Справа № 2а-5308/11/1070
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2016-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2016 року м. Київ К/800/16326/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Веденяпіна О.А.

за участю секретаря Латишевої Л.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на постанову Київського окружного адміністративного суду від 25.10.2012

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2013

у справі №2а-5308/11/1070

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Київської області Державної податкової служби

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 25.10.2012, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2013, в задоволенні позову відмовлено.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Білоцерківської ОДПІ Київської області ДПС від 26.10.2011 № 2170//384. Вважає оскаржувані судові рішення такими, що ухвалені з порушенням норм матеріального і процесуального права без врахування всіх обставин у справі. У касаційній скарзі посилається на положення пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п. 198.3 ст. 198, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, положення розділу 1, п.п. 11.1. 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, ч. 1, ч. 4 ст. 265, ч. 1 ст. 268 Господарського кодексу України, ст. 159 Коде5ксу адміністративного судочинства України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі обставини.

Підставою для визначення Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 1467490,04 грн. за основним платежем та в сумі 118867,65 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями слугували висновки документальної позапланової невиїзної перевірки, викладені в акті від 06.10.2011 № 5130/17-1/127/23985162, про порушення вимог п. 198.6 ст. 198, п. 201.6, п. 201.8, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, що полягало у неправомірному віднесенні до складу податкового кредиту за січень, лютий, березень, травень, червень та липень 2011 року податку на додану вартість в загальній сумі 1467490,04 грн. на підставі податкових накладних, виписаних ТОВ «Еспекар», ТОВ «Сервістрейд Плюс», ПП «Електросервіс Бровари».

Так, між позивачкою та ТОВ «Еспекар» було укладено договір поставки від 04.01.2011 №В-00026, згідно з яким ТОВ «Еспекар» (постачальник) зобов'язався передати у власність позивачці (покупцю) товар (сою) на суму 1 050 000 грн. та надати послуги навантаження - розвантаження сої на суму не більше 40000 гривень, експедиторські послуги, а також режимно-налагоджувальні роботи механізмів.

Між позивачкою та ТОВ «Еспекар» було укладено договір поставки від 04.04.2011 №В-0080, згідно з яким ТОВ «Еспекар» (постачальник) зобов'язався передати у власність позивачці (покупцю) товар (сою) на суму 1 480 000 грн. та надати послуги навантаження - розвантаження і сушки зерна сої, експедиторські послуги, а також режимно-налагоджувальні роботи механізмів.

Між ТОВ «Сервістрейд Плюс» та позивачем було укладено договір поставки від 05.01.2011 №В-00023 (далі - Договір №В-00023), згідно з яким ТОВ «Сервістрейд Плюс» (постачальник) зобов'язувався передати у власність позиваці (покупцю) товар (сою) та надати послуги навантаження- розвантаження сої, експедиторські послуги, а також режимно-налагоджувальні роботи механізмів.

Між ПП «Електросервіс Бровари» та позивачем було укладено договір поставки від 01.07.2011 №168, згідно з яким та додатком до нього від 08.07.2011 ПП «Електросервіс Бровари» (постачальник) зобов'язався передати у власність позивачці (покупцю) товар (сою) та надати послуги з монтажу металопластикових вікон, вентиляційного обладнання та інші послуги на суму 100 000 грн.

Для надання правової оцінки формуванню платником податку на додану вартість податкового кредиту слід застосовувати положення ст. 198, ст. 201 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Наявність законодавчо визначених обставин для формування податкового кредиту є обов'язковою, але не є безумовною підставою для визнання правомірності такого формування за умови, якщо податковий орган доведе, що відомості в первинних документах не відповідають дійсності, в тому числі, коли господарські операції реально не відбувались.

Аналіз наведених положень п.п. 198.2, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України дає підстави для висновку, що право на податковий кредит з податку на додану вартість виникає в результаті придбання товару (послуг) з метою використання в господарській діяльності. При цьому операція з поставки товару (послуг) повинна бути реальною, тобто призводити до фактичного руху активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю. В основі будь-якої реальної господарської операції має лежати економічна мета, тобто бажання платника податків приростити активи за допомогою досягнення господарського ефекту.

У податковому обліку понесені витрати мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення, а податковий кредит обов'язково має бути підтверджено податковою накладною, виписаною платником податку на додану вартість.

Судами попередніх інстанцій досліджені в судовому засіданні видаткові та податкові накладні, рахунки-фактури, акти здачі-прийняття робіт та квитанції до прибуткових касових ордерів, складені щодо зазначених вище господарських операцій. В результаті встановлено, що в зазначених актах здачі-прийняття робіт (послуг) не вказано маршруту руху транспортних засобів та номеру машини.

Також судами встановлено, що на зазначених постачальників експедиторських послуг (експедиторів) за договорами від 04.01.2011 №В-00026, від 04.04.2011 №В-0080, від 05.01.2011 № В-00023 поширювалися вимоги Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» від 01.07.2004 № 1955-IV, згідно зі ст. 9 якого перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Як вказано судами попередніх інстанцій, позивачка не надала відомостей та документів, які б містили інформацію про шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення, що позбавило суд можливості встановити факт переміщення товару від продавців до позивачки. З пояснень представника позивачки суд першої інстанції встановив, що товарно-транспортні накладні чи інші транспортні документи не складалися. Також позивачка не дала доказів використання придбаного за договорами товару в господарській діяльності.

З огляду на недоведеність факту реального вчинення господарських операцій з поставки товару та послуг суди дійшли правильних висновків про неправомірність формування позивачкою податкового кредиту.

При цьому суди врахували такі обставини.

У постачальників товарів (послуг) ТОВ «Еспекар», ТОВ «Сервістрейд Плюс», ПП «Електросервіс Бровари» відсутні трудові ресурси, транспорт, необхідні для виконання господарських договорів, а відомостей про залучення третіх сторін цими контрагентами для виконання господарських операцій позивачкою не надано. У договорах поставки товару сторони лише домовились про поставку сої на певну суму, утім не обумовили умови щодо кількості та якості товару. Наведене позбавило можливості суд ідентифікувати товар.

Відповідно до умов договорів поставки №В-00026, №В-0080, №В-00023 та №186 при укладанні цих договорів сторони домовились лише про поставку сої на певну суму. У цих договорах та в інших наданих документах відсутні відомості про погодження між сторонами умов щодо кількості та якості товару.

Зважаючи на те, що фактичне вчинення господарських операцій у межах господарської діяльності позивачки не знайшло свого підтвердження при вирішенні справи в судах попередніх інстанцій, на правильне застосування судами норм матеріального права до встановлених обставин, суд касаційної інстанції, діючи в межах, визначених в ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України для перегляду справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 25.10.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2013 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою, поданою безпосередньо до Верховного Суду України у порядку, встановленому статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В.Ланченко

О.А. Веденяпін