Справа № 750/5226/16-а
Суддя: Карапута Л. В.
Дата ухвалення: 2016-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 750/5226/16-а
Провадження № 2-а/750/416/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2016 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

головуючого - судді Карапута Л.В.,

секретаря - Руденок В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

30.05.2016 року позивач звернулася до суду з адміністративним позовом до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України та просила визнати незаконними дії відповідача щодо відмови у здійсненні з 01.09.2015 року на підставі довідки Апеляційного суду Чернігівської області від 30.03.2016 року № 7-12/26 перерахунку ОСОБА_1, щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 84 % грошового утримання судді, з урахуванням раніше виплачених сум без обмеження граничного розміру та зобов'язати здійснити перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки Апеляційного суду Чернігівської області від 30.03.2016 року № 7-12/26 з урахуванням раніше виплачених сум, з 01.09.2015 року - в розмірі 84% суддівської винагороди без обмеження граничного розміру.

В обґрунтування позовної заяви зазначила, що Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 05.11.2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2015 року, визнані незаконними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові щодо відмови у нарахуванні ОСОБА_1, щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 84% грошового утримання судді відповідно до ч.3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-V1 від 07.07.2010 року, з часу досягнення позивачем 65 річного віку, тобто з 19 лютого 2015 року; зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові провести нарахування ОСОБА_1, щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 84 % грошового утримання судді відповідно до ч.З ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453- V1 від 07.07.2010 року, з часу досягнення позивачем 65 річного віку, тобто з 19 лютого 2015 року та провести відповідні доплати з урахуванням вже виплачених сум.

У березні 2016 року ОСОБА_1, звернулася з заявою до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України та просила здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 84% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді апеляційного суду, починаючи з 01.09.2015 року, без обмеження граничного розміру; зобов'язати Чернігівське об'єднане управління Пенсійного фонду України виплатити недоплачену з 01.09.2015 р. суму довічного грошового утримання з урахуванням раніше проведених виплат позивачу з урахуванням зміни розміру щомісячної заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді з 01.09.2015 року, проте відповідач відмовив у пререрахунку з мотивів відсутності законних підстав.

Позивач у судове засідання не з'явилася, але подала до суду заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить розглядати справу за її відсутності.

Відповідач у судове засідання не з'явився, просить розглядати справу за відсутності його представника, подав до суду письмові заперечення проти позову.

Згідно частини 1 статті 41 КАС України справа розглянута без застосування технічної фіксації.

Суд дослідивши письмові докази і матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи, вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 05.11.2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2015 року, визнані незаконними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові щодо відмови у нарахуванні ОСОБА_1, щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 84% грошового утримання судді відповідно до ч.3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-V1 від 07.07.2010 року, з часу досягнення позивачем 65 річного віку, тобто з 19 лютого 2015 року; зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові провести нарахування ОСОБА_1, щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 84 % грошового утримання судді відповідно до ч.З ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453- V1 від 07.07.2010 року, з часу досягнення позивачем 65 річного віку, тобто з 19 лютого 2015 року та провести відповідні доплати з урахуванням вже виплачених сум.

31.07.2015 року позивач була звільнена у відставку з посади судді Апеляційного суду Чернігівської області, маючи стаж роботи на посаді судді 27 років 5 місяців 1 день ( з урахуванням стажу роботи в органах прокуратури).

31.03.2016 року ОСОБА_1, звернулася до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання на підставі довідки Апеляційного суду Чернігівської області від 30.03.2016 р. № 7-12/26 про те, що заробітна плата судді апеляційного суду з 01.09.2015 року становить 24252, 80 грн.

Листом від 14.04.2016 року № 1021/05 відповідач у проведенні перерахунку грошового утримання відмовив, посилаючись на відсутність для цього законних підстав.

Аналогічно мотивоване відповідачем заперечення на адміністративний позов.

Однак, Рішенням Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України ( є неконституційними ) положення частини третьої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII.

У мотивувальній частині цього Рішення Конституційного Суду України зазначено, що положення частини третьої статті 141 нині діючого Закону № 2453-VI у редакції Закону № 213-VIII звужують зміст та обсяг гарантій незалежності судді, а тому суперечать частині першій статті 55, частині першій статті 126 Основного Закону України.

За таких обставин, до спірних правовідносин, що діяли до ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 також не можуть застосовуватися положення статті 141 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015р. № 192-VІІI із змінами, внесеними Законом України від 02.03.2015р. № 213-VIII, оскільки вони суттєво звужують зміст та обсяг прав і свобод позивача як судді в відставці, а тому зазначені правовідносини відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 регулюються положеннями ст.138 Закону України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до ч. 1 ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Однією з конституційних гарантій забезпечення незалежності суддів є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту, зокрема для суддів в відставці - щомісячного довічного грошового утримання.

При цьому, відповідно до частин другої і третьої ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Аналогічне положення закріплено в ч.6 ст. 47 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010р. № 2453-VI про те, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Відповідно до ч.3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010р. № 2453-VI в редакції, що діяла до внесених змін Законом України від 08.07.2011р. № 3668-VI, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді в розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

При цьому частиною четвертою зазначеної вище статті передбачено, що в разі зміни розміру грошового утримання діючих суддів Конституційного Суду України відповідно здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання, з усієї суми заробітної плати діючих суддів Конституційного Суду України з дня виникнення права на відповідний перерахунок.

Внесеними Законом України від 8 липня 2011 року № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», що набрав чинності з 1 жовтня 2011 року, ( надалі - Закон № 3668-VI ), у частину третю статті 138 Закону № 2453-VІзмінами було передбачено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді в розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді.

У внесених Законом № 3668-VI в частину п'яту ст. 138 Закону № 2453-VІ змінах визначено, що виплата щомісячного довічного грошового утримання, призначеного відповідно до цієї статті, на період роботи на посадах, які дають право на його призначення або право на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених законами України «Про прокуратуру», «;Про наукову і науково-технічну діяльність», «;Про статус народного депутата України», «;Про державну службу», припиняється. На цей період призначається і виплачується пенсія відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного Фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Однак, Конституційний Суд України Рішенням від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 частину третю, перше, друге, третє речення частини п'ятої статті 138 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 3668-VI визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

У цьому Рішенні Конституційний Суд України вказав на те, що Законом № 3668-VI змінено визначений Законом № 2453-VI порядок нарахування щомісячного довічного грошового утримання, внаслідок чого зменшено розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів. Залишивши незмінним зміст права на щомісячне довічне грошове утримання суддів, Закон № 3668-VI звузив обсяг цього права, встановивши обмежену базу для нарахування суддям щомісячного довічного грошового утримання, його максимальний розмір та обмеження в здійсненні перерахунків щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці, а також скасував право суддів на одержання щомісячного довічного грошового утримання без обмеження граничного розміру, його індексацію, застосування положень частин другої, третьої статті 42 Закону України від 09.07.2003р. № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання та інших передбачених законодавством перерахунків, чим знизив досягнутий рівень гарантій незалежності суддів, що не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів.

Ухвалюючи зазначене Рішення, Конституційний Суд України врахував попередні позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, які полягають у тому, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання в здійснення правосуддя.

Отже, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді ( суддівська винагорода ), як під час здійснення ним своїх повноважень, так і в майбутньому, у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці ( щомісячне довічне грошове утримання ). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів, і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

У постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 24 березня 2015 року в аналогічній адміністративній справі зазначено, що з моменту ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 підлягає застосуванню частина третя статті 138 Закону № 2453-VI в редакції до змін, внесених Законом № 3668-VI: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

Викладене вище відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

У Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року № (2010)12 зазначено: «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

Виходячи з викладеного, положень частин другої і третьої статті 22 Конституції України, частини 6 статті 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та рішень Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, суд вважає, що положення частини третьої статті 138 Закону України від 07.07.2010р. № 2453-VI із змінами, внесенимиЗаконом України від 08.07.2011р.№ 3668-VI, Законом України від 27.03.2014р. № 1166-VII у редакції Закону України від 28.12.2014р. № 76-VIII, не можуть застосовуватися до спірних правовідносин.

Враховуючи, що положення Конституції України щодо гарантій незалежності суддів поширюються в однаковій мірі, як на суддів Конституційного Суду України, так і на суддів судів загальної юрисдикції, суд вважає, що судді в відставці, які працюють чи працювали в системі судів загальної юрисдикції, не можуть ставитися у менш вигідне становище в питаннях пенсійного забезпечення, а саме щодо нарахування та виплати щомісячного довічного грошового утримання, порівняно з суддями Конституційного Суду України.

Крім того, положення статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. № 2453-VI, як до змін, так і після них, не тільки не встановлюють заборони перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді в відставці, а навпаки ставлять у залежність його розмір від грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Аналізуючи викладене, з урахуванням судової практики з вирішення справ зазначеної категорії, суд вважає, що є достатні підстави для визнання протиправною відмову відповідача в здійсненні перерахунку позивачеві щомісячного довічного грошового утримання судді в відставці та зобов'язання відповідача здійснити перерахунок і виплату позивачеві щомісячного довічного грошового утримання судді в відставці в розмірі 84 відсотків грошової винагороди судді, який працює на відповідній посаді, відповідно до довідки Апеляційного суду Чернігівської області від 30.03.2016 року № 7-12/26 без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, відповідно з 01.04.2016 року.

Відповідно до пункту 4 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, яка суперечить Конституцій України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192- VIII, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді , який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання».

Відповідно до п.5 Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016, зазначене Рішення має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Крім того Вищий адміністративний суд України відмітив, що враховуючи європейське направлення розвитку України та цілі прийняття Закону України від 18 березня 2004 року № 1629-IV «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу», а також початку дії Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, правові позиції, сформульовані в рішеннях Європейського суду справедливості, можуть враховуватися адміністративними судами як аргументація відносно гармонійного тлумачення національного законодавства України згідно з загальноприйнятими стандартами правової системи ЄС щодо регулювання відносин стосовно яких виник спір».

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції"(пункт 1) Україна визнала обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України з відповідача підлягають стягненню в користь позивача понесені ним і документально підтверджені квитанцією № 34 від 30 травня 2016 року судові витрати у виді судового збору в розмірі 551, 20 грн.

На підставі ст.ст.22 ч.ч.2, 3; 126 ч.1 Конституції України, ст.ст.138 ч.3,47 ч.6 Закону України від 07.07.2010р. № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», ст. 141 ч.3 Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192- VIII, керуючись ст.ст. 8, 9, 11, ч.6 ст.128, 158-163, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати незаконними дії Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України щодо відмови в здійсненні перерахунку ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді в відставці з 01.04.2016 року.

Зобов'язати Чернігівське об'єднане управління Пенсійного фонду України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді в відставці на підставі довідки Апеляційного суду Чернігівської області від 30.03.2016 року № 7-12/26 з урахуванням раніше виплачених сум, з 01.04.2016 року - в розмірі 84% суддівської винагороди без обмеження граничного розміру.

Стягнути з Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в користь ОСОБА_1 судові витрати в справі в розмірі 551грн. 20 коп.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя Л.В.Карапута