Справа № 815/6958/15
Суддя: Романішин В.Л.
Дата ухвалення: 2016-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/6958/15

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Гусев О. Г.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого -судді Романішина В.Л.,

суддів Запорожана Д.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря Колеснікова-Горобець І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Ліквідаційної комісії управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, стягнення середньомісячного грошового забезпечення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ГУ МВС України в Одеській області, Ліквідаційної комісії УДАІ ГУ МВС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу ГУ МВС України в Одеській області від 04.11.2015 № 1293 о/с, в частині звільнення майора міліції ОСОБА_1 за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів), зобов'язання ГУ МВС України в Одеській області: змінити дату звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ на дату звільнення у день повного розрахунку; виплатити середньомісячне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу по дату остаточного розрахунку; виплатити належні позивачу компенсації при звільненні за скороченням штату; внести зміни у дату звільнення до трудової книжки ОСОБА_1, зазначивши дату звільнення день остаточного розрахунку; видати довідку про роботу в установі та розміру заробітної плати при звільненні з розшифруванням по дату повного розрахунку; провести перерахунок заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу відповідно до індексу інфляції.

Позов обґрунтовував тим, що, в порушення ст.ст.40, 47, 116, 117 Кодексу законів про працю України, його звільнено з посади старшого інспектора дізнання відділу оформлення матеріалів дорожньо-транспортних пригод, дізнання та розшуку транспортних засобів, що зникли з місця ДТП УДАІ ГУ МВС України в Одеській області у період його тимчасової непрацездатності, у день звільнення не проведено розрахунку та не видано копії наказу про звільнення, трудової книжки та довідки про роботу в установі і про розмір заробітної плати.

Головне управління МВС України в Одеській області проти позову заперечувало, зазначивши, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми КЗпП України щодо процедури звільнення з роботи, оскільки проходження служби в ОВС є специфічним видом публічної служби і врегульовано спеціальними нормативними актами, яким, у даному випадку, є Закон України «Про Національну поліцію». В задоволенні позову відповідач просив відмовити.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22.02.2016р. позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Приймаючи вказане рішення суд першої інстанції виходив з того, що перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію». За висновками суду першої інстанції, при звільненні ОСОБА_1 ГУ МВС України в Одеській області діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та спеціальними законодавчими актами України, якими врегульовано порядок проходження служби в ОВС.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що прийняте з неповним з'ясуванням обставин справи та порушенням норм матеріального права, і прийняти нову постанову, якою його позов задовольнити.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що в оскаржуваній постанові суд першої інстанції посилався на норми Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991р. №114, в редакції, яка була чинною після видання спірного наказу про звільнення, а також судом не враховано положення Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 31.12.2007р.

Також, апелянт зазначає, що ані Законом України «Про Національну поліцію», ані Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, не визначено, що звільнених працівників за скороченням штатів не повинні знайомити з наказом про звільнення, видавати трудову книжку чи проводити повний розрахунок. Вказані питання не врегульовано спеціальними законами, тому в цій частині підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства.

ГУ МВС України в Одеській області надало письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, посилаючись на дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ та мав спеціальне звання майора міліції.

Наказом Головного управління МВС України в Одеській області від 04.11.2015р. №1293 о/с «По особовому складу», згідно п.10, п.11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України, старшого інспектора з дізнання відділу оформлення матеріалів дорожньо-транспортних пригод, дізнання та розшуку транспортних засобів, що зникли з місця ДТП УДАІ ГУ МВС України в Одеській області, майора міліції ОСОБА_1 звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил за п.64 «г» (через скорочення штатів). Вислуга на день звільнення у календарному обчисленні становить 14 років 11 місяців 19 днів. (а.с.8)

Вказаний наказ та трудову книжку позивач отримав 27.11.2015р., що підтверджується відповідним листом управління кадрового забезпечення ГУ МВС України в Одеській області від 12.04.2016р. №9/2061 та особистим підписом позивача в особовій справі. (а.с.90-91)

Крім того, як зазначає позивач, з 06.11.2015р. по 15.11.2015 він продовжував працювати та виконував всі функціональні обов'язки згідно займаної посади, підтвердження чого в матеріалах справи відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування наказу ГУ МВС України в Одеській області від 04.11.2015 № 1293 о/с, в частині звільнення майора міліції ОСОБА_1 за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів), суд першої інстанції дійшов висновку, що ГУ МВС України в Одеській області діяло правомірно, у відповідності до вимог Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію».

Апеляційний суд погоджується з таким висновком Одеського окружного адміністративного суду. При цьому, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення №114).

Верховною Радою України прийнято Закон України №580-VIІI від 02.07.2015р. «Про Національну поліцію». Набрання чинності вищевказаного Закону відтерміновано до 07.11.2015р., що визначено розділом ХІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

Так, у відповідності до статті 1 Закону №580-VІІІ Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Згідно п.8 Положення № 114 дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема: у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

Згідно п. 64 «г» Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Відповідно до ч.1 ст.104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Частиною 2 статті 104 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно положень ст.104 Цивільного кодексу України ліквідація - це така форма припинення діяльності юридичної особи, за якої перестають існувати всі її права та обов'язки без переходу прав та обов'язків у порядку правонаступництва до інших юридичних осіб, тобто є припиненням всіх прав і обов'язків юридичної особи без визначення правонаступника.

Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580 - VIII визначено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Таким чином, позивача було попереджено про наступне вивільнення з дня опублікування Закону №580-VIІI . Враховуючи, що Закон №580-VIІI опубліковано у газеті «Голос України» від 06.08.2015р. №141-142, то тримісячний термін з дня опублікування закінчився 06.11.2015р.

Відповідно до п.п. 9-10 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIІI працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Отже, Законом України «Про Національну поліцію» передбачено право осіб, які проходили службу в органах внутрішніх справ (міліції) і відповідають вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, за їх бажанням (згодою) бути прийнятими на службу до поліції.

Тобто, Законом №580-VІІІ передбачена альтернатива вибору працівниками міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

З аналізу вказаних норм вбачається, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIІI. Вказані норми є імперативними, тобто неприйняття працівника на службу до поліції до вказаного терміну є безальтернативною підставою для його звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Як стверджує апелянт, рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ у зв'язку з бажанням проходити службу в Національній поліції в Одеській області він написав 04.11.2015р. та подав його відділу кадрового забезпечення ГУ МВС України в Одеській області, який останнім не розглянуто.

Апеляційний суд критично ставиться до таких доводів апелянта, оскільки при зверненні з позовом до суду ОСОБА_1 про подання ним відповідного рапорту щодо бажання проходити службу в Національній поліції не зазначав, а також не заявляв вимоги про поновлення його на посаді, а свої позові вимоги щодо скасування наказу про звільнення обґрунтовував порушенням його прав при звільненні у період тимчасової непрацездатності, затримці видачі наказу про звільнення, трудової книжки та проведення розрахунку.

Більше того, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції оглянуто оригінал особової справи позивача, яка не містить документальних доказів подання позивачем заяви (рапорту) до відповідача з приводу бажання бути прийнятим на службу до Національної поліції.

При зверненні з позовом до суду та в обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 посилався на те, що в порушення вимог статті 40 КЗпП України його звільнено у період тимчасової непрацездатності.

Колегія суддів не бере до уваги такі доводи апелянта, оскільки пунктом 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

Верховний Суд України в своїх рішеннях неодноразово висловлював позицію, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Більше того, з наданих ОСОБА_1 довідок вбачається, що на лікуванні у хірургічному відділенні Одеського обласного клінічного медичного центру та в поліклініці ГУ МВС України в Одеській області позивач перебував у період з 16.11.2015р. по 25.11.2015р. та з 26.11.2015р. по 04.12.2015р. відповідно, тоді як звільнено його із займаної посади з 06.11.2015р. (а.с.6-7)

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що приймаючи Наказ №1293 о/с від 04.11.2015р., ГУ МВС України в Одеській області діяло на підставі в межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а відтак законодавчо передбачені підстави для задоволення позовних вимог позивача щодо скасування вказаного наказу відсутні.

Щодо вимог ОСОБА_1 про зобов'язання ГУ МВС України в Одеській області змінити дату звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ на дату звільнення у день повного розрахунку та внести зміни у дату звільнення до трудової книжки ОСОБА_1, зазначивши дату звільнення день остаточного розрахунку, як це передбачено нормами КЗпП України, то апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про їх необґрунтованість, оскільки, як зазначалось вище, норми КЗпП України до спірних правовідносин не можуть бути застосовані, так як Законом України «Про Національну поліцію», який є спеціальним нормативним актом у цій сфері, чітко встановлено процедуру звільнення працівників з органів внутрішніх справ якщо вони не будуть прийнятті на службу по поліції впродовж трьох місяців з моменту опублікування Закону.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин або коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Затримка видачі трудової книжки ОСОБА_1 відбулася не з вини відповідача, оскільки позивач у будь-який час мав можливість, починаючи з 07.11.2015р., звернутися до ГУ МВС України в Одеській області для отримання трудової книжки, однак цього не зробив, тоді як вчинення відповідачем інших дій для вручення трудової книжки, зокрема, пересилання поштою, можливе лише за письмовою згодою працівника.

Відсутні, також, законодавчо передбачені підстави для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 в частині щодо зобов'язання ГУ МВС України в Одеській області виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу по дату остаточного розрахунку, оскільки ч.2 ст.235 КЗпП України чітко передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймається при прийнятті рішення про поновлення на роботі. Водночас, у даному випадку судом не вирішується питання щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі, оскільки позивачем, як особою, котра самостійно обирає спосіб захисту порушеного права, у позовній заяві таку позовну вимогу не заявлено.

Щодо вимог про зобов'язання ГУ МВС в Одеській області виплатити позивачу належні компенсації при звільненні за скороченням штату та видати довідку про роботу в установі та розміру заробітної плати при звільненні з розшифруванням по дату повного розрахунку, то під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачем підтверджено виплату відповідачем відповідних компенсацій і видачу довідки про роботу та розмір його заробітної плати.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судова колегія вважає, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана відповідна правова оцінка. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

В силу ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 185, 195, 196, 198 ч.1 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, ч.5 254 КАС України, суд

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст ухвали виготовлено 24.06.2016р.

Головуючий суддя Романішин В.Л.

Судді Запорожан Д.В.

Шляхтицький О.І.