Справа № 363/2308/16-а
Суддя: Купрієнко С. І.
Дата ухвалення: 2016-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

"04" липня 2016 р. Справа № 363/2308/16-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 липня 2016 року суддя Вишгородського районного суду Київської області Купрієнко С.І., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Вишгородському районі Київської області про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України у Вишгородському районі Київської області, яка полягає в незаконному призупиненні та невиплаті позивачу, починаючи з червня 2016 року, пенсії за віком, в зв'язку з чим просить зобов'язати відповідача поновити та виплатити належну йому пенсію.

Вказану адміністративну справу розглянуто в порядку ст. 183-2 КАС України.

Представник відповідача надіслав суду свої заперечення, в яких посилався на те, що виплата пенсії позивачеві має бути поновлена в порядку передбаченому Постановою КМУ від 8.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», зокрема відповідним підрозділом з питань соціального захисту після здійснення процедур визначених вказаним нормативно-правовим актом.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Встановлено, що позивач з 1999 року отримував пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_2 від 30.12.2015 року.

ОСОБА_1 є вимушено переміщеною особою з тимчасово непідконтрольній Українській владі території. У зв'язку зі здійсненням антитерористичної операції на Сході України в травні 2014 року був змушений виїхати із м. Горлівка Донецької області до м. Києва, де його взято на облік осіб, переміщених з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, про що 12 листопада 2014 року йому видано відповідну довідку № НОМЕР_1.

7 червня 2016 року позивач змінив своє місце проживання та переїхав до м. Вишгорода Київської області, в якому зараз проживає.

Судом встановлено, що позивач постійно проживає та зареєстрований в передбаченому Законом порядку в АДРЕСА_1.

7 червня 2016 року Управлінням соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області позивачу видано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №.

13 червня 2016 року повивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України у Вишгородському районі Київської області із заявою про зміну місця проживання у зв'язку з переїздом та для продовження виплати пенсії, надавши відповідачу довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 7 червня 2016 року та інші документи необхідні для виплати пенсії.

Листом №92/К-02 від 14 червня 2016 року Управлінням Пенсійного фонду України у Вишгородському районі Київської області позивачу відмовлено в продовженні виплати пенсії з посиланням на те, що подана ним довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не є дійсною без проставляння на її зворотному боці відмітки територіального підрозділу ДМС про реєстрацію місяця проживання, як це передбачено вимогами п. 7.1 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб».

Саме ці обставини стали підставою для відмови позивачеві у відновленні й виплаті пенсії.

Відтак позивач позбавився права на отримання пенсії, яку з червня 2016 року не отримує, в чому йому відповідачем відмовлено.

Вирішуючи вказану справу, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 1 і 3 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Згідно ст. 4 цього Закону виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Виключно цим Законом згідно його ст. 5 визначаються принципи та структура системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, тощо.

Разом з тим одним із суб'єктів системи пенсійного забезпечення в Україні згідно ст. 3 цього Закону є пенсійний фонд, зокрема його уповноважений територіальний відділ - відповідач по справі. Інші суб'єкти системи накопичувального пенсійного забезпечення можуть бути визначені виключно законами України.

Згідно ст. 5 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами передбаченими ст. 7 цього Закону одними з яких є: законодавчого визначення умов і порядку здійснення загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування; державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом; відповідальності суб'єктів системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов'язків.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Отже право громадян на отримання пенсійних виплати за змістом вимог цього Закону є невід'ємним і гарантованим, а належним суб'єктом, що забезпечує виплату пенсії є саме уповноважений територіальний відділ ПФУ.

За змістом розділу VIII цього Закону передбачено, що територіальним органом Пенсійного фонду уповноваженим на призначення, перерахунок, виплату й поновлення виплати пенсії згідно Закону є саме відповідач по справі, а не інші суб'єкти, які в цьому Законі не згадуються.

Згідно п. 7-1 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» уповноважений орган щодня формує та направляє в електронній формі відповідному територіальному підрозділу ДМС перелік осіб, яким видана довідка.

Під час видачі довідки посадова особа уповноваженого органу інформує внутрішньо переміщену особу, про обов'язок повідомити протягом 10 днів відповідному територіальному підрозділу ДМС про фактичне місце проживання, а також про зміну фактичного місця проживання або повернення до покинутого місця проживання.

Територіальний підрозділ ДМС у триденний строк після повідомлення внутрішньо переміщеною особою, про фактичне місце проживання проводить перевірку наведених у довідці відповідних відомостей, проставляє у разі підтвердження таких відомостей на зворотному боці довідки відмітку про реєстрацію місця проживання осіб, зазначених у довідці, та щодня подає в електронній формі уповноваженому органові відповідну інформацію.

Довідка не є дійсною без проставлення на її зворотному боці зазначеної відмітки.

Уповноважений орган вносить інформацію територіального підрозділу ДМС до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб та у разі наявності підстав приймає рішення про зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» частину третю статті четвертої Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» викладено в новій редакції: «Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Форма заяви затверджується центральним органом виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах зайнятості населення та трудової міграції, трудових відносин, соціального захисту, соціального обслуговування населення, волонтерської діяльності, з питань сім'ї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, а також захисту прав депортованих за національною ознакою осіб, які повернулися в Україну».

Водночас, в п. 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Кабінет Міністрів України зобов'язано протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим Законом (з 13.01.2016 року) привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, зокрема стосовно безстроковості дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб.

Проте, на час виникнення спірних правовідносин постанови КМУ, якими у своїй діяльності керуються органи УПСЗН та Пенсійного фонду України не приведені у відповідність з цією нормою Закону, суперечать йому, обмежують і звужують загальновизнані та охоронювані Основним Законом (ст. ст. 3, 24, 25, 33, 64 Конституції України), та чинними Законами України права внутрішньо переміщених осіб, а тому застосуванню судом в цій справі не підлягають.

Саме у зазначеній редакції урядові нормативні акти стали підставою для відмови у виплаті пенсії позивачу.

У той же час постановою КМУ від 8.06.2016 року «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», яка набрала чинності 14.06.2016 року визначено механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Зокрема, вказаним урядовим нормативним актом обов'язок по вирішенню цих питань покладено на комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворені районними, районними у мм. Києві і Севастополі державними адміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад, у місячний строк з дня набрання чинності цією постановою приймають рішення про відновлення або про відмову у відновленні соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, довідки яких недійсні на дату набрання чинності цією постановою, відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого цією постановою, за умови отримання внутрішньо переміщеною особою нової довідки відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб».

Отже запроваджений порядок поновлення виплати пенсії вимогам Конституції та Законів України в сфері пенсійного забезпечення, а також Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» в повній мірі не відповідає, їм суперечить, обмежує права громадян на отримання пенсії.

Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» держава гарантує дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб й зокрема, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно ч. 2 і ч. 3 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Згідно ст. 4 цього Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Статтею 5 цього Закону передбачено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Крім того вказаним Законом частину ч. 2 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» виключено на підставі Закону № 921-VIII від 24.12.2015.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01.11.1996 року роз'яснено, що, виходячи із зазначеного у ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя. При цьому судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного органу підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і Закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить закону, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Проте, постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 (зі змінами та доповненнями) «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» встановлено, що продовження виплати пенсій (щомісячного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо перемішених осіб, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509. Виплата (продовження виплати) пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється в установах публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та з використанням його платіжних пристроїв. Зазначені виплати припиняються з місяця, наступного за тим, у якому завершився строк дії такої довідки, виданої після 09 вересня 2015 року. У разі продовження строку дії довідки зазначені виплати поновлюються з дати припинення їх виплати.

Тобто постановою передбачено обмеження у реалізації громадянами прав на отримання пенсій, гарантованих ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а саме: отримання пенсійних та інших соціальних виплат лише за наявності довідки; лише за місцем перебування таких осіб на обліку; лише через рахунки, відкриті в установах ПАТ «Державний Ощадний банк України» та лише в межах дії довідки.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 21 і 22 Конституції України конституційні права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод не допускається.

Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена. Конституційний принцип правової держави вимагає від неї утримуватися від обмеження загальновизнаних прав і свобод людини і громадянина, в тому числі прав пенсіонерів на отримання пенсії.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему (про що зазначено у рішеннях №8-рп/2005 від 11 жовтня 2005 року та № 6-рп/2007 від 9 липня 2007 року) пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них зокрема, належать й пенсіонери, яким пенсія призначається згідно Закону.

У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів статтею 22 Конституції України не допускається.

Згідно ст. 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, а також основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України, а тому питання як виплати, так і припинення виплати пенсії, є також предметом виключно законів України.

Зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

За загальними засадами й сутністю верховенства права норми Законів України є пріоритетними перед урядовими нормативними актами й мають вищу юридичну силу.

При визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності суди керуються Конституцією України як актом прямої дії.

Разом з тим, слід врахувати і правовий висновок ВСУ висловлений в постанові від 19 травня 2015 року в справі №21-168а15 у якому зазначено, що, виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Використовуючи згаданий правовий підхід до вирішення спору, з огляду на недопустимість дискримінації за будь-якими ознаками, керуючись при цьому верховенством права, суд вважає, що право позивача на отримання пенсії відповідачем порушено.

Отже бездіяльність відповідача щодо незастосування вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та нездійснення ним дій щодо виплати пенсії є протиправною, а ігнорування його права на щомісячне отримання пенсії - неправомірним, як і сам факт призупинення таких виплат, оскільки вказаний Закон є спеціальним та взагалі не передбачає можливість призупинення виплати пенсії, яка призначена та виплачується позивачу в установленому Законом порядку.

Через бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії позивач опинився у вкрай важкому матеріальному становищі, оскільки пенсійні виплати є основним джерелом для його існування, задоволення фізичних потреб у харчуванні, лікуванні, забезпеченні житлом тощо.

Що стосується посилання відповідача на положення Постанови КМУ від 8.06.2016 року № 365, то зазначена позиція спростовується висновками суду викладеними вище, яка суперечить гарантованим і невід'ємним правам людини на отримання пенсії, що не можуть бути обмежені не в правовий спосіб, а тому вказаний нормативний документ не може бути підставою для відмови в задоволенні позову й для відмови в захистові порушених прав особи.

Відтак держава в особі Управління Пенсійного фонду України у Вишгородському районі Київської області всупереч конституційним гарантіям соціального захисту позбавила позивача права на отримання пенсії за віком, призначеної йому ще в 1999 році.

Таким чином судом встановлено порушене право позивача, яке підлягає захистові, а пред'явлений позов про це задоволенню.

Обираючи ефективний спосіб захисту порушеного права, суд вважає, що позивачем у висунутих вимогах обрано прийнятний спосіб захисту, який відповідає Закону, є адекватним змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам спричиненим його порушенням. Саме тому відповідача слід зобов'язати вчинити ті дії, про які просить позивач та у вчиненні яких йому відмовлено.

З метою гарантування дотримання і повного захисту порушених прав, свобод та інтересів особи, суд згідно вимог ч. 2 ст. 11 та ч. 2 ст. 162 КАС України вважає необхідним також визнати протиправним і скасувати рішення відповідача про призупинення (припинення) виплати пенсії позивачеві, оформлене листом від 14.06.2016 року №92/К-02.

Крім того, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 256 КАС України слід допустити негайне виконання постанови суду про присудження виплати пенсій у межах суми стягнення за один місяць.

На підставі викладеного і керуючись статтями 160-163 КАС України,

постановив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України у Вишгородському районі Київської області щодо невиплати, починаючи з червня 2016 року, пенсії за віком ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП-НОМЕР_3).

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України у Вишгородському районі Київської області про призупинення (припинення) виплати пенсії за віком ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП-НОМЕР_3), оформлене листом від 14 червня 2016 року №92/К-02.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Вишгородському районі Київської області поновити та виплатити пенсію за віком ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП-НОМЕР_3).

Допустити негайне виконання постанови про присудження виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня отримання копії постанови в повному обсязі, шляхом подання апеляційної скарги через Вишгородський районний суд Київської області.

Суддя С.І. Купрієнко