Справа № 150/205/16-а
Суддя: Суперсон С. П.
Дата ухвалення: 2016-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №150/205/16-а
Провадження по справі №2-а/150/10/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2016 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області у складі:

головуючого - судді Суперсона С.П.,

при секретарі - Бровко Д.Г.,

за участю: позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Володовської Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

На розгляд до Чернівецького районного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, що надійшли від апеляційного адміністративного суду Вінницької області. Вказаний позов обґрунтований тим, що 30.05.2014 позивача було призначено на посаду заступника голови Чернівецької РДА. 31.12.2014, у відповідності до вимог ст. 10 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», у зв'язку із припиненням повноважень голови Чернівецької РДА позивачем було подано заяву про припинення повноважень. Проте, ОСОБА_1 продовжувала працювати, так як рішення по вказаній заяві не приймалось. Розпорядженням №1рк від 26.02.2016 ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади, відповідно до поданої нею заяви від 31.12.2014. Вважаючи своє звільнення незаконним позивач звернулась до суд за захистом своїх прав та інтересів.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила суд поновити її на посаді заступника голови Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області; стягнути з Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Представник позивача в судових засіданнях наголошувала на тому, що звільнення позивача мало бути погоджене з КМУ, що відповідачем не було зроблено, а тому Чернівецькою РДА Вінницької області не було дотримано порядку звільнення позивача із займаної посади.

Представник відповідача за довіреністю від 05.04.2016 №01-21-816 - Володовська Л.М. показала, що відповідно до вимог статті 10 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» перший заступник та заступники голів місцевих державних адміністрацій призначаються на посаду та звільняються з посади головою районної державної адміністрації за погодженням з головою обласної державної адміністрації. Перші заступники та заступники голів місцевих державних адміністрацій заявляють про припинення своїх повноважень новопризначеним головам місцевих державних адміністрацій у день їх призначення. Тому, у зв'язку із призначенням нового голови Чернівецької РДА, відповідно до заяви ОСОБА_1 від 31.12.2014 розпорядженням голови Чернівецької РДА №1рк від 26.02.2016 за погодженням з головою Вінницької обласної державної адміністрації останню було звільнено із займаної посади - заступника голови Чернівецької РДА.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази в їх сукупності та співставленні дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до вимог ст. 10 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядженням №27-рк від 30.05.2014 ОСОБА_1 було призначено на посаду заступника голови Чернівецької РДА з призначенням рангу державного службовця п'ятої категорії.

Згідно розпорядження Чернівецької РДА Вінницької області №55рк від 29.12.2014 повноваження голови Чернівецької РДА ОСОБА_3 було припинено, у зв'язку із чим 31.12.2014 на ім'я новопризначеного голови Чернівецької РДА Вінницької області позивачем було подано заяву про припинення її повноважень.

На підставі вказаної заяви 01.02.2016 головою Чернівецької РДА Вінницької області було направлено подання голові Вінницької обласної державної адміністрації про погодження звільнення з посади ОСОБА_1

26.02.2016 на адресу відповідача надійшло погодження на звільнення позивача, а тому розпорядженням №1рк від 26.02.2016 «Про звільнення ОСОБА_1.» відповідно до вимог ст. 10 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» позивача звільнено з посади заступника голови Чернівецької РДА Вінницької області, у зв'язку із припиненням повноважень голови районної державної адміністрації.

Позивач та її представник з законністю звільнення ОСОБА_1 не погоджуються, вважають, що у випадку не прийняття рішення згідно заяви позивача, мають застосовуватись положення ст.ст. 36, 38, 39, 40, 41 КЗпПУ. З положень ст. 39-1 КЗпПУ, слідує, якщо після закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично тривалють і жодна із сторін не вимагала їх припинення, дія договору вважається продовженою на невизначений строк. Тому на переконання ОСОБА_4 в відповідача підстав для звільнення ОСОБА_1 відповідно до ст.10 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» не було. Окрім того, представник позивача наголосила в судовому засіданні на порушенні відповідачем процедури звільнення ОСОБА_1, так як відсутнє погодження її звільнення з КМУ.

Частиною 1 статті 3 Кодексу законів про працю України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 5 цього Кодексу визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Законом України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-XII, з огляду на його преамбулу, регулюються суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, що є складовою права громадян на працю, гарантованого статтею 2 Кодексу законів про працю України.

Враховуючи посаду, яку займав позивач на день звільнення, правовий статус районної державної адміністрації, норми статтей 1, 2, 24,25 Закону України "Про державну службу" № 3723-XII, статтей 1, 10 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" № 586-ХІV, пункту 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України України, суд дійшов до висновку про те, що даний спір виник з приводу звільнення позивача з державної служби.

Частиною 3 статті 30 Закону № 3723-XII передбачено, що зміна керівників або складу державних органів не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників, крім державних службовців патронатної служби.

Статтею 10 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" визначено статус першого заступника та заступників голови районної державної адміністрації, порядок їх призначення та припинення ними повноважень.

Зокрема частинами 2, 3 вищевказаної статті Закону № 586-ХІV передбачено, що перший заступник та заступники голови районної державної адміністрації призначаються на посаду та звільняються з посади головою районної державної адміністрації за погодженням з головою обласної державної адміністрації. Перші заступники та заступники голів місцевих державних адміністрацій заявляють про припинення своїх повноважень новопризначеним головам місцевих державних адміністрацій у день їх призначення.

Зі змісту статті 10 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" випливає, що позивач, перебуваючи на посаді заступника голови районної державної адміністрації, була державним службовцем патронатної служби, державна служба якого на вказаній посаді припиняється в зв'язку зі звільненням з посади голови відповідної районної державної адміністрації та призначенням нового голови.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач виходячи з трудового договору, укладеного між сторонами, враховуючи патронатний характер державної служби позивача на посаді заступника голови районної державної адміністрації, звільнив ОСОБА_1 з посади заступника голови райдержадміністрації саме згідно ст. 10 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», з підстав припинення повноважень голови районної державної адміністрації та призначення нового голови.

Разом з тим, представник позивача в судових засіданнях наголошувала на тому, що до даних спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 39-1 КЗпПУ, відповідно до якої, враховуючи, що після закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично тривали і жодна із сторін не вимагала їх припинення, дія договору вважається продовженою на невизначений строк, тому в відповідача підстав для звільнення ОСОБА_1 відповідно до ст.10 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» не було.

При цьому, суд наголошує на тому, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному.

Зважаючи на те, що в даному випадку спеціальним законом є Закон України «Про місцеві державні адміністрації», застосуванню до даних спірних правовідносин підлягає саме він, а не КЗпПУ.

Тому, на переконання суду, при звільненні позивача із займаної посади, враховуючи патронатний характер державної служби позивача на посаді заступника голови районної державної адміністрації, відповідачем вірно було застосовано вимоги ст. 10 саме спеціального закону, яким є Закон України «Про місцеві державні адміністрації».

Що стосується тривалих строків розгляду заяви позивача про припинення його повноважень, суд вважає, що дана обставина жодним чином не може впливати на результат вирішення заяви ОСОБА_1, так як з огляду на вище зазначені положення законів, припинення повноважень позивача є прямим наслідком припинення повноважень голови Чернівецької РДА Вінницької області ОСОБА_3

Спростовуючи доводи представника позивача ОСОБА_4 про порушення процедури звільнення ОСОБА_1, у зв'язку із відсутністю погодження такого звільнення із КМУ, суд звертає увагу на ту обставину, що ст. 10 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що за погодженням із Кабінетом Міністрів України здійснюється призначення на посаду та звільнення з посади першого заступника та заступника голови обласної державної адміністрації. В той час як перший заступник та заступники голови районної державної адміністрації призначаються на посаду та звільняються з посади головою районної державної адміністрації за погодженням з головою обласної державної адміністрації.

Отож, з огляду на наведені вище обґрунтування, суд приходить до висновку про законність звільнення ОСОБА_1 з посади заступника голови Чернівецької РДА Вінницької області, а тому відсутність підстав для поновлення позивача на зазначеній посаді.

В частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем позивачеві завдано моральну шкоду, останнім не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з прийняттям оскаржуваного розпорядження суб'єкта владних повноважень, не визначено, якими доказами це підтверджується. Будь-яких доказів, що підтверджують притягнення посадових осіб до відповідальності за невиконання чи неналежне виконання ними своїх обов'язків, що могло завдати шкоди, позивачем також не надано.

Отже, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Відповідно до ст.186 КАС України апеляційна скарга на постанову подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через Чернівецький районний суд протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня отримання копії постанови.

СУДДЯ С.П. СУПЕРСОН