Справа № 726/726/16-а
Суддя: Байцар Л. В.
Дата ухвалення: 2016-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/726/16-а
Провадження №2-а/726/5/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2016 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівців у складі головуючого судді: Байцар Л. В. при секретарі Житарь С.А., за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Рутинської Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області про визнання протиправним рішення щодо відмови у виплаті вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ТУ ДСА в Чернівецькій області про визнання протиправним рішення щодо відмови у виплаті вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою.

В позові посилається на те, що 19 квітня 2016 року він звернувся до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області із заявою щодо нарахування та виплати йому вихідної допомоги у розмірі 10 (десяти) місячних заробітних плат за останньою посадою, у зв'язку із відставкою.

Вказує на те, що 25 квітня 2016 року він отримав відповідь від ТУ ДСА України в Чернівецькій області якою йому було відмовлено у реалізації його права, яке було зазначено у його заяві від 19 квітня 2016 року. У вищевказаній відповіді було вказано, що на сьогоднішній день, норми ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», якою регулювались питання виплати судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги, виключені на підставі Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року.

Крім того позові посилається на те, що, у відповіді було зазначено, що якщо вимоги, викладені у зверненні від 19 квітня 2016 року, будуть підтверджені у судовому порядку, територіальне управління розгляне питання щодо виплати йому вихідної допомоги при прийнятті окремої програми щодо фінансування виконавчих листів суддів.

Вказує на те, що 10 січня 1991 року, він приступив до виконання обов'язків судді Садгірського районного суду м. Чернівці, 08 серпня 1996 року, приступив до виконання обов'язків судді Шевченківського районного суду м. Чернівці. Згідно наказу голови Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 березня 2016 року №12-К був звільнений з посади судді Шевченківського районного суду м. Чернівці у зв'язку з виходом у відставку на підставі постанови Верховної Ради України від 04 лютого 2016 року №996-VIII.

Крім цього в позові вказує на те, що з розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання ним щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці вбачається, що такий стаж складає: на посаді народного судді Садгірського районного суду - 5 років 6 місяців 28 днів, на посаді судді Ленінського (Шевченківського) районного суду м. Чернівці - 19 років 7 місяців 21 день, а всього двадцять п'ять років, один місяць, сорок дев'ять днів. На час подання заяви про звільнення його стаж роботи на посаді судді перевищував 25 років. Тобто право на отримання вихідної допомоги судді у зв'язку із відставкою, відповідно до ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції 2011 року) я набув в січні 2011 року. Вихідна допомога виплачується судді, котрий набув право на відставку. Виплата такої допомоги проводиться після реалізації права на відставку.

Вказує на те, що на момент подання заяви про відставку, ч.1 ст.109 Закону передбачала, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, має право подати заяву на відставку. Отже, право на відставку виникає з часу, з якого стаж роботи на посаді судді досяг 20 років. Ця обставина є єдиною умовою набуття права на відставку. Право на відставку я набув ще задовго до подання заяви про звільнення з цієї посади. Факт подання заяви про звільнення є лише доказом реалізації права.

Просить визнати протиправною відмову ТУ ДСА в Чернівецькій області у нарахуванні та виплаті йому вихідної допомоги, у зв'язку з відставкою. Зобов'язати ТУ ДСА в Чернівецькій області нарахувати та виплатити йому вихідну допомогу, у зв'язку з відставкою у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Стягнути з ТУ ДСА в Чернівецькій області на його користь сплачену суму судового збору у розмірі 551,21 грн.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав та дав пояснення аналогічні позовним вимогам.

Представник відповідача Рутинська Ю.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та подала заперечення на адміністративний позов, вважає, що на час звільнення позивача з посади судді були відсутні правові підстави для нарахування та виплати йому вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, в задоволенні позову просить відмовити.

Судом встановлено, що 10 січня 1991 року, ОСОБА_3 приступив до виконання обов'язків судді Садгірського районного суду м. Чернівці, 08 серпня 1996 року, приступив до виконання обов'язків судді Шевченківського районного суду м.Чернівці. Згідно наказу голови Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 березня 2016 року №12-К суддя ОСОБА_3 був звільнений з посади судді Шевченківського районного суду м. Чернівці, у зв'язку з виходом у відставку на підставі постанови Верховної Ради України від 04 лютого 2016 року №996-VIII.

Судом встановлено, що 19 квітня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області із заявою щодо нарахування та виплати йому вихідної допомоги у розмірі 10 (десяти) місячних заробітних плат за останньою посадою, у зв'язку із відставкою.

Судом встановлено, що 25 квітня 2016 року ОСОБА_3 отримав відповідь від ТУ ДСА України в Чернівецькій області, якою йому було відмовлено у реалізації його права, за заявою від 19 квітня 2016 року на на підставі Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року.

Судом встановлено, що згідно розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання ним щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці Шевченківського районного суду м. Чернівці ОСОБА_3 вбачається, що такий стаж складає: на посаді народного судді Садгірського районного суду - 5 років 6 місяців 28 днів, на посаді судді Ленінського (Шевченківського) районного суду м. Чернівці - 19 років 7 місяців 21 день, а всього двадцять п'ять років, один місяць, сорок дев'ять днів. На час подання заяви про звільнення його стаж роботи на посаді судді перевищував 25 років.

Оцінюючи обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Статтею 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

В статті 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI чітко зазначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Частинами 1, 3, 4, 5 ст. 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається ст. 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про вихід у відставку подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України, а суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення. За суддею, звільненим за його заявою про вихід у відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Згідно п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України, суддя звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (діяла до 01.04.2014), судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

У рішенні Конституційного Суду України за №10-рп/2013 від 19.11.2013 р. (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України ст.ст.103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, пп.1 п.2 розділу XII Прикінцеві положення, абз.4 п. 3, абз.4 п. 5 розділу XIIІ Перехідні положення Закону України Про судоустрій і статус суддів) чітко та безальтернативно зазначено, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканості, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

З врахуванням викладеного, суд прийшов до висновку про те, що позивач - ОСОБА_3 має право на отримання вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку.

Відносно доводів представника відповідача щодо відсутності правових підстав для виплати позивачу вихідної допомоги у зв'язку з тим, що станом на день прийняття Верховною Радою України постанови від 04.02.2016 №996-VIII «Про звільнення суддів», якою ОСОБА_3 звільнено у відставку з посади судді Шевченківського районного суду м. Чернівці, стаття 136 Закону «Про судоустрій і статус суддів» втратила чинність у зв'язку з прийняттям Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», суд вважає, що такі посилання є необґрунтованими виходячи з наступного.

Відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України за №1-2/2013 від 03.06.2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України в частині відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень ст.2, абз.2 п.2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи, ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці), в якому Конституційний Суд України вказав, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням. Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості.

Конституційний Суд України також акцентував свою увагу на тому, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізовуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізовувати інше право (гарантію). Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене ст.43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення.

Аналогічна позиція викладена в рішенні Ради суддів України №6 від 05.02.2015, де зазначено, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді, як під час здійснення ним своїх повноважень, так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя. Разом з тим, в цьому рішенні, при розгляді питання гарантій незалежності суддів, їх правового статусу, матеріального та соціального забезпечення, посилаючись на рішення Конституційного Суду України, Рада суддів України вказала про неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно матеріального та соціального забезпечення.

Отже, належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, в тому числі й виплата вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, забезпечення гідного статусу життєвого рівня суддів є обов'язком держави, оскільки суддя, відповідно до ст. 127 Конституції України та ст. 53 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», перебуваючи на суддівській посаді понад двадцять років був обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема: обіймати оплачувані посади по сумісництву, виконувати будь-яку іншу оплачувану роботу чи входити до правлінь комерційно-господарських чи фінансових товариств.

Суд вважає за необхідне зазначити, що підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді, при цьому законодавець не може виокремлювати певну категорію суддів у відставці, які не мають права на отримання вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку з підстав, не пов'язаних із статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя. Таке законодавче регулювання суперечить меті встановлення конституційної гарантії матеріального забезпечення суддів, як елемента їх незалежності.

Враховуючи вищевикладене, а також приймаючи до уваги, що за суддею, який перебуває у відставці зберігається звання судді та такі ж гарантії недоторканості та соціального захисту, як і до виходу у відставку, суд погоджується з доводами позивача на рахунок того, що скасування при виході у відставку гарантованої виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою є обмеженням соціальних гарантій суддів передбачених Конституцією України та іншими законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Судовим розглядом встановлено, що двадцять років необхідного стажу роботи на посаді судді, а отже і право на вихід у відставку з виплатою вихідної допомоги і щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_3 набув у січні 2011 року під час дії ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VІ.

Відтак, суд вважає, що позбавлення позивача права на отримання вихідної допомоги у зв'язку з відставкою, відповідно до ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року, яка діяла на час набуття позивачем такого права на отримання вихідної допомоги, є протиправним та таким, що не відповідає вимогам законодавства України, оскільки положеннями статті 22 Конституції України чітко визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Таким чином, оскільки право на відставку позивач реалізував до набрання чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання», яким було виключено ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову позивача щодо зобов'язання відповідно до ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній на грудень 2013 року.

Суд зазначає, що відповідно до ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання не чинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Тобто, спосіб захисту має враховувати суть правопорушення, допущеного суб'єктом владних повноважень - відповідачем.

Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006 року, суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до приписів ч. 1 ст.244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що належним способом відновлення порушеного права позивача є саме зобов'язання ТУ ДСА в Чернівецькій області нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню в частині зобов'язання ТУ ДСА України в Чернівецькій області нарахувати та виплатити йому вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Керуючись статтями 159-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Позов ОСОБА_3 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області про визнання протиправним рішення щодо відмови у виплаті вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою - задовольнити.

Визнати протиправною відмову ТУ ДСА в Чернівецькій області у нарахуванні та виплаті ОСОБА_3 вихідної допомоги, у зв'язку з відставкою.

Зобов'язати ТУ ДСА в Чернівецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_3 вихідну допомогу, у зв'язку з відставкою у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Стягнути з ТУ ДСА в Чернівецькій області користь ОСОБА_3 сплачену суму судового збору у розмірі 551,21 грн.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного адміністративного суду, через Садгірський районний суд м. Чернівці шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня отримання копії постанови апеляційної скарги.

Головуючий суддя Л. В. Байцар