Справа № 817/75/16
Суддя: Зарудяна Л.О.
Дата ухвалення: 2016-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Шарапа В.М.,
Суддя-доповідач:Зарудяна Л.О.
ПОСТАНОВА

іменем України

"29" червня 2016 р. Справа № 817/75/16

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Зарудяної Л.О.

суддів: Іваненко Т.В.

Кузьменко Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Полоневич Т.Ю.,

позивача та представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного банку України на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "17" березня 2016 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Національного банку України про визнання звільнення незаконним, визнання незаконним наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання вчинити певні дії ,

ВСТАНОВИВ:

Рівненський окружний адміністративний суд постановою від 17.03.2016 позов задовольнив частково.

Визнав незаконним звільнення ОСОБА_3 з посади головного юрисконсульта Управління Національного банку України в Рівненській області з 28 грудня 2015 року у зв'язку зі скороченням штату працівників, пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України на підставі наказу Управління Національного банку України в Рівненській області "Про звільнення ОСОБА_3." від 28.12.2015 року №392-к.

Визнав протиправним та скасував наказ Управління Національного банку України в Рівненській області "Про звільнення ОСОБА_3." від 28.12.2015 року №392-к.

Поновив ОСОБА_3 на посаді головного юрисконсульта Управління Національного банку України в Рівненській області з 28 грудня 2015 року.

Стягнув з Національного банку України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 25516 (двадцять п'ять тисяч п'ятсот шістнадцять) грн. 70 (сімдесят) коп.

В задоволенні решти вимог відмовив.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить постанову скасувати та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову. В апеляційній скарзі, зокрема зазначає, що відповідач не міг перевести позивача на іншу роботу в НБ України із застосуванням його переважного права залишення на роботі, а також не міг запропонувати іншу роботу за професією чи спеціальністю, оскільки всі вакантні посади підлягали скороченню внаслідок ліквідації "старих" структурних підрозділів.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що скарга належить до часткового задоволення, враховуючи таке.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до НБ України, у якому (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 18.02.2016 р.) просить суд: визнати його звільнення з посади головного юрисконсульта Управління Національного банку України в Рівненській області незаконним; визнати наказ Управління Національного банку України в Рівненській області від 28.12.2015 №392-к в частині його звільнення незаконним; поновити його на посаді головного юрисконсульта Управління Національного банку України в Рівненській області; стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; зобов"язати НБ України внести виправлення до трудової книжки ОСОБА_3 щодо звільнення та поновлення на роботі; просить також допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати в межах платежу за один місяць.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що наказом Управління НБ України в Рівненській області від 28.12.2015 №392-к його звільнено з посади головного юрисконсульта управління у зв"язку з скороченням штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України; вказує, що його звільнення є незаконним, оскільки одночасно з попередженням про звільнення у зв"язку із змінами в організації виробництва і праці та до моменту його звільнення йому не запропоновано іншу роботу, що є порушенням частини 3 статті 49-2, частини 2 статті 40 КЗпП України; вказує, що при цьому, вакантні посади, з врахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду, у відповідача були; зазначає, що його звільнення проведено попри те, що первинна профспілкова організація не надала згоди на таке звільнення, що є порушенням вимог статті 43 КЗпП України.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 з 06.11.2006 року працював в Управлінні Національного банку України в Рівненській області та на час звільнення обіймав посаду головного юрисконсульта. Був державним службовцем. Наказом від 28.12.2015 №392-к його звільнено з посади у зв"язку з скороченням штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 9, 29-31, 37-86).

Відповідно до постанови Правління НБУ від 10 червня 2015 року №364 «Про внесення змін до структури та затвердження граничної чисельності працівників територіальних управлінь Національного банку України та наказу Управління НБУ в Рівненській області від 17 червня 2015 року №84-к «Про удосконалення структури Управління» із структури Управління НБУ в Рівненській області виключено юридичну службі із скороченням штату та чисельності працівників. У зв"язку з цим ОСОБА_3 06 серпня 2015 року попереджено про наступне звільнення з роботи 07 жовтня 2015 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 10, 120-121, 172) При цьому будь-яка робота ОСОБА_3 запропонована не була ні в Управлінні НБУ в Рівненській області, ні в Національному банку України. Згідно особової справи позивача у нього крім освіти за спеціальністю «Правознавство» є також освіта за кваліфікаційним рівнем спеціаліста з банківської справи (а.с. 43, 82).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про державну службу», крім підстав, визначених цим Законом державна служба припиняється на загальних підставах, передбачених КЗпП України.

Суд першої інстанції правильно вказав, що оскільки державна служба припиняється з підстав, передбачених КЗпП України, то при звільненні з цих підстав застосовуються відповідні гарантії для працівників при звільненні їх з роботи.

Частиною 1 статті 43 КЗпП України встановлено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обгрунтованим.

01 вересня 2015 року УНБУ в Рівненській області звернулось з поданням до профспілкового комітету первинної профспілкової організації про звільнення ОСОБА_3 з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 110). У визначений даною статтею 15-денний строк подання було розглянуто та 15.09.2015 року за №27-004/151 прийнято рішення, яким первинна профспілкова організація Управління НБУ в Рівненській області не надала згоду на звільнення ОСОБА_3 з посади головного юрисконсульта управління. Рішення обґрунтовано порушенням роботодавцем норм чинного законодавства - частини 2 статті 40, статей 49-2, 49-4 КЗпП України та статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності та у зв"язку з тим, що він є працівником з тривалим безперервним стажем роботи в управлінні.

Проте, відповідач звільнив позивача без згоди первинної профспілкової організації Управління НБУ в Рівненській області, що є підставою скасування наказу про звільнення позивача з роботи та поновлення його на попередній роботі.

Окружний суд встановив, що відповідачем допущені також інші порушення при звільненні позивача з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, які дають підстави для поновлення ОСОБА_3 на роботі.

Так, частиною 2 статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною 3 статті 49-2 цього ж кодексу визначено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Частиною 2 статті 49-4 встановлено, що ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Власник або уповноважений ним орган не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення проводить консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення.

Однак дані вимоги відповідачем також не виконано. Місцевий суд правильно вказав, що в зазначеному випадку відповідач буде вважатись таким, що виконав обов"язок, визначений цими правовими нормами, лише у тому разі, коли запропонував йому наявну на підприємстві вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу роботу, яку працівник може виконувати з врахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець повинен запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював. І такий обов"язок роботодавця існує від дати попередження про наступне вивільнення до дати фактичного звільнення працівника з роботи.

Крім того, позивач має освіти за кваліфікаційним рівнем спеціаліста - «Правознавство» та «Спеціаліст з банківської справи».

У період з 07.08.2015 року по 23.12.2015 року у відповідача були наявні вакантні посади працівників центрального апарату у кількості 100 одиниць, у тому числі і такі, що відповідали освітньому рівню позивача. Проте жодна з вакантних посад позивачу не пропонувалась. При цьому доводи відповідача про можливість зайняття цих посад виключно через конкурс відповідно до вимог Закону України «Про державну службу» є безпідставними, оскільки частиною 1 статті 15 даного Закону встановлено, що прийняття на державну службу на посади третьої - сьомої категорій, передбачених статтею 25 цього Закону, здійснюється на конкурсній основі, крім випадків, коли інше встановлено законами України. Саме інший порядок і встановлено частиною 2 статті 40 та частиною 3 статті 49-2 КЗпП України при звільненні працівників, у тому числі державних службовців, за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Також відповідач у встановленому порядку завчасно не надав професійним спілкам інформацію про реорганізацію, що тягне за собою скорочення чисельності або штату працівників, що є порушенням вимог як статті 49-3 так і статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Відповідно до Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» розпорядженням Національної служби посередництва і примирення від 24.09.2015 №235-р було зареєстровано колективний трудовий спір (конфлікт) між найманим працівниками Управління НБУ в Рівненській області та НБУ з 21.09.2015 року. Зареєстровано такі вимоги найманих працівників: призупинити заходи з вивільнення працівників Управління Національного банку України в Рівненській області у зв»язку з порушенням роботодавцем вимог статті 49-4 КЗпП України та статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»; забезпечити виконання частини другої статті 40, статті 42 та статті 49-2 КЗпП України; забезпечити виконання вимог статті 43 КЗпП України.

На виконання цього розпорядження 29 вересня 2015 року органом, уповноваженим представляти інтереси найманих працівників Управління НБУ в Рівненській області було створено примирну комісію та включено до її складу ОСОБА_3 Розпорядженнями Національної служби посередництва і примирення від 24 листопада 2-15 року №284-р та від 21 грудня 2015 року №302-р було знято як вирішені відповідно першу вимогу колетивного трудового спору так і колективний трудовий спір в цілому (а.с. 14-20).

Частиною 1 статті 14 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» N 137/98-ВР від 03.03.1998 встановлено, що незалежним посередникам, членам примирних комісій та трудових арбітражів на час роботи у примирних органах, утворених відповідно до цього Закону, гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку, а також на них поширюються гарантії, передбачені Кодексом законів про працю України для виборних профспілкових працівників, членів рад (правлінь) підприємств і рад трудових колективів.

Згідно з ч. 4 ст. 252 КЗпП України звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення строку, на який обирався цей склад (крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі у зв'язку із станом здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законом передбачена можливість звільнення з роботи чи служби). Така гарантія не надається працівникам у разі дострокового припинення повноважень у цих органах у зв'язку з неналежним виконанням своїх обов'язків або за власним бажанням, за винятком випадків, якщо це пов'язано із станом здоров'я.

З огляду на викладене, окружний суд правильно вказав, що відповідач не мав права звільняти позивача за власною ініціативою протягом року після закінчення роботи ОСОБА_3 у складі примирної комісії, оскільки повноваження його у примирній комісії закінчились не у зв'язку з неналежним виконанням своїх обов'язків або за власним бажанням, а у зв"язку з закінченням розгляду колективного трудового спору.

Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання його звільнення з посади головного юрисконсульта Управління Національного банку України в Рівненській області незаконним; визнання наказу Управління Національного банку України в Рівненській області від 28.12.2015 №392-к в частині його звільнення незаконним; поновлення його на посаді головного юрисконсульта Управління Національного банку України в Рівненській області.

Що стосується висновку суду першої інстанції про стягнення з Національного банку України на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 25516 (двадцять п'ять тисяч п'ятсот шістнадцять) грн. 70 (сімдесят) коп., то колегія суддів вважає його помилковим, враховуючи таке.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В абз.2 п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначено, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Згідно довідки від 01 лютого 2016 року №60-0033/8432 відповідача (а.с.106), яка видана відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою КМ України від 08.02.1995 №100, середньоденна заробітна плата позивача становить 463,94 грн. У грудні 2015 року після 28 грудня було 3 робочі дні, у січні 2016 року - 19, у лютому 2016 року - 21 робочий день, у березні по день розгляду справи судом 12 робочих днів, а всього 55 робочих днів. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що за час вимушеного прогулу середній заробіток позивача складає 25516,70 грн.

Однак, окружний суд не врахував, що вихідна допомога (9742,74 грн.) вже була виплачена ОСОБА_3, про що свідчить довідка № 60-0034/29994 від 07.04.2016 р., яка міститься в матеріалах справи (а. с. 198), та не виключив вихідну допомогу у розмірі 9742,74 грн. із загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Національного банку України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 25516 (двадцять п'ять тисяч п'ятсот шістнадцять) грн. 70 (сімдесят) коп. слід змінити, стягнувши з Національного банку України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 15773 (п"ятнадцять тисяч сімсот сімдесят три) грн. 96 дев"яносто шість) коп".

В іншій частині постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 201, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національного банку України задовольнити частково.

Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "17" березня 2016 р. змінити.

Абзац 5 резолютивної частини викласти у наступній редакції: "Стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 15773 (п"ятнадцять тисяч сімсот сімдесят три) грн. 96 дев"яносто шість) коп".

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Л.О. Зарудяна

судді: Т.В. Іваненко

Л.В. Кузьменко

Повний текст cудового рішення виготовлено "01" липня 2016 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3 АДРЕСА_1

3- відповідачу/відповідачам: Національний банк України вул.Інститутська, 9,м.Київ,01601

4-Кауфман В.В. м.Львів, вул.Коперника,4, 79005 - , - ,