Справа № 826/23110/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2016-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 липня 2016 року № 826/23110/15

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі судді Добрянської Я.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до відповідача - 1 Києво-Святошинського районного суду Київської області

відповідача - 2 Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області

про визнання незаконним та скасування наказу, визнання протиправною бездіяльності, зобов"язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1, суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області, звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до відповідача-1 Києво-Святошинського районного суду Київської області, відповідача - 2 Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ голови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.06.2015 р. №10-К;

- визнати протиправною бездіяльність територіального управління ДСА України в Київській області щодо не здійснення перерахунку та не виплату належної позивачу необґрунтовано не виплаченої з 01.06.2015 р. частини суддівської винагороди;

- зобов'язати територіальне управління ДСА України в Київській області здійснити перерахунок та виплатити належну позивачу необґрунтовано невиплачену з 01.06.2015 р. частину суддівської винагороди;

- в подальшому здійснювати нарахування та виплату належної позивачу суддівської винагороди відповідно наказу голови Києво-Святошинського районного суду від 02.04.2012 р. № 51-К, згідно якого на підставі ч. 5 ст. 129, ст. 131, п. 11 розділу 13 "Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції 2010 p.) позивачу встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 60 відсотків посадового окладу судді.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.10.2015 р. суддею Добрянською Я.І. відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні.

Разом з тим, за результатами судового засідання 14.04.2016 р. суд, проаналізувавши наявні у справі матеріали, ухвалив продовжити розгляд даної адміністративної справи в порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Так, зокрема, звертаючись до суду, позивач мотивує власні позовні вимоги тим, що оскаржуваний наказ голови Києво-Святошинського районного суду Київської області видано безпідставно та у спосіб, що не передбачений Конституцією та законами України; з використанням повноважень не з тією метою, з якою це повноваження надано; не обґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Окрім цього, позивачем також зауважено, що відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України акти законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності, і не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. В той же час, як стверджує позивач, Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 р. №192-VIII, що набрав чинності 28.03.2015 р., не скасовує та не пом"якшує відповідальності особи, а отже, не має зворотньої дії в часі, а тому не може бути застосованим до правовідносин, які виникли до набрання чинності цим законом.

При цьому, на переконання позивача, норма п. 10 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції від 12.02.2015 р. №192-VIII підлягає застосуванню лише за умов, передбачених ст. 21 Закону України "Про оплату праці", якою передбачено, що розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

Від Києво-Святошинського районного суду Київської області письмових пояснень та/або заперечень з приводу заявлених в рамках даної адміністративної справи позовних вимог до суду не надходило.

Разом з тим, у матеріалах справи наявні письмові заперечення на адміністративний позов Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, в яких відповідач у задоволенні позову просить відмовити.

Так, доводячи безпідставність позовних вимог, відповідач-2 звертає увагу суду на те, що 28.03.2015 р. набрав чинності Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 р. №192-VIII, яким Закон України "Про судоустрій і статус суддів" викладено у новій редакції, згідно якої розмір суддівської винагороди, її складові, а також визначення стажу роботи судді, у тому числі посади, робота на яких зараховується до стажу роботи на посаді судді, врегульовано ст.ст. 133 і 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Так, зокрема, ч. 1 ст. 133 вищевказаного закону встановлено, що суддівська винагорода регулюється Законом України "Про судоустрій і статус суддів", Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, з огляду на що, за переконанням відповідача-2, доводи позивача є безпідставними та не узгоджуються із вказаними законодавчими положеннями, які підлягають обов"язковому застосуванню.

Розглянувши наявні у справі матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як зазначено позивачем та не ставилось під сумнів відповідачами, з вересня 1993 р. ОСОБА_1 працює на посаді судді Києво - Святошинського районного суду Київської області. Постановою Верховної Ради України від 05.02.2004 р. №1463-1V позивача обрано на посаду судді Києво-Святошинського районного суду Київської області безстроково.

Наказом голови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.04.2012 р. №51-К позивачу з 01.01.2012 р. встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 60% посадового окладу (стаж роботи що дає право на щомісячну доплату, при цьому визначено на рівні 28 років 06 місяців 07 днів).

В той же час наказом голови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.06.2015 р. №10-К визнано таким, що втратив чинність наказ голови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.04.2012 р. № 51-К та з 01.06.2015 р. встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 50 відсотків посадового окладу (стаж роботи на посаді судді, що дає право на щомісячну доплату, встановлено на рівні 21 року 8 місяців 16 днів на день призначення).

Тобто, як вбачається, фактично позивачу наказом від 02.06.2015 р. №10-К щомісячну доплату за вислугу років з 60% посадового окладу зменшено до 50% відсотків посадового окладу, врахувавши при цьому до стажу роботи стаж роботи позивача на посаді судді.

Листом голови Києво-Святошинського районного суду від 05.10.2015 р. № 4-КА/2015 у відповідь на заяву позивача від 02.10.2015 р. про скасування наказу від 02.06.2015 р. № 10-К, зазначено, що підставами виплати позивачу суддівської винагороди на час звернення являються вимоги ст. ст. 133, 135 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" в редакції від 12.02.2015 р. №192-VIII та лист територіального управління Державної судової адміністрації України від 26.05.2015 р. №04-05/3484 за підписом начальника управління Бадахова Н.Я.

Так, зазначеним листом територіальне управління Державної судової адміністрації України на виконання вимог Закону України "Про судоустрій та статус" в редакції від 12.02.2015 р. №192-VIII просить голів місцевих загальних судів Київської області видати та направити на його адресу до 05.06.2015 р. накази про перерахунок стажу роботи на посаді судді суддям місцевих загальних судів Київської області відповідно до положень ст. 135 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" в редакції від 12.02.2015 р. №192-VIII.

Як йдеться у позовній заяві та не заперечувалось відповідачами, 02.10.2015 р. позивачем до територіального управління ДСА України в Київській області направлено заяву щодо здійснення перерахунку та виплату належної йому необґрунтовано невиплаченої з 01.06.2015 р. встановленої наказом голови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.04.2012 р. № 51-К надбавки за вислугу років у розмірі 60% посадового окладу, однак відповіді від територіального управління ДСА України в Київській області позивачем отримано не було.

Отже, оскільки позивач вважає, що при встановленні розміру щомісячної доплати за вислугу років відповідно до стажу роботи головою Києво-Святошинського районного суду протиправно не враховано всі складові суддівської винагороди, на підставі яких позивачу було встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 60% посадового окладу, а також зважаючи на безпідставні, на думку позивача, ненарахування та невиплату згаданої доплати у розмірі 60 % посадового окладу, за захистом порушених прав та інтересів у судовому порядку він звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, зважаючи на наступне.

Правовий порядок в Україні згідно до ст. 19 Конституції України ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів.

Положеннями ст. 129 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (в редакції, чинній на дату прийняття наказу від 02.04.2012 р. №51-К) встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

В той же час згідно з ч. 2 цієї статті у вказаній редакції суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

При цьому ч. 5 ст. 129 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (в редакції, чинній на дату прийняття наказу від 02.04.2012 р. №51-К) було закріплено, що суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи до 5 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 131 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (в редакції, чинній на дату прийняття наказу від 02.04.2012 р. №51-К) до стажу роботи на посаді судді зараховувалась робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України;

2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Нормою п. 11 розділу ХІІ Перехідних положень Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (у встановленій вище редакції) передбачено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

28.03.2015 р. набрав чинності Закон України від 12.02.2015 р. №192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд", яким Закон України "Про судоустрій та статус суддів" викладено у новій редакції.

Так, ст. 133 цього Закону закріплено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами (ч. 1).

Згідно ж до ч. 2 вказаної статті суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат (ч. 3 ст. 133).

При цьому положеннями ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" у новій редакції, чинній на час прийняття відповідачем оскаржуваного наказу від 02.06.2015 р. №10-К, залишились незмінними.

Разом з тим ч. 5 ст. 133 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (у новій зміненій редакції) встановлено, що суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Зазначена норма у період прийняття оскаржуваного наказу була та залишається наразі чинною, неконституційної не визнавалась, відносно даної норми відсутнє офіційне тлумачення Конституційного Суду України, з огляду на що вона є обов"язковою для виконання.

Додатково суд зауважує, що відповідно до ст. 143 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (в чинній редакції) держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів відповідно до Конституції України.

Забезпечення функціонування судової влади передбачає: 1) окреме визначення у Державному бюджеті України видатків на фінансування судів не нижче рівня, що забезпечує можливість повного і незалежного здійснення правосуддя відповідно до закону; 2) законодавче гарантування повного і своєчасного фінансування судів; 3) гарантування достатнього рівня соціального забезпечення суддів.

Статтею 145 цього ж Закону визначено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України (ч. 1).

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди - щодо фінансового забезпечення діяльності цих органів; Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів загальної юрисдикції, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України та Державної судової адміністрації України (ч. 2).

Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, а також у цілому щодо місцевих та апеляційних судів. Видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку (ч. 3).

Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році (ч. 4).

Контроль за додержанням вимог цього Закону щодо фінансування судів здійснюється у порядку, встановленому законом (ч. 5).

Особливості підготовки і розгляду проекту закону про Державний бюджет України в частині фінансування судів, інших органів та установ судової системи визначаються законом (ч. 6).

Статтею 146 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (в чинній редакції) суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Згідно із ч. 1 ст. 148 вказаного Закону Державна судова адміністрація України є органом у системі судової влади, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом. В той же час у відповідності до ч. 3 Закону територіальні управління Державної судової адміністрації України утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Відповідно до Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого Рішенням Ради суддів України від 22.10.2010 р. №12, Державна судова адміністрація України здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади з метою створення належних умов функціонування судів і діяльності суддів, представляє суди у відносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування в межах повноважень, установлених законом.

Нормою п.п.16 п. 4 Положення передбачено здійснення ДСА України функцій головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції (крім Верховного Суду України та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, ДСА України та її територіальних управлінь.

В той же час згідно до п.п. 30 п. 4 цього Положення ДСА України здійснює внутрішній контроль за використанням бюджетних коштів і матеріальних ресурсів у судах, територіальних управліннях, на підприємствах, в установах і організаціях, що належать до сфери управління ДСА України, аналізує ефективність використання бюджетних коштів їх розпорядниками нижчого рівня та одержувачами на основі поданих ними звітів в установленому законодавством порядку.

Так, відповідно до статті 6 Основних положень Глави 6 Європейської Хартії "Про статут суддів" (994_236) "Винагорода та соціальне забезпечення" судді, які виконують суддівські функції професійно, мають право на винагороду, рівень якої повинен бути таким, щоб вони були захищені від тиску при прийнятті рішень та при виконанні їх повноважень взагалі, таким чином, щоб не зменшувалась їх незалежність та неупередженість" (п. 6.1).

Згідно ж до п. 6.2. цієї статті розмір винагороди може залежати від стажу, від характеру обов"язків, виконання яких доручається суддям в професіональній якості, та від важливості завдань, покладених на них, при цьому оцінка всіх цих факторів повинна проводитись в умовах гласності.

В ракурсі наведеного суд вважає за доцільне відмітити, що, вирішуючи будь-які питання, наслідком яких може стати втручання у права людини або обмеження існуючого права, держава повинна дотримуватись балансу інтересів, який у вигляді сформованого принципу відображений у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні по справі "Тетяна Жданок проти Латвії" (case of Zdanoka v. Latvia) встановлено, що "для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип "демократії, здатної себе захистити" для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого" (рішення Великої палати, 2006 р.).

Також, вирішуючи даний спір по суті, варто здійснити посилання на рішення Європейського суду з прав людини від 26.06.2014 р., справа "Суханов та Ільченко проти України" (Заяви № 68385/10 та 71378/10), в якому Судом наголошено, що демократично обраний Парламент зберігає право щодо виконання своїх законодавчих функцій відповідно до Конституції.

А відтак, виходячи із наведеного, закріплена Законом України "Про судоустрій та статус суддів" (у новій зміненій редакції) норма про щомісячну доплату суддям в розмірі 50 відсотків у випадку вислуги років більше 20 років, беручи до уваги фактичні обставини справи, на переконання суду, повинна бути в бов"язковому порядку дотриманою, що свідчить про необґрунтованість заявлених в рамках даної справи позовних вимог, з огляду на що у задоволенні позову слід відмовити.

При цьому суд бере до уваги серед іншого й те, що під час судового розгляду справи позивачем не доведено належними та достатніми засобами доказування, що при встановленні розміру щомісячної доплати за вислугу років відповідно до стажу роботи головою Києво-Святошинського районного суду протиправно не враховано всі складові суддівської винагороди, на підставі яких позивачу встановлювалась щомісячна доплата за вислугу років у розмірі 60% посадового окладу.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Разом з тим, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 р. №3674-VI "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська