Справа № 2-а-767/11
Суддя: Куриленко О. М.
Дата ухвалення: 2011-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

__________________________________________________________________
Справа№2-а-767/11
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2011 року, Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Куриленко О. М.

за участю секретаря - Фірко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом:

ОСОБА_1 до ГУПФУ В Одеській обл. третя особа про перерахунок пенсії -

встановив:

12.02.2011 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 28.12.2010 року № 2821/С-П у здійсненні перерахунку пенсії з 01.01.2000 року протиправною; зобов'язати відповідача провести перерахунок пенсії з урахуванням його права на щомісячне підвищення пенсії у розмірах:

150% мінімальної пенсії за віком - у період з 01.01.2000 року по 26.01.2004 року;

350% мінімальної пенсії за віком -у період з 26.01.2004 року по 22.04.2004 року;

400% мінімальної пенсії за віком - у період з 22.04.2004 року по З1.12.2005 року,

виходячи з розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого законами України на відповідний рік, та починаючи з 01 січня 2006 року, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком з наступними її змінами згідно законів України, з виплатою різниці між перерахованим розміром пенсії та фактично отриманим.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив порушення відповідачем ч.4 ст. 12, ч.З сі.ІЗ Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ (в редакції Закону України №458/95-ВР від 23.11.1995, із змінами, внесеними згідно із Законом України №488/95-ВР від 22.12.1995р.) (далі - Закон), відповідно до яких учасникам бойових дій, інвалідам війни 1 групи та 11 групи пенсії або щомісячне довічне грошове утримання, що виплачується замість пенсії підвищуються відповідно на 150%, 350% 400% мінімальної пенсії за віком, розмір якої відповідно до вимог чинного законодавства та принципів закладених в Конституції України та нормах міжнародного права повинен бути не меншим ніж прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.

Представник відповідача в задоволенні адміністративного позову просив відмовити з підстав, наведених у письмових запереченнях. Зокрема, зазначав, що виплата позивачу пенсії Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області здійснюється лише з 1 січня 2007 року відповідно до ст.99 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»та постанови Кабінету Міністрів України №1522 від 2.11.2006 року. Цими нормативно-иравовими актами Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області не визначено у якості правонаступника МО України, МВС України, СБ України та інших відомств, у зв'язку з чим не несе будь-яких зобов'язань за дії чи бездіяльність, вчинені останнім під час виплати ним пенсії позивачу. Крім того,' обчислення та виплати підвищення пенсії позивачу, як ветерану війни, здійснювалось в межах правового поля, тому вимоги позивача є необгрунтованими.

Дослідивши матеріали справи та надані заперечення, суд вважає позов підлягаючим частковому задоволенню. Судом встановлено, що позивач у справі - ОСОБА_2:

з початку позовного періоду по 26.01.2004 року мав статус учасника бойових дій. що

підтверджується посвідченням Серії АА № 144761 від 31.01.2000 року;

з 26.01.2004 року отримав статус інваліда II групи внаслідок загального захворювання, що

підтверджується довідкою МСЕ від 26.01.2004 року № 010061;

3 22.04.2004 року отримав статус інваліда 1 групи внаслідок загального захворювання, що

підтверджується довідкою МСЕ від 22.04.2004 року № 088920.

Відповідно до ч.8 ст.7 Закону в редакції від 23.05.2003 року, яка набрала чинності з 01.01.2004 року, до інвалідів війни належать також інваліди з числа учасників бойових цій під - час Великої Вітчизняної війни, які стали інвалідами внаслідок загального захворювання.

Таким чином, статус інваліда війни II групи позивач набув з 26.01.2004 року, а інваліда війни І групи - з 22.04.2004 року, оскільки інвалідність внаслідок загального захворювання була встановлена після набрання чинності відповідних положень Закону.

Частиною 4 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»(в редакції Закону України №458/95-ВР від 23.11.1995, із змінами, внесеними згідно із Законом України №488/95-ВР від 22.12.1995 року) передбачалось підвищення пенсії для учасників бойових дій у розмірі 150 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до ч.З ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»від 22 жовтня 1993 року №3551-XII (в редакції Закону України №458/95-ВР від 23.13.1995. із змінами, внесеними згідно із Законом України №488/95-ВР від 22.12.1995 року) інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання, що виплачується замість пенсії підвищуються: інвалідам І групи - у розмірі 400 процентів мінімальної пенсії за віком, II групи - 350 процентів мінімальної пенсії за віком, III групи - 200 процентів мінімальної пенсії за віком.

До 01.01.2007 року Одеським обласним військовим комісаріатом, а з 01.01.2007 року ГУПФУ в Одеській області позивачу проводилась виплата підвищення пенсії із застосуванням постанов Кабінету Міністрів України № 342 від 19.03.1996 року і № 831 від 26.07.1996 року, якими визначалося проведення виплат підвищення пенсій ветеранам війни виходячи з розрахунку 16 грн. 62 коп., а з 01.10.2003р. - постанови Кабінету Міністрів України №1 від 03.01.2002 року та №1350 від 27.09.2003 року, якими проведення підвищення пенсій ветеранам війни визначалося виходячи з розрахунку 19 грн. 91 коп.

16.12.2010 року позивач звернувся до ГУПФУ в Одеській області із заявою, відповідно до якої просив здійснити йому перерахунок пенсії за період з 01.01.2000 року по теперішній час з урахуванням підвищення до пенсії як ветерану війни - учаснику бойових дій та інваліду війни І групи та II групи відповідно у розмірі 150%, 350% та 400% мінімальної пенсії за віком, відповідно до ч.4 ст.12, ч.З ст.13 Закону в редакції від 23.11.1995 року, із змінами, внесеними згідно із Законом України №488/95-ВР від 22.12.1995 року, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Листом ГУПФУ в Одеській області від 28.12.2010 року № 2821/С-і 1 ОСОБА_3 відмовлено у здійсненні перерахунку пенсії, зважаючи на те, що розрахунок підвищень пенсій, передбачених Законом, здійснювався згідно з законодавством, тому підстави для перерахунку відсутні.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначену відмову ГУПФУ в Одеській області частково необгрунтованою, а позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Даний спір є спором щодо застосування окремих норм законодавства, що регулює спірні правовідносини, оскільки по фактичним обставинам спору між сторонами немає, у зв'язку із чим, враховуючи доводи сторін, слід застосовувати системне тлумачення норм законодавства. У цьому сенсі доцільно встановити співвідношення норм, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ч. і ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які є інвалідами війни, визначені та закріплені в Законі України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

Частиною 3 ечг. 2 цього Закону визначено, що нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, до яких відносяться і пенсії, визначаються Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

Відповідно до ст. 17 зазначеного Закону мінімальний розмір пенсії за віком як основна державна гарантія, встановлюється законами.

Встановлення розміру мінімальної пенсії за віком Кабінетом Міністрів України суперечить наведеним нормам закону.

На підставі ч.З ст.46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

З урахуванням наведеної конституційної норми, розмір мінімальної пенсії за віком, з якого має обраховуватися підвищення пенсії позивачу як учаснику бойових дій, а з 26.01.2004 року - інваліду війни II групи, з 22.04.2004 року - інваліду війни І групи, не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Аналогічне положення щодо визначення розміру мінімальної пенсії за віком міститься в ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Так, відповідно до вказаної ч. 1 ст. 28 названого Закону мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Частиною З ст. 2 Закону України «Про прожитковий мінімум»від 15.07.1999 року визначена мета введення прожиткового мінімуму - встановлення розмірів мінімальної заробітної платні і мінімальної пенсії за віком, визначення розмірів соціальної допомоги, допомоги сім'ям з дітьми, допомоги по безробіттю, а також стипендій і інших соціальних виплат виходячи з вимог Конституції України і законів України.

Отже, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення пенсії ветеранам війни у відсотковому відношенні до мінімальної пенсії за віком підлягають застосуванню ч. З ст. 46 Конституції України, ч. З ст. 2 та ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст. 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», ч. З ст. 2 Закону України «Про прожитковий мінімум»і ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а не постанови Кабінету Міністрів України № 342 від 19.03.96 року, № 831 від 26.07.96 року, №1 від 03 січня 2002 року та №1350 від 27.09.2003 року, які істотно звужують обсяг встановлених законом прав.

Таким чином, мінімальний розмір пенсії за віком залежить та має відповідати за розміром прожитковому мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленому законом, та змінюється у разі встановлення законом нового розміру прожиткового мінімуму.

Законами України №2025-3 від 05.10.2000 року, №2330-3 від 22.03.2001 року, №2780-3 від 15.11.2001 року, №247-4 від 28.11.2002 року, №1704-4 від 11.05.2004 року та №2089-4 від 19.10.2004 року прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, було встановлено відповідно: на 2000 рік - у розмірі 216 грн. 56 коп., на 2001 рік - у розмірі 248 грн. 77 коп., на 2002 та 2003 роки - в розмірі 268 грн., на 2004 рік - у розмірі 284 грн. 69 коп. та на 2005 рік у розмірі 332 грн.

Відповідно до п. 6 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Закон у порівнянні з постановами Кабінету Міністрів України має вищу юридичну силу, у зв'язку з чим відповідачу слід було застосувати норму Закону, якою встановлено розмір мінімальної пенсії за віком, який має відповідати встановленому законом прожитковому мінімуму для осіб, які втратили працездатність, а не норму підзаконного нормативно-правового акта.

Положення частини 3 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»не є перешкодою для застосування зазначеної величини (мінімального розміру пенсії за віком) для розрахунку інших пов'язаних із нею пенсій чи доплат, оскільки законодавством не встановлено іншого мінімального розміру пенсії за віком, крім передбаченого частиною першою цієї статті.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України К-9000/07 від 21.01.2010 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з положень КАС України та Конституції України, убачається, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, у тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про неправомірність виплат підвищень пенсії позивача як учасника бойових дій з 01.01.2000 року, з 26.01.2004 року - як інваліда війни 11

групи, з 22.04.2004 року - як інваліда війни І групи, в розмірах що визначалися постановами Кабінету Міністрів України № 342 від 19.03.96 року, № 831 від 26.07.96 року, №1 від 03 січня 2002 року та №1350 від 27.09.2003 року, та відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області у проведенні перерахунку та виплати підвищення пенсії позивачу, виходячи з розмірів, встановлених Законом.

Суд також враховує Рішення Конституційного Суду України від 08 вересня 2009 року № 19-рп/2009, в якому суд зазначив, що згідно зі статтями 113, 116, 117 Основного Закону України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України, постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції законів України; забезпечує виконання Конституції і законів України; видає постанови і розпорядження виключно в межах своєї компетенції.

За період з 01.01.2000 року по 26.01.2004 року позивач, як учасник бойових дій, а з 26.01.2004 року - як інвалід війни 11 групи, з 22.04.2004 року - як інвалід війни 1 групи, мав право на отримання підвищення пенсії у розмірах:

з 01.01.2000 року по 31.12.2000 року - щомісячно у розмірі 324,84 гривень;

з 01.01.2001 року по 31.12.2001 року-щомісячно у розмірі 373,15 гривень;

з 01.01.2002 року по 31.12.2002 року- щомісячно у розмірі 402,00 гривень;

з 01.01.2003 року по 31.12.2003 року - щомісячно у розмірі 402,00 гривень;

з 01.01.2004 року по 26.01.2004 року - щомісячно у розмірі 427,03 гривень;

з 26.01.2004 року по 22.04.2004 року - щомісячно у розмірі 996,41 гривень;

з 22.04.2004 року по 31.12.2004 року-щомісячно у розмірі 1138,76 гривень;

з 01.01.2005 року по 31.12.2005 року- щомісячно у розмірі 1328.00 гривень.

Попри встановлені чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством розміри мінімальної пенсії за віком та прожитковому мінімуму для осіб, які втратили працездатність, фактично позивачу дане підвищення пенсії виплачене в періодах: в з 01.01.2000 року по 31.12.2000 року - 16,62грн.х150%

з 01.01.2001 року по 31.12.2001 року- 16,62грн.х150%

з 01.01.2002 року по 31.12.2002 року-19,91 грн.х150%

3 01.01.2003 року по 31.12.2003 року-19,91 грн.х150%

з 01.01.2004 року по 26.01.2004 року - 19,91грн.х 150%

з 26.01.2004 року по 22.04.2004 року - 19,91 грн.х350%

з 22.04.2004 року по 12.12.2004 року- 19,91 грн.х400%

з 01.01.2005 року по 31.12.2005 року- 19,91грн.х400%

Таким чином, внаслідок неправомірних дій відповідача позивачем недоотримано суми підвищення його пенсії як учасника бойових дій та інваліда війни другої та першої груп, у зв'язку із чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Положеннями ч.2 ст.71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. В судовому засіданні представник відповідача не довів суду належними та допустимими в спірних правовідносинах доказами, з посиланням на відповідні положення законодавства, необґрунтованість цих позовних вимог позивача.

Разом із тим, позовні вимоги ОСОБА_3 про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок пенсії з урахуванням його права на щомісячне підвищення пенсії з 01 січня 2006 року, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком з наступними її змінами згідно законів України, з виплатою різниці між перерахованим розміром пенсії та фактично отриманим, задоволенню не підлягають.

Так, Законом України від 05.10.2005 року № 2939-ІУ внесено зміни до ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до яких інзалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інватідам 1 групи - 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Зазначені зміни набрали чинності з 01.01.2006 року.

Судом встановлено, що з 01.01.2006 року ОСОБА_3 підвищення до пенсії виплачується у розмірі 50% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, який встановлюється Законом України про Державний бюджет на відповідній рік.

Таким чином, підстави для перерахунку позивачу пенсії з урахуванням його права на щомісячне підвищення з 01.01.2006 року - відсутні, у зв'язку із чим рішення ГУПФУ в Одеській

області від 28.12.2010 року № 2821/С-П в цій частині є правомірним, а позові вимоги необгрунтованими та не підлягаючими задоволенню.

Суд відхиляє доводи представника відповідач щодо відсутності у ГУПФУ в Одеській області обов'язку з проведення перерахунку пенсії позивача, в тому числі і підвищення до неї як учаснику бойових дій та інваліду війни, оскільки вони грунтуються на хибному тлумаченні законодавства.

Так, відповідно до ст.99 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»та постанови Кабінету Міністрів України № 1522 від 2.11.2006 року «Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян»з 1 січня 2007 року призначення і перерахунок пенсій військовослужбовцям, які мають право на пенсійне забезпечення на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», здійснюються органами Пенсійного фонду України.

Виплата пенсій, в тому числі призначених до введення в дію вказаного вище Закону, здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі документів та у порядку, визначених. Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

З аналізу вищевказаних нормативно-правових актів випливає, що повноваження щодо призначення та перерахунку пенсій особам, які раніше перебували на пенсійному обліку в Одеському обласному військовому комісаріаті, у тому числі позивачу, покладено на Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області. У зв'язку із цим порушення прав позивача на належний рівень соціального забезпечення, що призвело до недоотримання ним підвищення до пенсії як учаснику бойових дій та інваліду війни, мас бути відновлено шляхом стягнення цієї суми з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ст. 2 КАС України).

При вирішенні справи суд керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (ст. 8 КАС України).

За змістом п.1 та п.2 ч.І ст.9 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних Договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Вирішуючи даний спір, суд також враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини, положення Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини»та вищенаведені норми КАС України.

Відповідно до ч.І ст. 17 вищевказаного Закону суди при розгляді справ, застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно із ст.1 цього Закону термін конвенція вживається у такому значенні: Конвенція - це Конвенція про захист прав людини і основних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України; Суд - Європейський суд з прав людини; практика Суду - практика Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Як свідчить позиція Європейського Суду принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в цьому випадку це надання підвищення пенсії ветеранам війни, держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обгрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Крім того, слід звернути увагу, що визнавши порушення Україною ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини рішення у справі

«Проніна проти України»аргументував тим, що «...заявниця посилалась, зокрема, на положення статті 46 Конституції, стверджуючи, що її пенсія не повинна бути нижчою за прожитковий мінімум. Однак національні суди не зробили жодної спроби розглянути скаргу заявниці з цієї точки зору, незважаючи на пряме посилання в суді кожної інстанції».

Європейський Суд з прав людини при розгляді справи «Кечко проти України»(заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, припиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення суду). У зв'язку із чим Європейський суд не прийняв до уваги позицію уряду України про колізію двох нормативних актів - Закону України, відповідно якому встановлені надбавки з бюджету і який є діючим, та Закону України «Про державний бюджет»на відповідний рік, де положення останнього Закону, на думку уряду України, превалювали як lех sресіаіs. Європейський суд не прийняв аргумент уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Крім того, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, вирішуючи питання, порушене представником відповідача, щодо пропущення позивачем строку звернення до суду з даними позовними вимогами. Так у своєму рішенні № 22277/93, 27.06.2000, параграф 5, у справі «Ілхан проти Туреччини»Європейський Суд з прав людини у відповідності до його прецедентної практики зазначив, що інститут строку звернення до суду повинен застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, він не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Суд враховує, що позивачу установлена інвалідність II групи з 26.01.2004 року (І групи - з 22.04.2004 року) внаслідок загального захворювання (кондуктивна туговухість). Згідно висновків МСЕ ОСОБА_3 потребує постійного стороннього догляду, фактично позивач є глухим. Суд зазначає, що зазначена обставина є суттєвою перешкодою для повноцінного життя будь-якої людини, яка в даному випадку, за умови похилого віку позивача та його юридичної необізнаності, могла значно ускладнити можливість позивача дізнатись про порушення своїх прав, вчасно звернутись за судовим захистом тощо.

Разом із тим, предметом даного позову, серед іншого, є протиправність відмови ГУПФ України в Одеській області у здійсненні ОСОБА_3 перерахунку пенсії, що, в силу ст. 17 КАС України, є публічно-правовим спором фізичної особи із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішення. Позивач звернувся до суду з приводу оскарження зазначеного рішення у передбачений ст.99 КАС України строк - протягом місяця з моменту отримання оскаржуваного рішення.

Крім того, згідно зі ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги розглядаються у сенсі поняття «власності», яке міститься у ч. 1 ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції і яке не обмежене власністю на фізичні речі та залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права»і, таким чином, як власність.

Враховуючи вищевикладене, сума неотриманого позивачем підвищення до пенсії не нарахованого та не виплаченого Головним Управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області за період з 01.01.2000 року по 31.12.2005 року в порушення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», є заборгованістю, а отже може розглядатись як власність ОСОБА_3

В даному випадку суд враховує правову позицію Верховного суду України, викладену в постанові від 18.13.2009 N 14, відповідно до якої, якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

У свою чергу, згідно з п.4 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу власника про визнання незаконним правового акта органу державної влади, яким порушено його право власності або інше речове право.

Приймаючи до уваги, що підвищення пенсії як ветерану війни є істотно значущим елементом у сфері забезпечення соціального захисту ветерана війни, для позивача є основним джерелом для існування, враховуючи літній вік позивача, триватість порушення його законних прав на належний рівень соціального захисту з боку держави, а також стан здоров'я позивача і те,

що він є інвалідом війни І групи, суд вважає за можливе відповідно до п. 2 ст. 256, п.8 ч.б ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України допустити негайне виконання постанови суду в частині позовних вимог про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок підвищення пенсії за період з 01.01.2000 року по 31.12.2005 року з виплатою різниці між перерахованим розміром пенсії та фактично отриманим.

Таким чином, на підставі ст. 10 КАС України, згідно якої, усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 11 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними доказів, з'ясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що відмова ГУПФУ в Одеській області від 28.12.2010 року № 2821/С-11 у здійсненні ОСОБА_3Г1. перерахунку пенсії з 01.01.2000 року по 31.12.2005 року є неправомірною. В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Також, на підставі положень ч.2,3 ст.162 КАС України суд вважає за необхідне винести постанову, яка б гарантувала дотримання та захист прав, свобод, інтересів особи, яка звернулась за судовим захистом.

Керуючись ст.ст.158-163, 183-2 суд

вирішив:

Позов позивача ОСОБА_1 до відповідач ГУПФУ В Одеській обл. , третя особа про перерахунок пенсії - заяву задоволено частково.

Позов ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Визнати відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 28.12.2010 року № 2821/С-11 у здійсненні ОСОБА_3 перерахунку пенсії з 01.01.2000 року по 31.12.2005 року протиправною.

Зобов'язати Головне Управління Пенсійного фонду України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_3 (м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова. 29, кв. 214, ід. номер НОМЕР_1) щомісячне підвищення до пенсії як ветерану війни - учаснику бойових дій у розмірі 150%, як інваліду війни II групи - у розмірі 350%, як інваліду війни І групи - у розмірі 400% мінімальної пенсії за віком виходячи з розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність за період з 0 1.01.2000 року по 31.12.2005 року а саме:

з 01.01.2000 року по 31.12.2000 року - щомісячно у розмірі 324,84 гривень;

з 01.01.2001 року по 31.12.2001 року-щомісячно у розмірі 373,15 гривень; » з 01.01.2002 року по 31.12.2002 року- щомісячно у розмірі 402,00 гривень;

з 01.01.2003 року по 31.12.2003 року-щомісячно у розмірі 402,00 гривень;

з 01.01.2004 року по 26.01.2004 року - щомісячно у розмірі 427,03 гривень; з 26.01.2004 року по 22.04.2004 року - щомісячно у розмірі 996,41 гривень;

з 22.04.2004 року по 31.12.2004 року - щомісячно у розмірі 1138,76 гривень,

0 і .01.2005 року по 31.12.2005 року - щомісячно у розмірі 1328,00 гривень,

за виключенням виплаченої частини підвищення пенсії.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання постанови та повідомити відповідачу його обов'язок виконати постанову негайно.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня отримання копії постанови апеляційної скарги.

Суддя : Куриленко О. М.