Справа № 806/685/16
Суддя: Шимонович Роман Миколайович
Дата ухвалення: 2016-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року м.Житомир справа № 806/685/16

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шимоновича Р.М.,

секретар судового засідання Духновська В.О., Захарченко О.Є.,

за участю: позивача та його представника,

представників відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання неправомірним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної фіскальної служби в Житомирській області від 07.04.2016 № 119-0 "Про звільнення ОСОБА_1В.";

- поновити його на посаді начальника управління доходів і зборів з фізичних осіб Головного управління ДФС в Житомирській області;

- стягнути з Головного управління ДФС в Житомирській області на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 07.04.2016 начальником Головного управління ДФС в Житомирській області прийнято наказ № 119-о про звільнення його з посади начальника управління доходів і зборів з фізичних осіб Головного управління ДФС в Житомирській області у звязку із зміною організаційної структури та штатного розпису ГУ ДФС відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Вважає, що при його звільненні було порушено порядок вивільнення працівників, встановлений ст.49-2 Кодексу законів про працю України: не було одночасно запропоновано іншу роботу в ГУ ДФС; повідомлення із запропонованими посадами від 16.03.2016 є неправомірним, оскільки ці посади не є номенклатурою ГУ ДФС і призначаються начальником ДФС України; в Кодексі законів про працю України не міститься норми, яка дозволяє звільняти працівника з ініціативи власника у звязку із зміною організаційної структури та штатного розпису. Враховуючи зазначені порушення, просить скасувати спірний наказ та поновити його на роботі.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у письмовому запереченні. Пояснили, що звільнення позивача з займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України проведено на законних підставах: позивачу було запропоновано ряд наявних вакансій в ГУ ДФС, про звільнення попереджено за 2 місяці. Крім того, за новим штатним розписом кількість працівників була скорочена з 313 до 293 чоловік, а тому безпідставним є посилання ОСОБА_1 на відсутність скорочення штату у Головному управлінні Державної фіскальної служби в Житомирській області.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що наказом начальника Головного управління Державної фіскальної служби в Житомирській області від 07.04.2016 № 119-о ОСОБА_1 з 08.04.2016 звільнено з посади начальника управління доходів і зборів з фізичних осіб Головного управління Державної фіскальної служби в Житомирській області, у звязку зі зміною організаційної структури та штатного розпису Головного управління ДФС в Житомирській області відповідно до п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України (а.с. 7).

Не погодившись із звільненням, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходив з наступного.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Пунктами 342.4 та 342.6 статті 342 Податкового кодексу України передбачено, що посадові особи контролюючих органів є державними службовцями. Правовий статус посадових осіб контролюючих органів, їх права та обовязки визначаються Конституцією України, Податковим Кодексом та Митним кодексом України, а в частині, що не регулюється ними, - Законом України "Про державну службу" та іншими законами.

Враховуючи, що норми Податкового Кодексу України, Закону України "Про державну службу", тобто спеціального законодавства, не регулюють питання розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, суд застосовує до спірних правовідносинах норми трудового законодавства.

Підставами припинення трудового договору згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (статті 45).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно зі частинами 1-3 статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті19 постанови "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 N 9, суди, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

В усіх випадках звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП.

Відповідно до наказу Головного управління ДФС у Житомирській області № 1 від 03.11.2014 "Про введення в дію Структури та Штатного розпису Головного управління ДФС у Житомирській області", штатна чисельність працівників Головного управління ДФС у Житомирській області складала 311 чоловік (а.с.43,44-45).

Наказом Головного управління ДФС у Житомирській області № 602 від 15.10.2015 змінено Структуру Головного управління ДФС у Житомирській області та збільшено штат працівників Головного управління ДФС у Житомирській області до 313 чоловік (а.с.46, 47).

В свою чергу наказом № 72 від 26.01.2016 Головного управління ДФС у Житомирській області введено в дію затверджену 18.01.2016 Головою Державної фіскальної служби Організаційну структуру Головного управління ДФС у Житомирській області, згідно якої штатна чисельність працівників вже складала 293 чоловік (а.с. 39-40, 41-42).

Штатний розпис Головного управління ДФС у Житомирській області на 2016 рік введено в дію з 01.02.2016 наказом № 85 від 28.01.2016 (а.с. 73).

Таким чином, як вбачається із викладеного, чисельність штату Головного управління ДФС у Житомирській області станом на 18.01.2016 була скорочена з 313 до 293 чоловік.

З огляду на досліджене, безпідставним є посилання позивача на те, що не відбулися зміни в організації праці в Головному управлінні ДФС у Житомирській області станом січень 2016 року, які супроводжувались скороченням чисельності штату працівників.

Що стосується дотримання прав позивача при його звільненні за пунктом 1 статті 40 КЗпП України в частині попередження про наступне вивільнення та можливості переведення працівника з його згоди на іншу посаду, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до витягу з наказу № 21-о від 01.02.2016, ОСОБА_1 попереджено про наступне вивільнення у звязку зі зміною організаційної структури та штатного розпису Головного управління ДФС у Житомирській області (а.с.53).

З попередженням позивач особисто під підпис ознайомлений 02.02.2016 (а.с.54), а звільнений наказом 07.04.2016, тобто двохмісячний строк відповідачем було дотримано.

Виходячи із нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП, суд приходить до висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Вказана позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 01.10.2013 (справа № 21-319а13).

Як вбачається із матеріалів справи, після попередження про наступне вивільнення, Головним управлінням ДФС у Житомирській області ОСОБА_1 запропоновано роботу на наступних вакантних посадах, від переведення на які він відмовився 16.03.2016 та 07.04.2016, відповідно, (а.с.57, 60):

- начальника Новоград-Волинської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області;

- заступника начальника інспекції начальника Брусилівського відділення Коростишівської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області;

- начальника Чуднівської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області;

- першого заступника начальника Бердичівської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області;

- заступника начальника інспекції начальника Романівського відділення Новоград-Волинської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області;

- начальника відділу матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Головного управління ДФС у Житомирській області;

- начальника управління моніторингу доходів та обліково-звітних систем Головного управління ДФС у Житомирській області;

- завідувача сектору митного аудиту управління аудиту Головного управління ДФС у Житомирській області;

- тимчасово вакантну посаду (на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2І.) головного державного ревізора-інспектора відділу координації бюджетного процесу управління моніторингу доходів та обліково-звітних систем Головного управління ДФС у Житомирській області;

- головного державного ревізора-інспектора сектору проактивного аналізу управління моніторингу доходів та обліково-звітних систем Головного управління ДФС у Житомирській області;

- головного державного ревізора-інспектора відділу погашення боргу Головного управління ДФС у Житомирській області.

Крім того, необхідно окремо наголосити, що позивачу пропонувалась посада начальника управління податків і зборів з фізичних осіб Головного управління Державної фіскальної служби в Житомирській області, на переведення якої він спочатку погодився 07.04.2016 (а.с.59), проте в цей же день і відмовився від такого переведення (а.с.60).

Вказане підтверджується також протоколом засідання кадрової комісії від 07.04.2016 № 7-к (а.с.61-64).

Таким чином, позивач не використав свого права на працевлаштування, наданого у вигляді гарантій при звільненні за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

При цьому, посилання позивача на юридичну недійсність пропозицій відповідача від 16.03.2016 щодо посад начальника Новоград-Волинської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області та заступника начальника інспекції начальника Брусилівського відділення Коростишівської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області, оскільки ці посади не є номенклатурою ГУ ДФС і призначаються начальником ДФС України, є безпідставним.

Відповідно до пункту 2.4.1.1 Порядку призначення на посади та звільнення з посад працівників номенклатури Голови Державної фіскальної служби України, затвердженого наказом ДФС України від 03.11.2014 № 240, подання про призначення на посаду начальника та першого заступника начальника державної податкової інспекції готується відповідним головним управлінням і підписується його керівником або особою, яка виконує його повноваження (а.с.50-52).

За таких обставин, Головне управління ДФС в Житомирській області, пропонуючи позивачу дані посади, діяло в межах наданих йому повноважень.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління доходів і зборів з фізичних осіб Головного управління ДФС в Житомирській області згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України відбулось на підставі діючого законодавства та з дотриманням передбачених ним гарантій, а саме:

- встановлено, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці (реорганізація та скорочення штату працівників), що підтверджується дослідженими судом наказами про Організаційну структуру Головного управління ДФС у Житомирській області та введення Штатного розпису Головного управління ДФС у Житомирській області;

- позивачу, відповідно до статті 49-2 КЗпП України, було запропоновано 12 вакантних посад для переведення з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, в тому числі рівнозначну звільненій - посаду начальника управління податків і зборів з фізичних осіб Головного управління ДФС в Житомирській області та дві посади вищої номенклатури - начальника податкової інспекції, а також персонально попереджено про наступне вивільнення за 2 місяці.

Враховуючи те, що судом не встановлено підстав для визнання незаконним звільнення позивача з Головного управління ДФС в Житомирській області, вимоги щодо поновлення на попередній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними, тому не підлягають до задоволення.

У відповідності до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог, відповідач - Головне управління ДФС в Житомирській області, як суб'єкт владних повноважень, довів належними та допустимими доказами правомірність звільнення позивача.

Водночас, докази подані позивачем, не підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог та були спростовані доводами відповідача.

З огляду на зазначене та беручи до уваги достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що викладені у позовній заяві доводи позивача є не обґрунтованими, а його вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Р.М.Шимонович

Повний текст постанови виготовлено: 01 липня 2016 р.