Справа № 591/2314/16-а
Суддя: Бурда Б. В.
Дата ухвалення: 2016-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 591/2314/16-а
Провадження № 2-а/591/270/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2016 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Бурда Б.В,

при секретарі Терещенко М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Сумського обєднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про визнання дій протиправними та спонукання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що 07.04.2016 року вона звернулася до відповідача із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років як працівнику прокуратури на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру». Проте, рішенням відповідача №3297 від 28.04.2016 року їй було в цьому відмолено. Вважає вказане рішення протиправним, оскільки вона має необхідну вислугу років для призначення їй пенсії на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру». Зазначила, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції до внесення змін Законом № 3668-VI, оскільки внесеними вказаним Законом № 3668-VI, а також Законами України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014р. № 76-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. № 213-VIII змінами, на які посилається відповідач, на порушення ст. 22 Конституції України було звужено зміст та обсяг соціальних гарантій працівників прокуратури. Тому, просить скасувати рішення відповідача як протиправне та зобовязати відповідача призначити їй з часу звернення пенсію за вислугу років на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції 1991 року) у розмірі 90 відсотків від розміру місячної заробітної плати.

Представник відповідача позов заперечив, посилаючись на необґрунтованість вимог позивача. Зазначив, що відповідачу відмовлено у призначені пенсії за вислугу років за відсутністю необхідного стажу для призначення зазначеного виду пенсії та у звязку з тим, що гідно Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015, у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії, щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши подані суду докази, суд вважає позов необґрунтованим з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07 квітня 2016 року позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років як працівнику прокуратури (а.с. 14)

Рішенням відповідача від 28 квітня 2016 року № 3297 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» з посиланням на те, що у позивача відсутній необхідний для призначення пенсії за вислугу років стаж роботи, які становить у позивача 20 років 1 місяць 14 днів, тоді як відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років 6 місяців.

Також, відповідач повідомив позивача, що згідно Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015, у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру». (а.с. 13)

На думку суду, дії відповідача з приводу відмови у призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідають вимогам загону з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Згідно з ч. 8 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров'я, у зв'язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв'язку із скороченням кількості прокурорів, у зв'язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед зверненням за призначенням пенсії.

Відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991, № 1789-XII, прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років 6 місяців.

Як вбачається з наданої позивачем довідки (а.с. 20, 37, 38) вислуга років позивача становить 20 років 01 місяць 11 днів, в тому числі на прокурорсько-слідчих посадах 20 років 01 місяць 11 днів, при загальному страховому трудовому стажі 27 років 05 місяців 14 днів.

Таким чином, відповідачем вірно зазначено, що у позивача на день звернення відсутній необхідний стаж для призначення пенсії як відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції закону станом на час звернення із заявою про призначення пенсії).

При цьому слід зазначити, що не має позивач й необхідного розміру вислуги років для призначення пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (1991 року).

Також слід звернути на увагу на те, що із заявою про призначення пенсії за вислугу років позивач звернулася 07 квітня 2016 року, тобто у період коли Закон України «Про прокуратуру» (1991 року) втратив чинність та набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (вступив в дію з 15 липня 2015 року), яким визначено спеціальний вид пенсійного забезпечення для працівників прокуратури України.

Із змісту звернення позивача до відповідача (а.с. 14) не вбачається, що позивач став питання про призначення їй пенсії саме відповідно до положень ст. 50-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (1991 року), а тому відповідач цілком обґрунтовано розглянув заяву позивача на підставі діючих на час розгляду заяви положень закону, що регулює пенсійне забезпечення працівників прокуратури та яким є ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» в редакції закону від 14 жовтня 2014 року.

Окрім того, згідно п. 5 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Зазначені положення Закону України № 213-VIII були чинними на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії та неконституційними (за виключенням положень які обмежували призначення довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів») не визнавалася.

Посилання позивача в обґрунтування своїх вимог на положення Рішень КСУ у справах №8-рп/99 та 5-рп/2002, оскільки вказані рішення не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Так, у Рішенні №8-рп/99 КСУ надав тлумачення положення ст. 22 Закону України «Про міліцію» у звязку з неоднаковою практикою її застосування за колом осіб, яким надаються пільги на оплату житлово-комунальних послуг.

А у рішенні 5-рп/2002 КСУ України зазначив, що «оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається. Зупинення його дії можливе за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України». Тобто Конституційний суд висловився щодо неможливості звуження пільг, компенсацій і гарантій, право на яке виникло у громадянина та якими громадянин вже користується.

В той же час, як встановлено судом, на час внесення до Закону України «Про прокуратуру» (1991 року) змін ( в частині визначення права на пенсійне забезпечення за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років 6 місяців) та на час прийняття Закону України «Про прокуратуру» (2014 року) (якій містить аналогічну норму) позивач не набула право на отримання пенсії за вислугу років на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (1991 року) через відсутність необхідної вислуги років.

Стосовно заяви позивача про звуження її прав, суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 22 Загальної Декларації прав людини кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

У прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини неодноразово визначався принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства. Так, у справі «Сорінг проти Сполученого Королівства» (рішення від 7 липня 1989 року) Європейській суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, повязаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини. А у своєму рішенні у справі «Ріс проти Сполученого Королівства» Європейський суд зазначив, що, зясовуючи, чи існує позитивне зобовязання стосовно людини належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 № 20-рп/2011, визначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадянина та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено і рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 21.10.2004 (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення).

Враховуючи вищенаведене, одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України також зазначив, що передбачені законами соціально - економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Відповідно до приписів ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає обґрунтованим твердження відповідача про неможливість призначення пенсії позивачу згідно Закону України «Про прокуратуру».

У звязку з чим, суд вважає, що відповідач не допустив протиправні дії, а відтак у задоволенні позову належить відмовити.

Керуючись ст. ст. 7-9, 11, 69-71, 256 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову за необґрунтованістю вимог.

Сторони мають право оскаржити постанову суду в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на постанову суду подається до Харківського апеляційного адміністративного суду через Зарічний районний суд м. Суми протягом десяти днів з дня отримання повного тексту копії постанови.

Повний текст постанови суду виготовлено 05 липня 2016 року.

Суддя