Справа № 2а-18312/11/2670
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2012-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 березня 2012 року № 2а-18312/11/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Катющенка В.П., суддів: Добрівської Н.А., Пащенка К.С., при секретарі судового засідання Тимошенко К.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особа про Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України, Апеляційного суду м.Києва, Міністерство фінансів України визнання частково нечинним наказу про звільнення, визнання нечинним наказу про внесення змін до наказу про звільнення, про внесення змін щодо підстав звільнення та про стягнення вихідної допомоги,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, в якому, з наступними уточненнями, просила:

- визнати нечинним пункт 1 наказу Апеляційного суду міста Києва №382-ОС від 22 червня 2011 року в частині підстави відрахування із штату суддів, а саме: «відрахувати зі штату суддів судової колегії у кримінальних справах Апеляційного суду м.Києва суддю Таргоній Світлану Василівну 22 червня 2011 року у звязку з досягненням шістдесяти пяти років»;

- зобовязати Апеляційний суд м.Києва внести до п. 1 наказу №382-ОС від 22 червня

2011 року в частину підстави звільнення ОСОБА_1 наступну зміну:

«відрахувати із штату суддів судової колегії у кримінальних справах Апеляційного

суду м.Києва суддю Таргоній Світлану Василівну 22 червня 2011 у відставку у

звязку з досягненням шістдесяти пяти років»;

- визнати нечинним наказ Апеляційного суду міста Києва №537-ОС від 15 серпня

2011 року про скасування п.2 до наказу від 22.06.2011 року №382-ОС «Про звільнення

ОСОБА_1В.», а саме: «Відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського

обліку та звітності Апеляційного суду м.Києва виплатити ОСОБА_1 грошову

допомогу у розмірі десяти посадових окладів»;

- визнати протиправними дії Державної судової адміністрації України щодо відмови

у виплаті вихідної допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів за останньою

посадою;

- зобовязати Державну судову адміністрацію України нарахувати та виплатити

ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі десяти місячних заробітних

плат за останньою посадою.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що має право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, однак, таку допомогу не отримала. Крім того, позивач вважає, що в оскаржуваному наказі пропущено словосполучення «у відставку», що порушує право позивача на отримання вихідної допомоги.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач Державна судова адміністрація України, зазначила, що вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою виплачується судді, який вийшов у відставку. Водночас, позивач була звільнена з посади у звязку із досягненням шістдесяти пяти років, а тому підстави для виплати їй вказаної надбавки відсутні.

В запереченнях проти позовної заяви відповідач Державна казначейська служба України, зазначила, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції здійснює Державна судова адміністрація України, водночас казначейство України не має права розпоряджатися коштами, які призначені для фінансового забезпечення судів загальної юрисдикції.

Відповідачем - Апеляційним судом міста Києва на пропозицію суду письмових заперечень не подано, надіслано належним чином засвідчену копію особової справи ОСОБА_1 (надійшла до суду 13 березня 2012 року).

Міністерство фінансів України, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, також зазначило, що головним розпорядником коштів, передбачених у державному бюджеті на утриманні судів загальної юрисдикції є Державна судова адміністрація України. Крім того, Міністерство фінансів України, як учасник бюджетного процесу, не несе відповідальності за нарахування та виплату вихідної допомоги суддям.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 січня 2012 року відкрито провадження у справі, поновлено позивачу строк звернення до суду, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 22 лютого 2012 року позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов.

Представник відповідача Державної судової адміністрації України, заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях, та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача Державної казначейської служби України, в судове засідання не зявився, надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача Апеляційного суду міста Києва, в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Представник третьої особи Міністерства фінансів України, в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, у звязку з тим, що немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, в судовому засіданні 22 лютого 2012 року суд ухвалив про розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Верховної Ради України «Про звільнення суддів»№3544-VІ від 16 червня 2011 року відповідно до пунктів 2, 3, 9 частини пятої статті 126 Конституції України звільнено з посади судді Апеляційного суду міста Києва Таргоній Світлану Василівну у звязку із досягненням шістдесяти пяти років.

Наказом Апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2011 року №382-ОС «Про звільнення ОСОБА_1В.»на підставі заяви ОСОБА_1, Постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів»№3544-VІ від 16 червня 2011 року, погодження в установленому порядку, відраховано зі штату суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду міста Києва суддю Таргоній Світлану Василівну 22 червня 2011 року у звязку з досягненням нею шістдесяти пяти років. Пунктом другим вказаного наказу відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Апеляційного суду міста Києва була передбачена виплата ОСОБА_1 грошової допомоги у розмірі десяти посадових окладів.

Відповідно до наказу Апеляційного суду міста Києва від 15 серпня 2011 року №537-ОС «Про внесення змін до наказу від 22.06.2011 року №382-ОС «Про звільнення ОСОБА_1В.»на підставі листа Державної судової адміністрації України від 05 серпня 2011 року №11-5010/11 щодо права на виплату грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів як державному службовцю, скасовано пункт 2 наказу від 22 червня 2011 року №382-ОС «Про звільнення ОСОБА_1В.», а саме: «Відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Апеляційного суду міста Києва виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі десяти посадових окладів».

05 серпня 2011 року Державна судова адміністрація України листом за №11-5010/11 повідомила Апеляційний суд міста Києва про те, що відповідно до розґяснень Головного управління державної служби України та Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року № 283, робота на посаді судді зараховується до стажу державної служби, але норми Закону України «Про державну службу»на суддів не поширюються, й отже, суддя не має права на виплату грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів як державний службовець.

Позивач вважає, що Закон України «Про судоустрій і статус суддів»не містить заборони щодо виплати вихідної неоподатковуваної допомоги судді, який має стаж роботи на посаді судді 18 років 8 місяців, у звґязку з невиплатою такої допомоги вона поставлена у гірше становище, ніж державний службовець. Крім того, відмова Державної судової адміністрації у виплаті зазначеної допомоги, на думку позивача, є протиправною, а причиною невиплати грошової допомоги, на думку позивача, є, зокрема, відсутність у пункті 1 наказу Апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2011 року №382-ОС про відрахування її зі штату суддів посилання на слово «у відставку».

Частиною пґятою статті 126 Конституції України встановлено, що суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі: закінчення строку, на який його обрано чи призначено; досягнення суддею шістдесяти п'яти років; неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров'я; порушення суддею вимог щодо несумісності; порушення суддею присяги; набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього; припинення його громадянства; визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим; подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Повноваження судді припиняються у разі його смерті (частина шоста статті 126 Конституції України).

Правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права, систему судів загальної юрисдикції, статус професійного судді, народного засідателя, присяжного, систему та порядок здійснення суддівського самоврядування і встановлення системи і загального порядку забезпечення діяльності судів та регулювання інших питань судоустрою і статусу суддів визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Так, відповідно до статті 100 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»(надалі по тексту в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Згідно частини першої статті 102 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»суддя звільняється з посади за віком з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п'яти років.

За правилами частин 2 4 статті 102 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вища кваліфікаційна комісія суддів України не пізніш як за місяць до дня, зазначеного у частині першій цієї статті, зобов'язана повідомити Вищу раду юстиції про наявність підстави для звільнення судді. Вища рада юстиції вносить подання про звільнення судді у зв'язку з досягненням ним шістдесяти п'яти років до органу, який обрав або призначив суддю, не пізніш як за п'ятнадцять днів до дня, зазначеного у частині першій цієї статті. Якщо суддю з будь-яких причин не звільнено з посади, він не може здійснювати свої повноваження зі здійснення правосуддя з наступного дня після досягнення шістдесяти п'яти років.

Приписами частини першої статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»встановлено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України. Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку (частини 3 5 статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Таким чином, суд приходить до висновку, що звільнення судді у звґязку з досягненням суддею шістдесяти п'яти років, або в разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням є окремими та самостійними підставами припинення повноважень судді.

За правилами частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Як вже було зазначено, необхідною умовою отримання права на подання заяви про відставку є стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років.

Згідно частини першої статті 131 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

З матеріалів особової справи ОСОБА_1 вбачається, що на момент звільнення остання має стаж роботи на посаді судді 18 років 8 місяців, тобто менше двадцяти років, що сторонами в судовому засіданні не заперечувалось.

Наведене свідчить про те, що на момент звільнення позивача з посади судді, права на звільнення у відставку в останньої було відсутнє.

При цьому нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів»не передбачена можливість виплати грошової допомоги суддям, які звільняються з посади за віком та не мають стажу роботи на посаді судді не менше двадцяти років.

Твердження ж позивача про те, що на неї розповсюджуються норми Закону України «Про державну службу»в частині права на отримання грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів у разі виходу на пенсію при наявності стажу державної служби не менше 10 років (ст. 37 Закону України «Про державну службу») є безпідставними, оскільки вказаний Закон регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті, а, відповідно, на суддів не розповсюджується.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд не знаходить підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 в частині визнання нечинним наказу Апеляційного суду міста Києва №537-ОС від 15 серпня 2001 року про скасування п.2 до наказу від 22.06.2011 року №382-ОС «Про звільнення ОСОБА_1В.», а саме: «Відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Апеляційного суду м.Києва виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі десяти посадових окладів»та визнання протиправними дій Державної судової адміністрації України щодо відмови у виплаті вихідної допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів за останньою посадою та зобовязання Державної судової адміністрації України нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою.

Щодо вимог позивача про визнання нечинним пункту 1 наказу Апеляційного суду міста Києва №382-ОС від 22 червня 2011 року та внесення до нього змін, суд також не знаходить підстав для їх задоволення, оскільки вказаний наказ, копія якого міститься в матеріалах справи, був виданий, зокрема, на підставі Постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів»від 3544-VІ від 16 червня 2011 року, яка на час розгляду справи є чинною та не скасована. За змістом вказаної постанови ОСОБА_1 звільнена з посади судді Апеляційного суду міста Києва саме у звязку з досягненням нею шістдесяти пяти років.

Крім того, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що остання подавала заяву на адресу Вищої ради юстиції, Верховної Ради України про звільнення її з посади судді Апеляційного суду міста Києва відповідно до пункту 2 частини 5 статті 126 Конституції України та статті 102 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»саме за віком у звґязку з досягненням нею шістдесяти пґяти років.

Відповідно до статті 49 Бюджетного кодексу України розпорядник бюджетних коштів після отримання товарів, робіт і послуг відповідно до умов взятого бюджетного зобов'язання приймає рішення про їх оплату та надає доручення на здійснення платежу органу Державної казначейської служби України, якщо інше не передбачено бюджетним законодавством, визначеним пунктом 5 частини першої статті 4 цього Кодексу. Державна казначейська служба України здійснює платежі за дорученнями розпорядників бюджетних коштів у разі: наявності відповідного бюджетного зобов'язання для платежу у бухгалтерському обліку виконання бюджету; наявності затвердженого в установленому порядку паспорта бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі); наявності у розпорядників бюджетних коштів відповідних бюджетних асигнувань.

Відповідно до частини другої статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, зокрема, Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів загальної юрисдикції, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України та Державної судової адміністрації.

Згідно частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення.

Наведені норми у їх сукупності дають підстави для висновку про те, що органи Державної казначейської служби України здійснюють платежі за дорученнями розпорядників бюджетних коштів у разі наявності у розпорядників бюджетних коштів відповідних бюджетних асигнувань.

Таким чином, в разі відсутності відповідного доручення розпорядника бюджетних коштів Державна казначейська служба України не має підстав для здійснення платежів. Враховуючи те, що Державна судова адміністрація України не надавала жодних доручень на виплату позивачу грошової допомоги у звязку зі звільненням, суд приходить до висновку про відсутність порушень прав позивача з боку Державної казначейської служби України.

Відповідно до частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно частини першої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, а позов таким, що задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 69-71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя В.П. Катющенко

Судді Н.А. Добрівська

ОСОБА_2