Справа № 826/3728/16
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 червня 2016 року 14:10 № 826/3728/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Іщука І.О., при секретарі судового засідання Мині І.І., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовомОСОБА_1

до Генеральної прокуратури України. Генерального прокурора Шокіна В.М.
провизнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій,

за участю представників сторін:

позивач: ОСОБА_1;

від відповідачів 1. 2: Кондратюк Д.А.

На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 29 червня 2016 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини другої статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України. Під час проголошення вступної та резолютивної частин постанови сторонам роз'яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту постанови, визначеного статтею 167 Кодексу адміністративного судочинства України.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Генеральної прокуратури України, Генерального прокурора України Шокіна В.М, в якому просить, з урахуванням уточнених позовних вимог:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення Генерального прокурора України Шокіна В.М. від 08.02.216 р. щодо повторного попередження ОСОБА_1 про вивільнення.

2. Визнати протиправними дії Генеральної прокуратури України щодо повторного вручення ОСОБА_1 08.02.2016 р. проекту незареєстрованого, без додатків, попередження про вивільнення, вже врученого 22.01.2016 р. та його подальшої повторної реєстрації від 08.02.2016 р.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх повністю. Зазначив, що перше «попередження про вивільнення» від 22.01.2016 р. за № 11/1-85 вих.-16 є незаконним та оскаржується позивачем в судовому порядку. Натомість працівниками Генеральної прокуратури України надано позивачу проект «попередження про вивільнення» від 22.01.2016 р. за № 11/1-85 вих.-16, який є ідентичним першому попередженню, що, на думку позивача, є протиправним, оскільки повторне попередження про вивільнення чинним законодавством не передбачено.

Представник відповідачів 1, 2 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні, оскільки дії відповідачів не суперечать чинному законодавству і не порушують трудових прав заявника.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.01.2016 р. працівниками Департаменту кадрової роботи Генеральної прокуратури України було вручено ОСОБА_1 «попередження про вивільнення» від 22.01.2016 р. за № 11/1-85 вих-16 за підписом Генерального прокурора Шокіна В.М. та додаток до нього від 22.01.2016 р. «Вакантні посади центрального апарату Генеральної прокуратури України станом на 22.01.2016 р., які пропонуються» у порядку ст. 49-2 КЗпП України.

Вважаючи вказане попередження незаконним, позивач оскаржив його до суду. Наразі, провадження в адміністративній справі № 826/1005/16 триває. На думку позивача протиправність винесеного попередження про вивільнення полягає у тому, що в день його вручення останньому 22.01.2016 р., Генеральний прокурор України Шокін В.М. службових обов'язків не виконував, а тому не міг підписати попередження про вивільнення.

Як зазначає позивач, 08.02.2016 р. працівниками Департаменту кадрової роботи Генеральної прокуратури України запрошено ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України для ознайомлення із відповідями відмовного характеру на всі його рапорти про переведення на всі раніше запропоновані 22.01.2016 р. посади.

Під час перебування у відпустці, позивач 08.02.2016 р. прибув за місцем виклику. Працівники кадрового підрозділу протягом 5-10 хвилин просили чекати, однак відповіді на раніше написані рапорти не надали. Після цього позивачу було надано копію проекту «попередження про вивільнення» від 22.01.2016 р. за № 11/1-85 вих-16 за підписом Генерального прокурора України Шокіна В.М., однак без дати, номеру, дати скорочення та без додатку та просили ознайомитися з проектом цього документа.

02.03.2016 р. ОСОБА_1 стало відомо, що працівники Департаменту кадрової роботи Генеральної прокуратури України 08.02.2016 р. повторно оформили та зареєстрували копію попередження про вивільнення від 22.01.2016 р. за № 11/1-85 вих-16. З незареєстрованим проектом хотіли його ознайомити 08.02.2016 р.

Відмова позивача від ознайомлення із повторним попередженням зафіксована у акті про відмову в отриманні додаткового попередження про вивільнення від 08.02.2016 р.

Позивач зазначає, що перше та друге попередження про вивільнення є ідентичними, при цьому, перше попередження про вивільнення не було відкликано відповідачем 1, а тому повторне попередження є протиправним.

Окрім того, позивач зазначає, що незаконні дії відповідачів з видання та вручення позивачу попереджень про вивільнення від 22.01.2016 р. та від 08.02.2016 р. також супроводжувались позбавленням ОСОБА_1 роботи.

Так, після попередження про вивільнення позивача, керівництво відділу та управління Генеральної прокуратури України, відповідальні за представництво органів прокуратури та їхніх посадових осіб у суді, дійшли висновку про те, що відносно позивача розпочато процедуру вивільнення, у зв'язку із чим його позбавлено роботи. Крім того, позивач вказує на порушення права позивача на захист від незаконного звільнення.

Вважаючи попередження про вивільнення протиправним, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено судом з 15.07.2015 р. набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р., відповідно до ч. 1 ст. 14 якого загальна чисельність працівників органів прокуратури становить 15 000 осіб із зменшенням кількості прокурорів з 01.01.2018 р. до 10 000 осіб.

На виконання зазначених вимог наказами Генерального прокурора України від 16.07.2015 р. № 55 шц та № 56 шц затверджено нову структуру та штатний розпис Генеральної прокуратури України.

У результаті зміни структури та скорочення кількості прокурорів Генеральної прокуратури України скорочено посаду старшого прокурора в суді управління представництва та організації громадян та держави в суді Головного управління представництва та організації участі у кримінальному провадженні у суді, яку обіймав позивач.

Як вбачається з пояснень представника відповідачів, після підписання Генеральним прокурором України попередження про вивільнення, ОСОБА_1 у телефонному режимі неодноразово запрошувався працівниками відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами Департаменту кадрової роботи для ознайомлення із цим документом. Проте, він запрошення проігнорував, до кадрового відділу не з'явився.

З 11.01.2016 по 15.01.2016 ОСОБА_4 був відсутній на роботі у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю, але після одужання також не з'явився.

Враховуючи неможливість особистого ознайомлення ОСОБА_1 із попередженням про вивільнення в установленому порядку, працівниками відділу роботи з кадрами здійснено виїзд до будівлі Генеральної прокуратури України, розташованої за адресою: м.Київ, вул. Бориса Грінченка, 3Б, де знаходиться робоче місце позивача, і в їх присутності 22.01.2016 р. позивач особисто ознайомився із попередженням про вивільнення із займаної посади. Одночасно, йому було вручено списки вакантних посад, про отримання яких він також особисто розписався.

У зв'язку із тим, що з моменту підписання Генеральним прокурором України попередження і до ознайомлення з ним ОСОБА_1 пройшов тривалий проміжок часу, на попередженні було зазначено ознайомлення працівника 22.01.2016 р. та проставлено відповідний номер реєстрації.

Водночас, оскільки ОСОБА_1 заперечував ґрунтовність отриманого 22.01.2016 р. попередження через перебування Генерального прокурора України у відпустці, ним вдруге було підписано попередження, яке в присутності комісії 08.02.2016 р. оголошено позивачу. ОСОБА_1 від підпису про отримання попередження відмовився, про що складено відповідний акт.

Попередження про вивільнення зареєстровано датою ознайомлення з ним ОСОБА_1 - 08.02.2016 р. за № 11/1-145 вих-16. Відмінностей від попередження від 22.01.2016 р. нове попередження не містило, так як обставини щодо скорочення посади не змінилися. До попередження додано список вакантних посад станом на 08.02.2016 р.

Згідно із положеннями ст. 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Положеннями наведеної статті не встановлено обов'язкової письмової форми попередження працівника про звільнення, так як і не встановлено взагалі жодної форми такого попередження.

Роботодавець самостійно визначає спосіб, в який буде здійснено попередження працівника про наступне вивільнення, при цьому, згідно ст.49-2 КЗпП України обов'язково повинні бути дотримані дві умови: це персональне попередження працівника та дотримання двохмісячного строку попередження.

Згідно положень п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи попереджувався працівник за 2 місяці про наступне вивільнення.

Тому, попередження працівника про звільнення, а саме дотримання роботодавцем персонального попередження працівника та строку попередження не пізніше ніж як за два місяці до вивільнення видання наказу про звільнення працівника, досліджується при розгляді справ про поновлення на роботі.

Згідно зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України предметом розгляду по суті в порядку адміністративного судочинства є не будь-які рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а лише ті, що породжують права та обов'язки учасників спірних відносин.

За змістом цієї норми предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що факт вручення попередження про вивільнення не порушує трудових прав позивача та не може бути оскаржено в окремому порядку.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У позові ОСОБА_1 відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання її повного тексту особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук

Повний текст постанови складено 30.06.2016 р.