Справа № 2а/489/56/15
Суддя: Кравцов О.В.
Дата ухвалення: 2016-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" червня 2016 р. м. Київ К/800/26775/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Кравцова О.В.,

суддів Єрьоміна А.В.,

Цуркана М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва про визнання протиправними рішень, зобов'язання призначити пенсію, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (надалі також - позивачі) звернулись до суду із позовною заявою до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва (надалі - відповідач, Управління), в якій просили:

визнати протиправними рішення відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_3 та ОСОБА_2;

зобов'язати Управління призначити пенсію за віком ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 6 серпня 2014 року.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними рішення Управління про відмову позивачам у призначені пенсії за віком та зобов'язано відповідача розглянути подані через представника їх заяви про призначення пенсії за віком.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2015 року рішення першої інстанції скасовано, прийнято нове, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивачі через свого представника звернулись до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просили постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року змінити, постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2015 року скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Управлінням було надіслано до суду заперечення на касаційну скаргу, в яких просило скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційної інстанції - без змін.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, установленому пунктом 2 частини першої статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) у зв'язку з неприбуттям належним чином повідомлених про час і місце судового засідання осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином України, що підтверджується його паспортом громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_1.

ОСОБА_3 є громадянкою, України, що підтверджується її паспортом громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_2.

6 серпня 2014 року представник позивачів подав до Управління заяву про призначення позивачам пенсії за віком.

Рішеннями Управління від 5 листопада 2014 року № 67/1 та № 67/2 позивачам було відмовлено у призначенні пенсії через відсутність документів, що підтверджують місце проживання (реєстрації) особи.

Не погоджуючись із даними рішеннями, представник позивачів звернувся до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач за заявою представника позивачів не прийняв жодного рішення по суті.

Суд апеляційної інстанції скасовуючи постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року та відмовляючи у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зазначив, що Управління, відмовляючи у призначенні пенсії, діяло відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки представником позивачів не було подано документу, який містив інформацію щодо місця реєстрації заявників та довідки про отримувану заявниками заробітну плату.

Колегія суддів із вищенаведеними висновками судів попередніх інстанцій не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В статті 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною третьою статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Враховуючи наведені норми, позивачі як громадяни України незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися конституційними правами, в тому числі і правом на пенсійне забезпечення.

Пунктом 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (далі - Порядок у редакції від 30 липня 2014 року,що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з пунктом 2.9 цього Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Відповідно до статті 5 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Отже, суд апеляційної інстанції прийшов до неправомірного висновку, що право громадянина на призначення йому пенсії пов'язується з такою умовою як постійне місце проживання в Україні, а тому відповідач безпідставно відмовив позивачу в реалізації конституційного права на пенсійне забезпечення.

Втім, суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, взагалі не з'ясував та не перевірив чи набули позивачі право на призначення такої пенсії, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Закону України «Про пенсійне забезпечення», зокрема, наявність страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком.

Також суд першої інстанції вказав, що Управління не приймало рішення по суті розгляду заяв позивачів, однак, з матеріалів справи вбачається, що такі рішення були прийняті 5 листопада 2014 року №№ 67/1, 67/2, що судом першої інстанції було встановлено.

Відповідно до частин другої та третьої статті 159 КАС України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки зазначеним вимогам ухвалені у справі рішення не відповідають, то, в силу положень частини другої статті 227 КАС України, вони підлягають скасуванню, із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час якого судам необхідно врахувати зазначене вище та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 222, 227, 231 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним Судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки, що встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді