Справа № 572/1274/16-а
Суддя: Сидоренко З.С.
Дата ухвалення: 2016-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №572/1274/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2016 року Дубровицький районний суд Рівненської області в складі:

головуючого - судді Сидоренко З.С.,

при секретарі Катюха К.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Сарненському районі про визнання дій протиправними та зобов'язання виплатити кошти,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача Управління Пенсійного фонду України в Сарненському районі та просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати їй пенсії з 01.06.2015 року;

- зобов'язати відповідача з 01.06.2015 року відновити нарахування та виплату їй призначеної пенсії за віком, відповідно до ст.37 Закону україни "Про державну службу" в розмірі, що виплачувався до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року №213-VІІІ.

Свої вимоги мотивує тим, що на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" №213-VІІІ від 02.03.2015 року їй було призупинено виплату пенсії з 01.04.2015 року. Проте, такі дії відповідача є неправомірними, оскільки порушують її право на соціальний захист, гарантоване ст.46 Конституції України, обмеження якого неможливе. Вважає, що з 01 червня 2015 року виплата пенсії, призначеної їй відповідно до Закону україни "Про державну службу" (в редакції, що діяла на час призначення пенсії" підлягає відновленню у зв'язку з відсутністю підстав для її невиплати.

У судове засідання позивач не з'явилася, подавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі..

Представник відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Сарненському районі в судове засідання не з'явився, однак у своїх запереченнях на адміністративний позов просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі посилаючись на слідуюче.

ОСОБА_1 є одержувачем пенсії за віком, призначеної у відповідності до Закону України "Про державну службу". З моменту призначення пенсії і по даний час остання працює на посаді секретаря судових засідань Сарненського районного суду Рівненської області. Враховуючи прийняті Верховною Радою України зміни щодо пенсійного забезпечення працюючих пенсіонерів, у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року пенсія позивачу не виплачувалась через її зайнятість на посаді, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу". Оскільки прийнятий Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року №213-VІІІ є чинним, неконституційним не визнавався, а тому, в аспекті ст.19 Конституції України є обов'язковим для врахування Управлінням Пенсійного фонду України в Сарненському районі з метою реалізації наданих державою повноважень в частині виплати пенсії.

З 01.01.2016 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №911 від 24.12.2015 року, відповідно до якого підставою для припинення виплати пенсії є саме факт роботи особи на посаді державного службовця, а не з правом на призначення пенсії, згідно Закону України "Про державну службу", як це було з 01.04.2015 по 31.12.2015 року.

Тому, дії Управління ПФУ в Сарненському районі щодо зупинення виплати пенсії позивачу в період з 01.04.2015 року по 31.12.2016 року та з 01.01.2016 року по даний час є законними та обґрунтованими.

Суд приходить до висновку, що немає перешкод для розгляду справи у відсутності сторін по справі у порядку письмового провадження на основі наявних у суду матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, давши оцінку доказам, що мають значення для справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 13.06.2007 року перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Сарненському районі Рівненської області та отримує пенсію за віком на підставі Закону України "Про державну службу".

Відповідно до довідки від 25.03.2016 року №64 (а.с.8) ОСОБА_1 на момент призначення пенсії і по даний час працює в Сарненському районному суді Рівненської області на посаді секретаря судових засідань відповідно до наказу №3 від 06.02.1975 року і їй присвоєно 11 ранг державного службовця.

З 01 квітня 2015 року позивачу було припинено здійснення пенсійних виплат на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" №213-VІІІ від 02.03.2015 року (далі - Закон №213-VІІІ).

26 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулася до УПФ України в Сарненському районі Рівненської області із вимогою поновити виплату належної їй пенсії державного службовця з 01 червня 2015 року у зв'язку з тим, що за її посадою таких обмежень не існує.

Письмовою відповіддю від 15.03.2016 року №823/03-29 відповідач повідомив, що враховуючи прийняті зміни щодо пенсійного забезпечення працюючих пенсіонерів, у період з 01.04.2015 року та з 01.01.2016 року по даний час пенсія, яка призначена у відповідності до Закону України "Про державну службу" не виплачується через зайнятість на посаді державного службовця. Тому призупинення виплати пенсії здійснене відповідно до норм чинного законодавства і підстав для відновлення виплати пенсії з 01.06.2015 року немає.

Пенсійне забезпечення громадян України, в тому числі порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та іншими нормативно-правовим актами.

02 березня 2015 року був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213 -VIII, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" були внесені зміни, якими з 01 квітня 2015 року встановлено, що "тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, у період роботи особи (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбаченихзаконами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється."

У відповідності до вказаного Закону №213 -VIII були внесені зміни зокрема й до ст.37 Закону України "Про державну службу", згідно яких тимчасово, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, на яких поширюється дія цього Закону, у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України "Про державну службу", пенсії, призначені відповідно до цієї статті, не виплачуються.

Станом на 01 квітня 2015 року посада, на якій працює ОСОБА_1, дійсно давала право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених спеціальним законом - Законом України "Про державну службу", у зв'язку з чим відповідачем було обґрунтовано припинено виплату їй пенсії з 01 квітня 2015 року.

Проте, відповідно до пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону №213 -VIII у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний в пункті 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закон №213 -VIII щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01 червня 2015 року не прийнятий, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України "Про державну службу" та Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії/щомісячне довічне грошове утримання за цими Законамине призначаються.

Таким чином, з 01 червня 2015 року посада, на якій працює позивач, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених спеціальним законом - Законом України "Про державну службу", у зв'язку з чим відпали передбачені ст.37 Закону України "Про державну службу" (в редакції Закону №213 -VIII) підстави для невиплати пенсії позивачу, призначеної відповідно до вказаного Закону. Тобто, з 01 червня 2015 року перешкоди для виплати позивачу раніше призначеної пенсії відсутні і починаючи з вказаного періоду право позивача на її отримання порушено.

Разом із тим слід зазначити, що з 01 січня 2016 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №911-VIII від 24.12.2015 року (далі - Закон №911-VIII) та до абзацу другого частини першої статті 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" були внесені зміни, якими з 01 січня 2016 року встановлено, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

У зв'язку із зазначеними змінами, відповідач припинив виплату призначеної позивачу пенсії з 01 січня 2016 року.

Однак, згідно з ч.2 ст.3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії, а звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У ст.22 Конституції України зазначено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Пленум Верховного Суду України у п.19 своєї Постанови від 13.06.2007 року №8 "Про незалежність судової влади" роз'яснив, що, відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод.

Зі змісту ст.46 Конституції України вбачається, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" закріплено основоположні принципи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування серед яких є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат.

Відповідно до ст.68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи інших людей.

Отже, фактично позивача позбавлено пенсії у порушення вимог та положень ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в поєднанні зі ст.1 Першого протоколу.

Відповідно до Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі 1 цієї Конвенції.

Таким чином, запроваджені Законом №911-VIII та Законом №213-VIII тимчасові обмеження щодо виплати пенсії особам, що працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу" суперечать ст.ст. 22, 46, 58 Конституції України щодо недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод в тому числі і в сфері соціального захисту та пенсійних виплат та основоположним принципам, закріпленим у Законі України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо рівноправності застрахованих осіб при отриманні пенсійних виплат.

Відповідно до роз'яснень, наведених у пункті 2 Постанови Пленуму Верховною Суду України від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст.22 Конституції Українине допускається (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99 та від 20.03.2002 року № 5-рп/2002).

Конституційний Суд України у рішенні від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження: "звуження обсягу прав та свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики".

Також Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 зазначив, що "невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави". Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є "складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права".

Згідно ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Зокрема, Європейський Суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через принцип юридичної визначеності, згідно якого остаточне рішення суду у справі не може піддаватися сумніву, навіть у разі зміни законодавства (п.п. 51, 52 рішення у справі "Рябих проти Росії" від 24.07.2003 pоку). Крім цього, відповідно до роз'яснення Верховного Суду України № 1-5/400 від 14.07.2006 року, наданого на підставі листа Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини у справі "Качко проти України", реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена в залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як причину невиконання своїх зобов'язань, судами не повинні прийматися до уваги.

Враховуючи викладене, суд вважає, що діями відповідача безпосередньо порушено право позивача на соціальний захист, гарантоване ст.ст.22, 46, 58 Конституції України, ст.14 Конвенції, ст.1 Першого протоколу Конвенції обмеження якого неможливе, враховуючи положення норм вище проаналізованого чинного законодавства.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_1 повинна бути відновлена виплата пенсії, а дії відповідача щодо відмови у поновленні виплати їй пенсії є протиправними. Порушені пенсійні права позивача підлягають судовому захисту шляхом покладення на відповідача обов'язку відновити виплату призначеної позивачу пенсії.

Проте, дослідивши в повному обсязі матеріали справи, судом встановлено, що позовні вимоги починаючи з 01.06.2015 року не підлягають задоволенню входячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Таким чином, правовий припис «в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом» означає, що позов має подаватися лише в тих межах часу, які встановлені законом. Крім того, можливість захисту прав та інтересів залежить від дотримання строків, встановлених на цей випадок законом.

У ч. 2 ст. 99 КАС України встановлено шестимісячний строк для звернення до адміністративного суду, що пов'язане зі специфікою правовідносин, а також має сприяти наданню доказів, підвищує їхню достовірність і тим самим сприяє встановленню істини у конкретній адміністративній справі.

Дана норма закону означає, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Необхідно зазначити, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, що беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки.

Відповідно до ч.1 ст. 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що виноситься ухвала.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом 16.03.2016 року, подавши цей позов більш ніж через шість місяців з моменту порушення, на її думку, прав, свобод та законних інтересів. Клопотання про поновлення пропущеного строку позивач не подавала. Приймаючи до уваги, що позивачем пропущений строк звернення до суду за захистом своїх прав, то порушене право позивача підлягає захисту з 16.09.2015 року.

Таким чином, права ОСОБА_1 слід поновити, визнати противоправними дії управління Пенсійного фонду України в Сарненського районі Рівненської області щодо відмови у поновленні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Сарненського районі Рівненської області, поновити їй виплату пенсії за віком з 16.09.2015 року та виплатити їй належні суми пенсії.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.8, 19, 22, 46, 58, 68 Конституції України, ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.128, 158, 161, 162, 163, 185, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов задоволити частково.

Визнати протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в Сарненському районі Рівненської області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії з 16.09.2015 року.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Сарненському районі Рівненської області з 16.09.2015 року відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 призначеної пенсії за віком, відповідно до ст.37 Закону україни "Про державну службу" в розмірі, що виплачувався до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року №213-VІІІ.

В решті позовних вимог відмовити.

Допустити постанову до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.

Постанова може бути оскаржена сторонами в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Дубровицький районний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Голова Дубровицького

районного суду Сидоренко З.С.