Справа № 815/1511/16
Суддя: Гусев О. Г.
Дата ухвалення: 2016-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1511/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Гусева О.Г.,

суддів: Аракелян М.М., Завальнюк І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, рішення Державної міграційної служби України, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До суду звернувся ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому зазначив, що є громадянином Сирійської Арабської Республіки, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач не може повернутися до країни своєї громадянською належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства. Як зазначає позивач, він являється мешканцем області Латакія, яка є об'єктом постійних обстрілів, одним з епіцентрів збройного протистояння. Позивач побоюється стати жертвою не вибіркового насилля. Війна в країні відбувається з численними порушеннями прав людини, зокрема, мирного населення, тому неможливо підтримувати жодну із сторін конфлікту, у зв'язку з цим Позивач не бажає приймати в цьому участь. Саме тому Позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через приналежність до окремої соціальної групи - особи, що ухиляються від несення військової служби.

Вважаючи себе біженцем позивач у 2015 році звернувся з заявою до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, однак 09 листопада 2015 року Наказом №212 Головним управлінням ДМС України було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту..

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач оскаржив Наказ ГУ ДМСУ від 09.11.2015 року в адміністративного порядку на підставі ч.1 ст.12 Закону України „Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року до вищестоящого органу - Державної міграційної служби України. Скарга була направлена до ДМСУ 16 листопада 2015 року.

25.03.2016 року Позивач отримав Повідомлення видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області за №10 від 21.03.2016 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту га підставі рішення ДМС України від 01.03.2016 року №12-16.

Позивач вважає рішення ДМСУ та Наказ ГУ ДМСУ незаконними та такими, що підлягають скасуванню з підстав викладених в адміністративному позові та письмових поясненнях..

У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, просили задовольнити позов у повному обсязі. Не заперечували проти розгляду справи в порядку письмового провадження

Представник відповідачів позов не визнав, заперечував проти вказаного адміністративного позову з підстав викладених у письмових запереченнях, залучених до матеріалів справи. 16 червня 2016 року надав клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Протокольною ухвалою суду від 16.06.2016 року, розгляд справи призначений на 22.06.2016 року, в порядку письмового провадження, відповідно до положень ч.4 ст. 122, ч. 6 ст. 128 КАС України.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд встановив, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Сирії, уродженцем м.Латакія, с.Біт Ана. За національністю араб, за віросповіданням мусульманин-шиїт. Рідна мова - арабська, вільно володіє англійською та російською мовами. За сімейним станом неодружений. ОСОБА_1 має вищу освіту, яку він отримав в університеті "Тишрін" (Сирія, м. Латакія) в період з 2002 по 2007 рік. Протягом 2010 - 2012 років позивач навчався на підготовчих відділеннях вищих навчальних закладів на території України в м.Одесі, навчання не закінчив через фінансові проблеми. ОСОБА_1 не є членом жодної політичної, громадської або молодіжної організації. В країні громадянського походження залишились близькі родичі позивача, а саме: батько - ОСОБА_4 1954р.н., мати - ОСОБА_10 1966 р.н., два брати - ОСОБА_5 1990 р.н. та ОСОБА_6 1990 р.н., сестра - ОСОБА_7 1989 р.н.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 вибув з батьківщини 15.10.2010 року повітряним шляхом авіарейсом м.Алеппо (Сирія) - м.Одеса (Україна), на підставі національного паспорту НОМЕР_1 та оформленої студентської візи типу НОМЕР_2 на навчання в Одеській державній академії холоду. Перетнув державний кордон України легально.

Вперше позивач звернувся із заявою про надання статусу біженця до ГУ ДМС України в Одеській області. Рішенням ДМС України від 22.07.2013 року №433-13 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач оскаржив дане рішення міграційної служби та постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2013 року адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково, скасовано рішення від 22.07.2013 року №433-13 та зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням ДМС України було подано апеляційну скаргу.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.01.2014 року апеляційна скарга ДМС України була залишена без задоволення.

На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2013 року, ДМС України було прийнято рішення від 20.03.2014 року №30-14 про повторний розгляд заяви позивача. За результатами повторного розгляду заяви ДМС України вдруге було прийнято рішення від 05.03.2015 року №154-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що свідчить про відсутність будь-яких ново виявлених обставин з позиції надання позивачу міжнародного захисту в Україні.

Позивачем було оскаржено рішення ДМС України від 05.03.2015 року №154-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.08.2015 року по справі №815/4571/15 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без розгляду через пропуск законного строку на оскарження та відсутність підстав для визнання причин пропуску поважними.

Вдруге позивач звернувся до ГУ ДМСУ в Одеській області 09.11.2015 року. В обґрунтування свого звернення позивач зазначив, що в Сирії дуже ускладнились економічні та політичні умови. В селі позивача зруйнували дім його родини. Почались повітряні напади, знищені шляхи та будинки. Позивач зазначив, що він залишився без місця проживання, його батьки втекли в Туреччину. Один з братів служить декілька років в армії. Позивач зазначає, що якщо він повернеться на батьківщину то буде воювати в Сирійській армії або з іноземними бойовиками, оскільки його вважають зрадником. у зв'язку із чим він просив надати йому додатковий захист в Україні поки не стабілізувалась війна в Сирії..

За результатами розгляду заяви позивача, 09.11.2015 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2015OD0333, яким рекомендовано прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_1, оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону України „Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту" та нововиявлених обставин, приймаючи до уваги попередні рішення ДМС про відмову у визнанні біженцем або додаткового захисту, на підставі п.6 ст.5 Закону України „Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту".

09 листопада 2015 року Наказом №212 Головним управлінням ДМС України було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

16 листопада 2015 року позивачем було подано скаргу на Наказ №212 від 09.11 2015 року, в якій просив скасувати вказаний наказ та зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській області прийняти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

29 лютого 2016 року за результатами розгляду скарги було складено висновок о/с №2015OD0333 яким рекомендовано відхилити скаргу позивача на рішення ГУ ДМС України в Одеській області про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

01 березня 2016 року ДМС України було прийнято рішення №12-16 про відхилення скарги позивача на Наказ ГУ ДМС в Одеській області від 09.112015 року №212 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирії ОСОБА_1.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначені рішення обґрунтованими, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до органів міграційної служби, мотивуючи свою заяву неможливістю виїзду на батьківщину через те, що ситуація в країні походження суттєво погіршилась та у зв'язку з тим, що якщо він повернеться на батьківщину то буде воювати в Сирійській армії або з іноземними бойовиками.

Оцінюючи обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність фактичних обставин, які б безумовно підтверджували ймовірність позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Також, судом не встановлено жодних підстав та доказів, які б свідчили, що при поверненні до країни громадської належності позивач може стати жертвою переслідувань, а побоювання бути призваним у Збройні сили не свідчить про можливість стати жертвою переслідувань та відповідно давати підстави для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В той же час сирійською владою в 2015 році видано низку нормативно-правових актів щодо амністії в'язнів, політв'язнів та дезертирів. Президентом Сирії Башша Аль-Асад підписано Указ № 32 про надання амністії та звільнення від відповідальності за ухилення від призову до лав збройних сил для всіх громадян як в країні, так і поза її межами, а також за злочини, передбачені Законом "Про військовий обов'язок та військову службу", скоєні до 25.07.2015 р.

З огляду на вищевикладене, побоювання позивача бути притягнутим до відповідальності або призваним до армії є безпідставними та не ґрунтуються на фактичних обставинах.

При цьому суд враховує, що сирійське законодавство передбачає, що під час бойових дій чоловіки мають офіційні підстави для отримання відстрочки від армії. Відстрочку можливо отримати як на території Сирії, так і за кордоном, у т.ч. в Україні. Зазначена процедура можлива при зверненні сирійців до дипломатичних установ, якими є посольство у м. Києві та генеральне консульство у м. Одесі.

У свою чергу, в м. Одесі відповідальним за зазначені заходи є ОСОБА_9 - лідер сирійського земляцтва, полковник сирійської спецслужби. Відстрочка можлива за деякими обставинами: при одруженні з громадянкою України, при навчанні у ВНЗ України, при наявності в родині одного сина, а також в умовах сплати відповідного митна (від 250 до 500 дол. США). Зазначена сума дозволяє отримати відстрочку на 1 рік. Крім цього, існують можливості сплати одноразового мита за відстрочку на все життя.

Вирішуючи спір, суд враховує, що позивач востаннє виїхав з Сирії у 2010 році легально на підставі національного паспорту та студентської візи. На території України позивач з 15.10.2010 р. знаходився нелегально, а за захистом звернувся лише 05.09.2012 р., тобто через 2 роки після потрапляння на територію України Зазначені обставини свідчать про те, що звернення обумовлено бажанням легалізувати своє перебування в Україні та доводить відсутність жодних проблем, які б могли бути пов'язані з певними переслідуваннями позивача з боку державних органів Сирії. При цьому позивач в 2012 р. звертався до посольства Сирії в Україні та продовжив термін дії власного національного паспорту.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що позивач не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяв про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність своїх рішень.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Також суд враховує, що позивачу було двічі відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до рішення ДМС України від 22.07.2013 року №433-13 та від 05.03.2015 року №154-15.

Крім того, позивачем в заяві до ГУ ДМСУ в Одеській області від 09.11.2015 року не було наведено нововиявлених обставин або матеріалів, що підтверджують обґрунтованість побоювань шодо повернення до своєї країни походження.

Згідно п. 6 ст.5 ЗУ Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що позивач не навів нововиявлених фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяв про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність своїх рішень.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 6-9, 11, 71, 86, 122, 128, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, рішення Державної міграційної служби України, зобов'язання вчинити певні дії.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання постанови у порядку ст.160,167,185-187 КАС України.

Головуючий суддя О.Г. Гусев

Суддя М.М. Аракелян

Суддя І.В. Завальнюк