Справа № 810/1324/16
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2016-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2016 року о/об 14год. 26хв. 810/1324/16

Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Горобцової Я.В., суддів Василенко Г.Ю., Панченко Н.Д.

за участю секретаря судового засідання Тятькова І.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів - ОСОБА_2,

розглянувши у м.Києві у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС»

до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Київській області, Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міністерство фінансів України

про визнання незаконними та скасування рішень, зобовязати вчинити дії, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Київського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» (далі позивач або ТОВ «ВІТАПОЛІС») до Державної фіскальної служби України (далі відповідач-1 або ДФС України), Головного управління ДФС у Київській області (далі відповідач-2 або ГУ ДФС у Київській області), Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області (далі відповідач-3 або ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міністерство фінансів України (далі третя особа), в якому позивач просить суд: рішення (лист) ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 10 вересня 2015 року вих. №10504/10/10-13-11-02-10 визнати незаконним і скасувати; рішення ГУ ДФС у Київській області від 10 листопада 2015 року вих.№2965/10/10-36-11-01-10 про розгляд скарги визнати незаконним і скасувати; рішення ДФС України від 02 лютого 2016 року №2008/6/99-99-11-02-02-15 про результати розгляду скарги визнати незаконним і скасувати; зобовязати ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області включити відомості з поданих ТОВ «ВІТАПОЛІС» () копій записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за податковий період календарний місяць серпень 2015 року, до облікових даних щодо цього товариства у інформаційних базах даних Державної фіскальної служби України.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Державною податковою інспекцією у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області протиправно відмовлено у прийнятті копій записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за серпнеь 2015 року, які були надані позивачем контролюючому органу, на підставі того, що Податковим кодексом України не встановлено обовязку платника податків з 01 січня 2015 року подавати реєстри виданих та отриманих податкових накладних до контролюючого органу. Також позивач вважає, що подання контролюючому органу копій записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за відповідний звітний період є безпосереднім обовязком платника податків, встановленим Порядком ведення реєстру виданих та отриманих податкових накладних, затвердженим наказом Міністерства фінансів України №958 від 22.09.2014, який прийнятий на підставі та на виконання вимог Податкового кодексу України, і, який є невідємною частиною податкового законодавства, що має виконуватися платниками податків згідно з пп.16.1.3 п.16.1 ст. 16 Податкового кодексу України. У звязку з вказаним, позивач вважає, що відсутність у Податковому кодексі України норми про обовязок платника податків подавати копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за відповідний звітний період не свідчить про наявність підстав для невиконання вказаного обовязку, оскільки такий обовязок чітко встановлений частиною податкового законодавства, а саме наказом Міністерства фінансів України № 958 від 22.09.2014.

Крім того, позивач зазначив про безпідставність прийняття Державною фіскальною службою України та Головним управлінням ДФС у Київській області рішень про результати розгляду скарги від 02.02.2016 №2008/6/99-99-11-02-02-15 та від 10.11.2015 вих. №2965/10/10-36-11-01-10 відповідно, оскільки вказані органи державної влади не наділені повноваженнями щодо перегляду рішень територіальних органів ДФС. Також, позивач зазначає про те, що вказані рішення не містять мотивів та висновків, які б підтверджували правомірність відмови ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області щодо прийняття надісланої позивачем копії записів реєстру виданих та отриманих податкових накладних, у звязку з чим скаргу слід вважати задоволеною. В обґрунтування позовних вимог позивач також вказує на те, що Державною фіскальною службою України порушено порядок продовження розгляду скарги позивача, оскільки рішення від 31.12.2015 №28357/6/99-99-11-02-02-15 прийнято ДФС України, а не керівником, що, ну думку позивача, свідчить про задоволення скарги ТОВ «ВІТАПОЛІС» та про скасування рішення Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області від 10.09.2015 №10504/10/10-13-11-02-10.

Заперечуючи проти позову з підстав, викладених в письмових запереченнях відповідачі зазначили, що Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VIII введено систему електронного адміністрування податку на додану вартість, яка забезпечує автоматичний облік в розрізі платників суми податку, що міститься у виданих та отриманих податкових накладних/розрахунках коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних та одночасно скасовано положення Податкового кодексу щодо подання до податкового органу копій реєстрів виданих та отриманих податкових накладних. Відповідачі також вказують на те, що реєстри виданих та отриманих податкових накладних не є податковою звітністю, а тому обов`язок щодо їхнього подання до податкового органу відсутній. У звязку з цим, відповідачі вважають, що ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області було правомірно відмовлено позивачу у прийнятті копій записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за серпень 2015 року.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06 червня 2016 року відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання.

В судовому засідання представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечив та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міністерство фінансів України явку повноважного представника в судове засідання не забезпечило, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Будь-яких заяв або клопотань до суду не подано.

На підставі частини третьої статті 160 КАС України в судовому засіданні 22 червня 2016 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ОСОБА_2 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» зареєстроване як юридична особа, за адресою: 08152, Київська обл., Києво-Святошинський район, місто Боярка, вулиця Територія Технікуму, будинок 16, ідентифікаційний код 34439389.

10 вересня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» звернулося до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області із листом №105/15 до якого були додані копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» (код за ) в електронній формі за звітний податковий період серпень 2105 року на флеш носієві «Kingston» серійний номер 024 ємністю 64 гігабайт у файлі « 389J20151013.ХМL» у кореневій дирекції (папці) з можливістю машинного зчитування через USB.

10.09.2015 ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області листом №10504/10/10-13-11-02-10 відмовлено у прийнятті поданих позивачем копій записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за звітний податковий період серпень 2015 року (а.с. 67).

Відмова мотивована тим, що реєстр виданих та отриманих податкових накладних (за формою «J1201508») до контролюючого органу, починаючи із звітності за січень 2015 року, не подається.

Не погоджуючись із вказаною відмовою позивач 20 жовтня 2015 року оскаржив її до ГУ ДФС у Київській області (скарга №133/15 а.с. 68) на що отримав рішення «Про розгляд скарги» №2965/10/10-36-11-01-11 від 10.11.2015. Цим рішенням ГУ ДФС у Київській області повідомило позивача про відсутність порушень при наданні листа ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 10.09.2015 №10504/10/10-13-11-02-10 про відмову у прийнятті реєстру виданих та отриманих податкових накладних за серпень 2015 року.

21 грудня 2015 року ТОВ «ВІТАПОЛІС» звернулося до Державної фіскальної служби України із скаргою про перегляд і скасування рішення контролюючого органу (вих. №182/15).

За результатом розгляду скарг листом №1945/6/99-99-11-02-02-15 від 08.02.2016 ДФС України повідомило заявнику про те, що рішенням ДФС України №28357/6/99-99-11-02-02-15 від 31.12.2015 продовжено строк розгляду скарги до 15.02.2016.

Рішенням ДФС України від 02.02.2016 №2008/6/99-99-11-02-02-15 рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 10.09.2015 №10504/10/10-13-11-02-10 про відмову у прийнятті реєстру виданих та отриманих податкових накладних в електронному вигляді за серпень 2015 року та рішення (лист) ГУ ДФС у Київській області від 10.11.2015 №2965/10/10-36-11-01-10 про розгляд скарги залишено без змін, а скаргу ТОВ «ВІТАПОЛІС» від 21.12.2015 №182/15 без задоволення.

Також 21 грудня 2015 року позивач звернувся із скаргою про перегляд і скасування рішення контролюючого органу до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (Міністерство фінансів України) (вих. №185/15 а.с.77).

Листом від 06.01.2016 за вих. №31-11120-09-10/518 Міністерство фінансів України направлено скаргу за належність для розгляду та надання відповідей заявнику.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 201.15 ст. 201 Податкового кодексу України в редакції до 01.01.2015 платник податку повинен був вести реєстри виданих та отриманих податкових накладних в електронному вигляді та щомісячно подавати до контролюючого органу копії записів у них.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71 VIII, який набрав чинності з 01.01.2015, внесено зміни до положень Податкового кодексу України, у тому числі і до п.201.15 ст. 201 Податкового кодексу України.

Так, зокрема, з 01.01.2015 відповідно до п. 201.15 ст. 201 Податкового кодексу України зведені результати обліку операцій з постачання та придбання товарів/послуг, які підлягають оподаткуванню, а також які не є обєктами оподаткування та звільнені від оподаткування згідно з розділом V Кодексу, відображаються платником податку в податкових деклараціях.

Отже, враховуючи вищенаведені положення законодавства, суд дійшов висновку про те, що з 01.01.2015 Податковим кодексом України не передбачено обовязку платників податків подавати контролюючим органам копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за відповідний звітний період.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування рішення (лист) Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області від 10.09.2015 вих. №10504/10/10-13-11-02-10 зазначає про те, що обовязок платника податків подавати до податкового органу копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних передбачений положеннями Порядку ведення реєстру виданих та отриманих податкових накладних, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №958 від 22.09.2014, що прийнятий на виконання положень Податкового кодексу України.

У звязку з цим, позивач вважає, що ТОВ «ВІТАПОЛІС» зобовязано на виконання вимог вказаного Порядку подавати податковому органу копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за відповідний податковий період, навіть у тому випадку, якщо в Податковому кодексі України така норма не передбачена.

Щодо таких тверджень позивча суд зазначає, що відповідно до п. 1 Розділу І Порядку ведення реєстру виданих та отриманих податкових накладних, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 958 від 22.09.2014, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2014 р. за №1228/26005 (далі Порядок № 958) реєстр є формою для запису (реєстрації) виданих та отриманих податкових накладних.

Пунктом 2 Розділу І Порядку № 958 встановлено, що реєстр ведеться особами, зареєстрованими як платники податку на додану вартість.

Згідно з п. 3 Розділу І Порядку № 958 реєстр ведеться в електронному вигляді у затвердженому форматі та за власним бажанням платника у паперовому вигляді.

Усі графи Реєстру, що мають вартісні показники, заповнюються в гривнях з копійками.

Платники податку щомісяця в строки, передбачені для подання податкової звітності (календарний місяць), у тому числі ті платники податку, для яких встановлено звітний податковий період - квартал, подають контролюючому органу копії записів у Реєстрах за такий період в електронному вигляді. Копії записів у Реєстрах подаються за допомогою телекомунікаційних мереж загального користування з використанням надійних засобів електронного цифрового підпису (за умови отримання їх у визначеному законодавством України порядку) у затвердженому форматі.

Отже, Порядком № 958 дійсно передбачено обовязок платників податків подавати до податкового органу копії записів у реєстрах виданих та отриманих видаткових накладних.

Разом з тим, суд звертає увагу на тому, що положеннями Податкового кодексу України не передбачено обовязку платників податків подавати контролюючому органу разом з податковою звітністю копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за відповідний звітний період.

На думку суду, вказана конкуренція норм має розвязуватися за загальнотеоретичними правилами вирішення колізій, а саме: ієрархічні колізії при суперечності правових норм підлягають подоланню шляхом застосування колізійного принципу lex superior derogat inferiori (лат. вищий за силою закон відміняє закон, нижчий за силою). Колі зійний принцип lex superior ґрунтується на закономірностях побудови ієрархічної системи законодавства та принципі законності, який, у тому числі, передбачає, що норми акта нижчестоящого органу не повинні суперечити нормам акта вище стоящого органу, а отже, у випадку колізії саме норма акта вищестоящого органу і повинна бути застосована. Таким чином, колізійний принцип lex superior варто розглядати як конкретизацію принципу законності в правозастосовній сфері.

При цьому, суд звертає увагу на те, що в самому наказі Міністерства фінансів України № 958 від 22.09.2014 чітко вказано, що він прийнятий відповідно до пункту 201.15 статті 201 розділу V Податкового кодексу України, редакція якого станом на 22.09.2014 передбачала обовязок платника податків подавати контролюючому органу копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за звітний період в електронному вигляді.

Зміна редакції Податкового кодексу України та звільнення внаслідок цього платників податків від обовязку подавати контролюючому органу копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних нівелює такий обовязок, визначений у підзаконному правовому акті, а саме Порядку №958.

Вказаний висновок суду відповідає приписам пункту 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, в якому передбачено, що у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Також, пунктом 1.1 ст. 1 Податкового кодексу України встановлено, що Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Отже, наведене свідчить про те, що права та обовязки як податкових органів, так і платників податків встановлюються виключно на рівні Податкового кодексу України.

Податковий кодекс України не містить положень, які б надавали можливість в межах інших нормативно-правових актів встановлювати додаткові права та обовязки для платників податків, які не передбачені в Кодексі.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до пункту 9 розділу II Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71 VIII Кабінет Міністрів України зобовязано протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Отже, вказані обставини, свідчать про те, що норми Порядку ведення реєстру виданих та отриманих податкових накладних, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 958 від 22.09.2014, повинні бути узгоджені з нормами Податкового кодексу України.

У звязку з цим, колегія суддів вважає, що будь-яким іншим нормативно-правовим актом в сфері податкового законодавства, зокрема, в даному випадку, Порядком № 958, не можуть встановлюватись додаткові права та обовязки для платників податків.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що платники податків, починаючи з 01.01.2015 не зобовязані подавати контролюючому органу копії записів в реєстрах виданих та отриманих податкових накладних, оскільки такий обовязок не передбачений в межах Податкового кодексу України.

Крім того, суд звертає увагу на те, що Податковим кодексом України також не встановлено обовязку і податкових органів приймати у платників податків копії записів в реєстрах виданих та отриманих податкових накладних, що на думку суду, свідчить про відсутність механізму подачі/прийому вказаних документів.

Під час розгляду справи позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які обґрунтовують його позицію щодо наявності у ТОВ «ВІТАПОЛІС» обовязку подавати контролюючому органу копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за відповідний звітний період.

Поряд з цим представник позивача не надав суду пояснень щодо того, якими саме положеннями Податкового кодексу України встановлено обовязок платника податків подавати копії записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за відповідний звітний період та щодо того, в які саме інформаційні бази даних Державної фіскальної служби України мають бути внесені відомості з відповідних записів, а також не надав пояснень щодо того, чи існують такі бази даних взагалі та яким нормативним чи відомчим актом передбачено ведення таких баз.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що Державною податковою інспекцією у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київські області було правомірно відмовлено позивачу у прийнятті копій записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за серпнеь 2015 року.

У звязку з цим, позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування рішення (листа) Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області від 10.09.2015 вих. №10504/10/10-13-11-02-10 не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобовязання ДПІ у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області включити відомості з поданих ТОВ «ВІТАПОЛІС» копій записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за податковий період серпень 2015 року до облікових даних позивача у інформаційних базах даних Державної фіскальної служби України, то суд звертає увагу на те, що вказана вимога є похідною від вимоги позивача про визнання незаконним та скасування рішення (листа) Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області від 10.09.2015 вих. №10504/10/10-13-11-02-10.

Оскільки судом було встановлено правомірність відмови ДПІ у Києво-Святошинського району ГУ ДФС у Київській області у неприйнятті копій записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних та правомірність прийняття ДПІ у Києво-Святошинського району ГУ ДФС у Київській області оспорюваного рішення, суд дійшов висновку про відсутність підстав щодо задоволення вимог позивача в частині зобовязання ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області включити відомості з поданих ТОВ «ВІТАПОЛІС» копій записів у реєстрах виданих та отриманих видаткових накладних за податковий період серпень 2015 року до облікових даних позивача у інформаційних базах даних Державної фіскальної служби України.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з підпунктом 21.1.1 пункту 21.1 статті 21 ПК України посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Відповідно до частини 1 статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Враховуючи те, що жодним актом законодавства не передбачено обовязку контролюючих органів по включенню відомостей з поданих платником податків копій записів у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних до облікових даних такого платника податків у інформаційних базах даних Державної фіскальної служби України, суд не вбачає правових підстав для спонукання відповідача-3 вчинити дії, не передбачені законодавством, оскільки наведене є прямим порушенням частини 1 статті 19 Основного Закону.

При цьому, суд зауважує, що передумовою задоволення позову про спонукання відповідача вчинити певні дії є або наявність нормативно-правового акта, яким передбачений обовязок субєкта владних повноважень вчинити такі дії, від здійснення чого він ухиляється, або факт обєктивного порушення права позивача внаслідок невчинення таких дій, підтверджений належними доказами.

Наявність будь-якої з цих умов позивачем під час розгляду справи суду не доведена.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Вказане положення відповідає статті 55 Конституції України, якою закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Конституційний Суд України в рішенні у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_3, ОСОБА_4 та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) від 25 грудня 1997 р. зазначив, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Отже, за змістом вищенаведених статей КАС України порушення права чи законного інтересу або спір щодо них повинні існувати на момент звернення до суду. Якщо в результаті розгляду справи виявиться, що порушення відсутнє, суд має відмовити в позові.

Проте, під час розгляду справи позивачем не було надано суду жодного доказу (у тому числі не надані пояснення), які б підтверджували, що неприйняття контролюючим органом копій записів у реєстрах виданих та отриманих видаткових накладних порушує право, свободу чи інтерес позивача.

Щодо позовних вимог позивача про визнання незаконними та скасування рішення Головного управління ДФС у Київській області про результати розгляду скарги від 10.11.2015 вих. №2965/10/10-36-11-01-10 та рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 02.02.2016 №2008/6/99-99-11-02-02-15, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.56.1 ст. 56 ПК України, рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення (п.56.2 ст. 56 ПК України).

Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується (п.56.3 ст. 56 ПК України).

Контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку (п.56.8 ст. 56 ПК України).

Відповідно до п. 56.9 ст. 56 Податкового кодексу України керівник (його заступник або інша уповноважена посадова особа) відповідного контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи), така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи) про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.

Аналіз вищезазначеної норми свідчить про те, що рішення контролюючого органу можуть бути оскаржені в адміністративному порядку шляхом подання скарги платника податків. При цьому, контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги.

Тобто, стаття 56 Податкового кодексу України встановлює порядок та строки оскарження рішень, прийнятих контролюючим органом.

Посилаючись на порушення Державною фіскальною службою України вимог чинного законодавства під час розгляду адресованої їй скарги, позивач стверджує, що цей орган взагалі позбавлений повноважень на розгляд таких скарг.

Так, як було зазначено вище, відповідно до п. 56.3 ст. 56 ПК України скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

При цьому, згідно з п. 55.2 ст. 55 ПК України контролюючими органами вищого рівня є: центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, - для контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць; контролюючі органи в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональні територіальні органи - для державних податкових інспекцій, які їм підпорядковуються.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 р. № 236 (далі Положення № 236), Державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Згідно з п.1 Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 375 (в редакції, чинній на момент винесення спірних рішень) (далі Положення № 375) Міністерство фінансів України (Мінфін) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Мінфін є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову та бюджетну політику, державну політику у сфері організації та контролю за виготовленням цінних паперів, документів суворої звітності, державну політику у сфері державного пробірного контролю, бухгалтерського обліку, випуску і проведення лотерей, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю, казначейського обслуговування бюджетних коштів, запобігання і протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та забезпечує формування та реалізацію єдиної державної податкової, митної політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, державної політики у сфері видобутку, виробництва, використання та зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння, їх обігу та обліку.

Одним з основних завдань Мінфіну України, згідно з п. 3 Положення №375, є забезпечення формування та реалізації єдиної державної податкової і митної політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, державної фінансової політики у сфері співробітництва з іноземними державами, банками і міжнародними фінансовими організаціями, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, державної політики у сфері видобутку, виробництва, використання та зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння, їх обігу та обліку.

У позвоній заяві позивач зазначає, що Державна фіскальна служба України є органом, який лише реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, проте не забезпечує її формування (таким органом є Мінфін України), а тому позбавлений права на розгляд скарг, поданих платниками податків в порядку статті 56 Податкового кодексу України.

Проте, суд не може погодитися з таким тлумаченням позивачем норм чинного законодавства оскільки згідно з вищевказаним Положенням №375 Мінфін України забезпечує формування та реалізує державну фінансову та бюджетну політику, у той час як відповідно до п. 3 Положення №236 одним з основних завдань ДФС України є, зокрема, внесення на розгляд Міністра фінансів України пропозицій щодо забезпечення формування державної податкової політики та державної політики у сфері державної митної справи.

Таким чином, відповідні висновки позивача суперечать положенням чинного законодавства, оскілкьи саме Державна фіскальна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, що наділяє відповідача-1 повноваженнями на розгляд в порядку статті 56 ПК України скарг на рішення контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць.

З аналогічних підстав суд вважає необґрунтованими твердження позивача щодо відсутності у ГУ ДФС у Київській області повноважень на розгляд скарги на рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області.

При цьому, під час судового розгляду справи, представник позивача не надав суду аргументованих пояснень, чому ТОВ «ВІТАПОЛІС» зверталось саме до Головного управління ДФС у Київській області та Державної фіскальної служби України зі скаргами, якщо на його думку, ці державні органи не наділені відповідними повноваженнями.

Крім того, як вбачається з позовної заяви, позивачем було зазначено про те, що Державною фіскальною службою України було порушено порядок продовження розгляду скарги позивача, оскільки, рішення №28357/6/99-99-11-02-02-15 від 31.12.2015 було прийнято ДФС України, а не керівником.

Проте, суд не погоджується з вказаною позицією, оскільки відповідне рішення підписане першим заступником Голови Державної фіскальної служби Україна, ОСОБА_5, тобто заступником її керівника. Позаяк відповідно до абз. 1 п.56.9 ст. 56 ПК України передбачено, що керівник (його заступник або інша уповноважена посадова особа) відповідного контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податкі до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

За змістом цієї норми предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 8 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Частиною 1статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Отже, рішення суб'єкта владних повноважень є таким, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, таке рішення прийнято владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції, а по-друге, оспорюване рішення є юридично значимим, тобто таким, що має безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку.

Позивач не зазначає, яким чином рішення ДФС України та ГУ ДФС у Київській області, прийняті за результатами розгляду скарг, порушують його права, враховуючи можливість оскарження рішення контролюючого органу, що було предметом розгляду скарг, у судовому порядку.

Отже, рішення про результати розгляду скарг не є юридично значимими для позивача, оскільки не мають безпосереднього впливу на суб'єктивні права та обов'язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов'язку, отже самі по собі не породжують для позивача настання будь-яких юридичних наслідків та не впливають на його права та обов'язки, що виключає передумови для здійснення захисту права або законного інтересу позивача шляхом скасування таких рішень, а тому відповідні позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Таким чином, враховуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності правових підстав для скасування рішення Головного управління ДФС у Київській області про результати розгляду скарги від 10.11.2015 вих. №2965/10/10-36-11-01-10 та рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 02.02.2016 №2008/6/99-99-11-02-02-15, у звязку з чим суд також не вбачає підстав для задоволення вимог позивача і в цій частині.

Відповідно до ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві вимоги позивача є такими, що не підлягають до задоволення.

Керуючись ст. ст. 69-71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. Горобцова

Судді Г.Ю. Василенко

ОСОБА_6