна категорія суддів у відставці, які не мають права на отримання вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку з підстав, не пов'язаних з статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя.

Відтак, враховуючи, що за суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді та такі ж гарантії недоторканності та соціального захисту, як і до виходу у відставку, скасування при виході у відставку гарантованої виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією України та іншими Законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Суд при вирішенні спору також враховує, що позбавлення позивача права на отримання відповідної вихідної допомоги у зв'язку з відставкою суперечить приписам статті 22 Конституції України, відповідно до якої при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що та обставина, що позивач звернувся із заявою про відставку в липні 2015 року, не є підставою для позбавлення ОСОБА_1 права на отримання вихідної допомоги, а відтак протиправною є відмова Вищого господарського суду України щодо виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою.

При цьому згідно з довідкою Вищого господарського суду України від 04.01.2016 року №09.01/27/1 суддівська винагорода ОСОБА_1 станом на 31.12.2015 року становить 31418,40 грн., у тому числі - посадовий оклад - 16536,00 грн., надбавка за вислугу років - 13228,80 грн., відповідно, сума вихідної допомоги має визначатись, виходячи із вказаної суми.

За таких підстав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зобов'язання відповідача виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Водночас суд не погоджується із позовними вимогами в частині виплати саме неоподатковуваної вихідної допомоги, оскільки стаття 136 Закону Україну "Про судоустрій і статус суддів" передбачала, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, однак не містила приписів щодо її оподаткування.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність не виплати вихідної допомоги відповідно до вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, однак, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Вищого господарського суду України щодо виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою.

Зобов'язати Вищий господарський суд України виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу судді у зв'язку з відставкою у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя Є.В. Аблов