Справа № 487/90/16-а
Суддя: Федусик А. Г.
Дата ухвалення: 2016-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2016 р.м.ОдесаСправа № 487/90/16-а

Категорія: 11.1 Головуючий в 1 інстанції: Біцюк А.В.
Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Федусика А.Г.,

суддів - Шевчук О.А. та Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Заводському районі м.Миколаєва на постанову Заводського районного суду м.Миколаєва від 09 лютого 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Заводському районі м.Миколаєва про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України у Заводському районі м.Миколаєва (далі УПФУ) про визнання дій УПФУ щодо відмови у призначенні щомісячного довічного грошового утримання протиправними та зобов'язання УПФУ призначити та нарахувати йому щомісячне довічне грошове утримання з 02 грудня 2015 року в розмірі 90 відсотків грошового утримання судді на відповідній посаді без обмеження граничного розміру, з урахуванням довідки, виданої ТУ ДСА України в Миколаївській області від 05 січня 2016 року, та виплатити заборгованість, що виникла з урахуванням раніше виплаченої пенсії за віком, та продовжувати виплачувати в подальшому.

Постановою Заводського районного суду м.Миколаєва від 09 лютого 2016 року позовні вимоги задоволено. Суд визнав рішення УПФУ за №83/1 від 07 грудня 2015 року про відмову позивачу у призначенні довічного грошового утримання судді у відставці протиправним, зобов'язав УПФУ призначити щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці позивачу у розмірі 90% грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді починаючи з 02 грудня 2015 без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. Крім того, судом зобов'язано УПФУ виплачувати щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці позивачу у розмірі 90% грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді починаючи з 02 грудня 2015 року без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, з урахуванням здійснених із вказаної дати виплат пенсії.

Не погоджуючись з постановою суду, УПФУ подало апеляційну скаргу, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 квітня 1976 року позивач був обраний народним суддею Центрального районного суду м.Миколаєва.

25 серпня 2015 року позивач звернувся з заявою про відставку до Вищої ради юстиції України.

Постановою Верховної ради України від 12 листопада 2015 року за №788-VI, позивача звільнено з посади судді Центрального районного суду м.Миколаєва у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Згідно з наказом голови Центрального районного суду м.Миколаєва від 18 листопада 2015 року за №87-ос, на підставі постанови Верховної ради України від 12 листопада 2015 року за №788-VIІІ, позивача 18 листопада 2015 року звільнено з посади судді Центрального районного суду м.Миколаєва.

Відповідно до подання Центрального районного суду м.Миколаєва про встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за №1 від 04.01.2016 року, стаж роботи позивача на посаді судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, становить 44 роки, 08 місяців, 21 день; заробітна плата для обчислення щомісячного довічного грошового утримання становить 24804,00 грн..

02 грудня 2015 року позивач звернувся з заявою до УПФУ про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Рішенням УПФУ за №83/1 від 07 грудня 2015 року позивачу відмовлено в призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді, що і стало підставою для звернення з позовом до суду.

Вирішуючи спірне питання та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень ст.22 Конституції України, згідно з якими при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Суд вважав обґрунтованими доводи позивача про те, що він має право на отримання щомісячного довічного грошового утримання в розмірі, передбаченому ч.3 ст.141 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (в редакції від 12 лютого 2015 року). Зміни в законодавстві, які суттєво звужують соціальні права судді у відставці і суперечать Конституції України, а також нормам міжнародного права, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Колегія суддів частково не погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до п.14 ч.1 ст.92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України.

Частиною 1 ст.126 Конституції України встановлено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів, закріплених у статті 126 Конституції України, є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання, тощо) у майбутньому право на пенсійне забезпечення та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів.

Правові засади організації судової влади, система і загальний порядок забезпечення діяльності судів та інші питання судоустрою і статусу суддів врегульовані Законом України "Про судоустрій і статус суддів" (далі Закон).

Згідно частинам 1, 3, 4 та 5 ст.120 Закону суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Згідно ч.3 ст.122 Закону повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Як було встановлено, постановою Верховної ради України від 12 листопада 2015 року за № 788-VI, позивача звільнено з посади судді Центрального районного суду м.Миколаєва, у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Згідно з наказом голови Центрального районного суду м.Миколаєва від 18 листопада 2015 року за №87-ос на підставі постанови Верховної ради України від 12 листопада 2015 року за №788-VIІІ позивача 18 листопада 2015 року звільнено з посади судді Центрального районного суду м.Миколаєва.

Положеннями ч.3 ст.138 Закону (в редакції від 07 липня 2010 року) було встановлено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

З 01 жовтня 2011 року вступили в дію зміни до ст.138 названого вище Закону, які внесені Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08 липня 2011 року № 3668-V1, згідно з якими довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді. В частині п'ятій цієї статті зазначено, що максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 частину третю, перше, друге, третє речення частини п'ятої статті 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI в редакції Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 8 липня 2011 року № 3668-VI визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 03 червня 2013 року відновлено дію частини третьої та перше, друге, третє речення частини п'ятої ст.138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції, що діяла до набрання чинності Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи".

В рішенні від 03 червня 2013 року Конституційний Суд України вказав на те, що Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" змінено визначений Законом України "Про судоустрій і статус суддів" порядок нарахування щомісячного довічного грошового утримання, внаслідок чого зменшено розмір щомісячного довічного утримання суддів, залишивши незмінним зміст права на щомісячне довічне грошове утримання суддів. Закон України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" звузив обсяг цього права, встановивши обмежену базу для нарахування суддям щомісячного довічного грошового утримання і його максимальний розмір, та скасував право суддів на одержання щомісячного довічного грошового утримання без обмеження граничного розміру, чим знизив досягнутий рівень гарантій незалежності суддів, що не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів.

Ухвалюючи зазначене рішення, Конституційний Суд України врахував попередні правові позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, зазначивши при цьому, що "визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя".

Одночасно Конституційний Суд України зазначив, "що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя. Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4)".

Як зазначається в Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року № (2010) 12, "оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці" (пункт 54).

Враховуючи наведене, Конституційний Суд України зазначив, що з моменту ухвалення рішення Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 підлягає застосуванню частина третя ст.138 Закону в редакції до змін, внесених Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", а саме: "Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання".

У постановах від 17 березня 2015 року (справа № 21-371а14, №21-429а14), від 9 червня 2015 року (справа № 21-472а15) Верховний Суд України зробив аналогічний правовий висновок щодо обмеження грошового утримання судді, зазначивши, що оскільки за змістом п.4 рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2013 воно має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень, законів, визнаних неконституційними, то право на одержання довічного грошового утримання без обмеження розміру такого виникає з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013.

Згідно з Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" внесено зміни до ст.141 Закону в редакції від 12 лютого 2015 року № 191-VІІІ, згідно з якими ч.3 цієї статті передбачає, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не можуть перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Таким чином, змінами, внесеними до Закону, встановлено обмеження рівня матеріального забезпечення суддів у відставці, ніж це було передбачено законодавством до внесення таких змін, а приписами п.5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" фактично скасовано конституційно закріплений інститут відставки судді.

З огляду на зазначені обставини та в зв'язку з суттєвим обмеженням рівня матеріального забезпечення суддів Пленумом Верховного суду України винесено постанову від 03 липня 2015 року №14, якою постановлено звернутися до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності (конституційності) положень частини третьої, абзацу четвертого та речення першого абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд" у взаємозв'язку з положеннями підпункту 5 пункту 2, пункту 17 розділу I, пункту 5 розділу III Закону України від 2 березня 2015 року № 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" стосовно звуження гарантій матеріального забезпечення та соціального захисту суддів у відставці положенням статті 8, частини першої статті 21, частини першої, пунктів 2, 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

Рішенням Конституційного суду України у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та положень пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці) від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 Справа № 1-8/2016 було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- частини третьої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII;

- абзаців першого, другого, третього, четвертого та першого, другого речень абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакціях Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII;

- пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

З наведеного вбачається, що вказаним рішенням Конституційного суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 Справа № 1-8/2016, на ряду з іншим, було визнано неконституційними ті норми п.5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", які фактично скасовували інститут відставки судді та перешкоджали призначенню та нарахуванню щомісячного довічного грошового утримання позивачу.

Таким чином, враховуючи все вищезазначене у сукупності, з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного суду України у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 Справа № 1-8/2016 та з огляду на стаж роботи позивача на посаді судді, який складає більше 44 років, колегія суддів приходить до висновку про наявність у ОСОБА_2 права на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Згідно зі ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно частин 1 та 3 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

В той же час, колегія суддів вважає, що зобов'язання судом першої інстанції УПФУ виплачувати щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці позивачу у розмірі 90% грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді починаючи з 02 грудня 2015 року без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, з урахуванням здійснених із вказаної дати виплат пенсії, є безпідставним з огляду на вирішення судом першої інстанції правовідносин фактично на майбутнє, які станом на винесення спірного рішення не стали спірними і не є предметом даного спору.

Таким чином, з урахуванням наведеного та з метою повного та всебічного захисту прав та інтересів позивача, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, а саме в частині про визнання дій УПФУ щодо відмови у призначенні щомісячного довічного грошового утримання протиправними та зобов'язання УПФУ призначити та нарахувати позивачу щомісячне довічне грошове утримання з 02 грудня 2015 року в розмірі 90 відсотків грошового утримання судді на відповідній посаді без обмеження граничного розміру, з урахуванням довідки, виданої ТУ ДСА України в Миколаївській області від 05 січня 2016 року, та виплатити заборгованість, що виникла з урахуванням раніше виплаченої пенсії за віком.

Враховуючи наведені положення діючого законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при ухвалені постанови припустився часткових порушень норм права, у зв'язку з чим судове рішення підлягає скасуванню з постановленням по справі нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Заводському районі м.Миколаєва - задовольнити частково.

Постанову Заводського районного суду м.Миколаєва від 09 лютого 2016 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Заводському районі м.Миколаєва про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати дії Управління Пенсійного фонду України у Заводському районі м.Миколаєва щодо відмови ОСОБА_2 у призначенні щомісячного довічного грошового утримання протиправними.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Заводському районі м.Миколаєва призначити та нарахувати ОСОБА_2 щомісячне довічне грошове утримання з 02 грудня 2015 року в розмірі 90 відсотків грошового утримання судді на відповідній посаді без обмеження граничного розміру, з урахуванням довідки, виданої ТУ ДСА України в Миколаївській області від 05 січня 2016 року, та виплатити заборгованість, що виникла з урахуванням раніше виплаченої пенсії за віком.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає чинності негайно, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий: А.Г. Федусик
Суддя: Суддя: Л.Є Зуєва О.А. Шевчук