Справа № 820/8514/13-а
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2016-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2016 року м. Київ К/800/23879/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Карася О.В.

Олендера І.Я.

за участю секретаря судового засідання: Савченко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк»

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2014 року

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2014 року

у справі № 820/8514/13-а

за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк»

до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління Міндоходів,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Приватна фірма «Орнатус»,

про визнання дій протиправними, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк»; позивач) звернулось до суду з позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління Міндоходів (далі - СДПІ з ОВП у м. Харкові МГУ Міндоходів), в якому просило визнати протиправними дії відповідача щодо невизнання погашеними 1 269 податкових векселів на загальну суму в розмірі 49 374 305,36 грн., виданих Приватній фірмі «Орнатус» при імпорті товарів на митну територію України на користь СДПІ з ОВП у м. Харкові МГУ Міндоходів у період з березня 2007 року по серпень 2007 року.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2014 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2014 року, адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями у справі, позивач оскаржив їх в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2014 року, ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2014 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов.

В запереченні на касаційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а постановлені у справі судові рішення - в силі.

Крім того, СДПІ з ОВП у м. Харкові МГУ Міндоходів заявлено клопотання про заміну відповідача у справі - СДПІ з ОВП у м. Харкові МГУ Міндоходів на Спеціалізовану державну податкову інспекцію з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби у зв'язку з реорганізацією, яке згідно із статтею 55 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає задоволенню.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між позивачем та ПФ «Орнатус» укладено Генеральний договір № А-3/05 від 19 квітня 2005 року про аваль векселів. На підставі вказаного договору ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» у період з березня 2007 року по серпень 2007 року авальовано 1 269 податкових векселів на загальну суму в розмірі 49 374 305,36 грн., що видані ПФ «Орнатус» при імпорті товарів на митну територію України на користь податкового органу.

Протягом березня - серпня 2007 року ПФ «Орнатус» у деклараціях з податку на додану вартість суми, вказані в податкових векселях, у звітному періоді, в якому відбулась їх поставка органу митного контролю, та за якими не прийнято рішення про дострокове погашення, відображала в рядку 19.2 (збільшення податкових зобов'язань з податку на додану вартість). В деклараціях за наступні звітні періоди вказані суми відображались як податковий кредит.

Залишаючи адміністративний позов без задоволення, суди попередніх інстанцій виходили з наступних мотивів, з якими погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до абзацу 7 пункту 11.5 статті 11 Закону України від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 168/97-ВР) якщо платник податку на дату поставки податкового векселя органу митного контролю має підтверджену податковим органом суму бюджетного відшкодування, яка дорівнює або більша ніж сума зобов'язання по такому векселю, платник податку має право включити суму зобов'язань по податковому векселю до складу податкових зобов'язань за звітний (податковий) період, в якому відбулася його поставка органу митного контролю. При цьому податковий вексель вважається погашеним та платник податку має право на включення до складу податкового кредиту суми зобов'язань по податковому векселю у наступному звітному (податковому) періоді.

Таким чином, обов'язковою умовою для виникнення у платника податку на додану вартість права включити суму зобов'язань за податковим векселем до складу податкових зобов'язань за звітний період, в якому відбулась його поставка органу митного контролю, і таким чином погашати податковий вексель, є наявність у такого платника на дату поставки податкового векселя підтвердженої податковим органом суми бюджетного відшкодування, яка дорівнює або більша ніж сума зобов'язання за таким векселем.

При цьому саме собою відображення платником у податковій декларації з податку на додану вартість за звітний (податковий) період, в якому відбулась поставка податкового векселя органу митного контролю, зобов'язань за векселем у складі податкових зобов'язань не є підтвердженням погашення зобов'язань за податковим векселем у такий спосіб, як помилково вважає позивач.

В свою чергу, комерційний банк як гарант повноти і своєчасності оплати авальованого ним податкового векселя відповідно до абзацу 3 пункту 11.5 статті 11 Закону № 168/97-ВР зобов'язаний самостійно заплатити за клієнта (платника) суму податкового зобов'язання за векселем, у разі його непогашення платником у строк, і після цього вимагати відшкодування своїх витрат в установленому порядку.

Зокрема, пунктом 5 Порядку випуску, обігу та погашення векселів, які видаються на суму податку на додану вартість при імпорті товарів на митну територію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 листопада 1997 року № 1104 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що обов'язки з погашення податкового векселя не можуть передаватися іншим особам, незалежно від їх взаємовідносин з векселедавцем. За користування податковим векселем не нараховуються відсотки або інші види плати, передбачені законодавством для інших видів векселів. Протест податкового векселя не здійснюється, сума, зазначена у непогашеному векселі, розглядається як податкова заборгованість, яка погашається у порядку, передбаченому законодавством для погашення податкового боргу.

Отже, податкові векселі в Україні погашаються в указаний термін без їх пред'явлення векселедержателем - податковим органом. На випадок несвоєчасної оплати суми податкового векселя його опротестування не вчиняється. Якщо податковий вексель гарантований авалем комерційного банку, то в разі відсутності необхідних коштів на розрахунковому рахунку платника несплачена сума стягується з банку-аваліста в судовому порядку.

Як з'ясовано судами, відповідачем у зв'язку з невиконанням ПФ «Орнатус» і ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» обов'язків за розглядуваними векселями та спливом строків для сплати грошових коштів до бюджету за ними, здійснювались заходи щодо примусового погашення цих векселів.

Внаслідок наведених обставин з позивача за спірними 1 269 податковими векселями з податку на додану вартість на загальну суму в розмірі 49 374 305,36 грн. фактично стягнуто в примусовому порядку заборгованість за 751 податковим векселем у загальному розмірі 2 957 4397,64 грн. за квітень, травень, липень, серпень 2007 року, тобто непогашеним на час вирішення спору в попередніх судових інстанціях залишився лише 181 податковий вексель на загальну суму в розмірі 6 351 157,34 грн. за березень 2007 року, 204 податкових векселів на загальну суму в розмірі 8 730 128,67 грн. за червень 2007 року та 44 податкових векселів на загальну суму в розмірі 1 364 831,80 грн. за березень 2007 року.

Більш того, судами попередніх інстанцій встановлено, що обставини щодо погашення ПФ «Орнатус» зобов'язань за розглядуваними векселями були предметом судового розгляду у справі № 2-а-1697/08/2070, постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 лютого 2013 року, в якій встановлено, що фірмою не здійснено погашення зобов'язань за оспорюваними векселями в законодавчо встановленому порядку, в зв'язку з чим відсутні підстави для визнання зобов'язань за ними погашеними.

Частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, за змістом цієї норми процесуального права учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи.

Водночас передбачене частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматись судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні.

Проте, для спростування преюдиційних обставин, передбачених частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази.

Втім, у розглядуваній ситуації позивачем на підтвердження своєї позиції не представлено жодного належного доказу.

За наведених обставин, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає постанову Харківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2014 року такими, що прийняті з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав, які могли б призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Замінити в даній справі відповідача - Спеціалізовану державну податкову інспекцію з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління Міндоходів її правонаступником - Спеціалізованою державною податковою інспекцією з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби.

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» залишити без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановленими главою 3 розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Карась О.В.

Олендер І.Я.