Справа № 804/9194/15
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2015-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 серпня 2015 р. Справа № 804/9194/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.
за участю секретаря судового засідання: Пелих А.А.
представника відповідача: ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську адміністративну справу
за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Державної податкової інспекції у Кіровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач за результатами проведеної документальної позапланової виїзної перевірки позивача дійшов помилкового висновку про порушення останнім приписів податкового законодавства та про заниження ним внаслідок цього податку на додану вартість, оскільки позивач правомірно відніс до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість за податковими накладними, виписаними його контрагентом ТОВ «ВЕРІН КОМПАНІ» в ході здійснення реальних господарських операцій за договором купівлі-продажу товару, укладеним з цим субєктом господарювання. Реальність вказаних господарських операцій посвідчується відповідними первинними документами, при цьому правочин, укладений з ТОВ «ВЕРІН КОМПАНІ», недійсним в судовому порядку не визнавався. Висновки акту про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «ВЕРІН КОМПАНІ», отриманого відповідачем від ДПІ у Печерському районі м. Києва, в якому, зокрема, значиться, що ТОВ «ВЕРІН КОМПАНІ» відсутнє за своєю податковою адресою, в нього відсутні необхідні для здійснення господарської діяльності матеріально-технічні ресурси та первинні документи, встановлено пересортування придбаних та реалізованих ним товарів, а також те, що це підприємство здійснювало діяльність, повязану із наданням податкової вигоди третім особам, не спростовують факту реальності господарської операції позивача із цим субєктом господарювання, оскільки, навіть якщо контрагент позивача і допускав будь-які порушення податкового законодавства, то позивач, як платник податків, не несе жодної відповідальності за порушення іншими платниками податків законодавчих вимог, а, отже, не може бути позбавлений права на формування податкового кредиту, тим більше, що чинне податкове законодавство України не ставить право платника податку на додану вартість на податковий кредит в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів, відсутності у них кваліфікованого персоналу, основних фондів тощо.
У судовому засіданні позивач підтримав предявлений адміністративний позов у повному обсязі та, посилаючись на викладені у ньому доводи, просив повністю його задовольнити.
Відповідач правом на подання письмових заперечень на позов не скористався.
Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступних підстав.
За результатами означеної перевірки складено акт №2421/17/НОМЕР_1 від 26.06.2015р., яким зафіксовано допущення позивачем порушення приписів п.180.1 ст.180, п.185.1 ст.185, п.186.1 ст.186, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, п.198.1 ст.198, п.198.2, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження останнім податку на додану вартість на загальну суму 3416,82грн. за лютий 2015 року.
Вирішуючи позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування вищевказаного податкового повідомлення-рішення, суд зважає на наступне.
Так, відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
При цьому п.198.2 ст.198 цього Кодексу передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Згідно п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Отже необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.
Не відносяться до податкового кредиту, згідно з пунктом 198.6. цієї статті, суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Як вбачається з матеріалів справи, між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «ВЕРІН КОМПАНІ» було укладено договір купівлі-продажу №18 від 23.01.2015р., згідно з умовами якого ТОВ «ВЕРІН КОМПАНІ», як продавець, зобовязувався передати у власність ФОП ОСОБА_1, як покупця, інструмент та видаткові матеріали (товар), а покупець зобовязувався прийняти та оплатити відповідно зазначений товар.
Відповідно до п.3.1 цього договору продавець зобовязаний передати покупцю наступні документи: рахунок, видаткову накладну, податкову накладну.
Згідно з п.3.2 вказаного договору поставка товару здійснюється за рахунок продавця на склад покупця за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Вайцеховича, 35.
На підтвердження використання позивачем вищевказаного складського приміщення останнім надано договір оренди приміщень №16 від 01.03.2013р., додаткові угоди до нього, акт приймання-передачі приміщення та акт наданих послуг оренди та платіжне доручення щодо оплати за оренду.
На вказану суму ТОВ «ВЕРІН КОМПАНІ» було виписано податкові накладні, які оформлені з дотриманням вимог ст.201 Податкового кодексу України та ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», що відповідачем не заперечується.
Оплата за поставлений товар була здійснена ФОП ОСОБА_1 у повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями, копії яких містяться в матеріалах справи.
Щодо використання позивачем товару, придбаного у ТОВ «ВЕРІН КОМПАНІ» у власній господарській діяльності судом встановлено, що частина цього товару була продана ФОП ОСОБА_1 контрагентам-покупцям ТОВ «Дніпротрактор», ПАТ «ВЗПР», ТОВ «Компанія Реммарк», ТОВ «Енергія ТМ», ТОВ «НВП «ЕЛТЕХКОМП» та ФОП ОСОБА_3, на підтвердження чого позивачем надано до справи копії первинних документів по взаємовідносинам з цими субєктами господарювання, а саме: договори поставки, видаткові та податкові накладні, а також платіжні доручення.
Також частина товару, придбаного позивачем у ТОВ «ВЕРІН КОМПАНІ», залишилась на складі ФОП ОСОБА_1 у залишках нереалізованої продукції на суму 1670,61грн., про що зазначено в акті перевірки.
Таким чином, факт здійснення реальних господарських операцій між позивачем та його контрагентом ТОВ «ВЕРІН КОМПАНІ» підтверджується відповідними первинними документами, копії яких наявні в матеріалах справи, які повністю відображають зміст та обсяг цих господарських операцій, а також свідчать про зміни в майновому стані позивача та рух його активів у звязку із придбанням та продажем товару.
Щодо посилань відповідача на те, що позивачем не надано до перевірки товарно-транспортних накладних суд зазначає, що відсутність у покупця товарно-транспортних накладних на перевезення товару, яке здійснювалося його контрагентом-постачальником за договором купівлі-продажу за власний рахунок, не позбавляє покупця права на податковий кредит у разі наявності у нього відповідних податкових накладних, які, згідно ст.ст.198, 201 Податкового кодексу України, є підставою для виникнення у платника податку права на віднесення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту відповідного періоду, якщо вони отримані в ході реального виконання господарської операції. При цьому товарно-транспортна накладна є обовязковою саме для підтвердження відомостей про господарську операцію з перевезення товару, а законодавчі норми не ставлять в залежність відсутність транспортних документів на перевезення вантажу (товару) з наслідками формування бази оподаткування податком на додану вартість. При цьому ФОП ОСОБА_1Б, не здійснював витрат на придбання транспортних послуг з метою доставки на свій склад товарно-матеріальних цінностей від означеного контрагента, оскільки обовязки з доставки товару відповідно до умов договору із ним покладено на продавця.
При цьому в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту розірвання, визнання недійсним чи неукладеним вказаного правочину. Також відповідачем не було надано належних та допустимих доказів нікчемності означеного договору, фіктивної господарської діяльності контрагента позивача, безтоварності господарських операцій, відсутності зв'язку укладеної угоди з господарською діяльністю позивача, притягнення до кримінальної відповідальності посадових осіб вказаних підприємств за ухилення від сплати податків або за інші податкові правопорушення, а також, що укладений правочин порушує публічний порядок відповідно до ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України.
Необхідними умовами для визнання угоди нікчемною в силу вимог ст.228 Цивільного кодексу України є її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних протиправних наслідків. При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Проте, існування відповідних обставин у даній справі податковим органом не доведено.
Зміст укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «ВЕРІН КОМПАНІ» договору не суперечить актам цивільного законодавства, а відповідачем не надано доказів, які б підтверджували, що зміст цієї угоди не відповідає дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав і обов'язків чи свідчить про намір сторін ухилитися від оподаткування доходів, отриманих внаслідок виконання договору або приховування дійсного об'єкту оподаткування, зменшення бази оподаткування, створення штучних підстав для незаконного відшкодування сум сплачених податків за рахунок коштів бюджету, отримання незаконних пільг з оподаткування тощо.
При цьому, як на час укладення угод між позивачем та його означеним вище контрагентом, так і на час їх виконання, вказані субєкти господарювання знаходилися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також є платниками податку на додану вартість, що відповідачем не заперечується.
Щодо посилань відповідача на акт про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «ВЕРІН КОМПАНІ», отриманий ним від іншого контролюючого органу, з якого вбачається, що означене підприємство відсутнє за своєю податковою адресою, в нього відсутні необхідні для здійснення господарської діяльності матеріально-технічні ресурси та первинні документи, встановлено пересортування придбаних та реалізованих ним товарів, що свідчить про те, що діяльність вказаного субєкта господарювання була спрямована на здійснення операцій, повязаних з наданням податкової вигоди третім особам, суд зазначає наступне.
Навіть у разі якщо контрагент (постачальник по ланцюгу) і порушив вимоги податкового законодавства, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку (покупця товарів, робіт, послуг) права на відшкодування податку на додану вартість за правочином з таким контрагентом у разі, якщо платник податку виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування, сплатив за виконані товари і послуги і має документальне підтвердження розміру свого податкового кредиту.
При цьому жодною нормою законодавства України не передбачається обовязку платників податків одержувачів товарів вимагати від контрагентів-постачальників будь-яких відомостей щодо повноти сплати ними податків за окремою операцією придбання товарів, відомостей щодо третіх осіб (постачальників у ланцюгу), перевіряти додержання чи порушення ними законодавчих приписів, а також наявність у цих контрагентів умов для належного здійснення господарської діяльності, оскільки податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік певного платника податків від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, а також від господарських та виробничих можливостей контрагента.
З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що позивачем правомірно було сформовано податковий кредит лютого 2015 року за податковими накладними, виписаними ТОВ «ВЕРІН КОМПАНІ» в ході виконання реальної господарської операції згідно договору купівлі продажу №18 від 23.01.2015р.
Таким чином, оскаржуване податкове повідомлення-рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що позивачем при подачі позову до суду понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору у сумі 182,70грн., що підтверджується квитанцією, наявною в матеріалах справи, а відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.
Таким чином, судові витрати, понесені позивачем та підтверджені вищенаведеними належними доказами підлягають стягненню з Державного бюджету України на користь позивача у розмірі 182,70грн.
Керуючись ст. ст. 122, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Кіровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1) судові витрати із сплати судового збору у розмірі 182,70грн. (сто вісімдесят дві гривні сімдесят копійок).
Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. 186 цього Кодексу до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_5