Справа № 344/6116/16-а
Суддя: Домбровська Г. В.
Дата ухвалення: 2016-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 344/6116/16-а
Провадження № 2-а/344/296/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої-судді: ОСОБА_1

при секретарі с/з: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3

до Інспектора роти №1 батальйону УПП в м. Івано-Франківську рядового поліції ОСОБА_4

про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення

У судовому засіданні 29 червня 2016 року відповідно до пункту 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України проголошено вступну та резолютивну частину Постанови.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И

ОСОБА_3 (надалі також «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Інспектора роти №1 батальйону УПП в м. Івано-Франківську рядового поліції ОСОБА_4 (надалі також «Відповідач») про визнання нечинною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 № 894479 від 29 квітня 2016 року, якою накладено на ОСОБА_3 штраф у сумі 510,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що постанову в справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 № 894479 від 29 квітня 2016 року прийнято з порушенням вимог чинного законодавства України, без врахування всіх обставин та невірного застосування норм чинного законодавства, а тому вказане рішення підлягає скасуванню.

Як зазначив в судовому засіданні представник Позивача, ОСОБА_3 не було порушено Правил дорожнього руху, оскільки він не здійснював рух по смузі для маршрутних транспортних засобів, а здійснював рух по вказаній смузі у відповідності до правил пункту 17.2 Правил дорожнього руху.

Відповідач Інспектор роти №1 батальйону УПП в м. Івано-Франківську рядовий поліції ОСОБА_4, в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив та просив відмовити в їх задоволенні з підстав необґрунтованості.

Зокрема, як зазначив Відповідач, оскільки Позивач вчинив порушення Правил дорожнього руху, здійснюючи рух по смузі руху для маршрутних транспортних засобів, яка позначена відповідною розміткою та знаком, Позивача було у встановленому чинним законодавством порядку притягнуто до відповідальності за порушення вимог пункту 17.1 Правил дорожнього руху.

Крім того, Відповідач зазначив про те, що Позивачем невірно здійснюється посилання на правила пункту 17.2 Правил дорожнього руху, оскільки він не виконував поворот зі смуги для маршрутних транспортних засобів і не заїжджав на неї під час виїзду на дорогу чи для посадки/висадки пасажирів біля правого краю проїзної частини, а здійснював рух транспортного засобу по вказаній смузі, очевидно, на думку Відповідача, з метою економії часу та скорочення відстані.

Розглянувши подані документи і матеріали та заслухавши пояснення представника Позивача, Відповідача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області,

В С Т А Н О В И В:

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України визначено Правилами дорожнього руху, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (надалі «Правила дорожнього руху»).

Відповідно до пункту 17.1 Правил дорожнього руху на дорозі із смугою для маршрутних транспортних засобів, позначеній дорожнім знаком 5.8 або 5.11 забороняються рух і зупинка інших транспортних засобів на цій смузі.

При цьому, згідно з пунктом 17.2 Правил дорожнього руху водій, який повертає праворуч на дорозі із смугою для маршрутних транспортних засобів, що відокремлена переривчастою лінією дорожньої розмітки, може виконувати поворот з цієї смуги. У таких місцях дозволяється також заїжджати на неї під час виїзду на дорогу і для посадки чи висадки пасажирів біля правого краю проїзної частини.

Згідно з частиною 3 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі також «КУпАП») перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на пятдесят кілометрів на годину, ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до частини 2 статті 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення врегульовано Главою 22 КУпАП.

Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (частина 1 статті 280 КУпАП).

Відповідно до статті 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова виконавчого органу сільської, селищної, міської ради по справі про адміністративне правопорушення приймається у формі рішення. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Якщо при вирішенні питання про накладення стягнення за адміністративне правопорушення органами (посадовими особами), переліченими у пунктах 1-4 статті 213 цього Кодексу, одночасно вирішується питання про відшкодування винним майнової шкоди, то в постанові по справі зазначаються розмір шкоди, що підлягає стягненню, порядок і строк її відшкодування. Постанова по справі повинна містити вирішення питання про вилучені речі і документи, а також вказівку про порядок і строк її оскарження. Постанова колегіального органу приймається простою більшістю голосів членів колегіального органу, присутніх на засіданні. Постанова по справі про адміністративне правопорушення підписується посадовою особою, яка розглянула справу, а постанова колегіального органу - головуючим на засіданні і секретарем цього органу. У випадках, передбачених законодавством України, про захід стягнення робиться відповідний запис на протоколі про адміністративне правопорушення або постанова оформляється іншим установленим способом.

29 квітня 2016 року Інспектором роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції у м. Івано-Франківськ рядовим поліції ОСОБА_4 винесено Постанову у справі про адміністративне правопорушення серія ПС2 № 894479, якою притягнуто ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 122 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510,00 грн.

Вищевказану постанову в справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 № 894479 від 29 квітня 2016 року ОСОБА_3 вважає протиправною, та такою, що підлягає скасуванню.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для субєкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Крім того, Суд звертає увагу на те, що одним із принципів, яким повинно відповідати рішення субєкта владних повноважень, є принцип обґрунтованості, закріплений в пункті 3 частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Принцип обґрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від субєкта владних повноважень (в тому числі, при притягненні особи до адміністративної відповідальності) враховувати як обставини, на обовязковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Субєкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих рішень, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення субєкта владних повноважень повинно бути мотивованим.

Так, Суд звертає увагу на те, що, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, субєкт владних повноважень Відповідач, повинен системно застосовувати положення законодавства та конкретних обставин кожної справи.

Як зазначено в Постанові в справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 № 894479 від 29 квітня 2016 року, ОСОБА_3, керуючи транспортним засобом SUZUKI Grand Vitara, номерний знак НОМЕР_1, 29 квітня 2016 року о 10 год. 00 хв. м. Івано-Франківськ, вул. Січових Стрільців здійснив рух по смузі руху для маршрутних транспортних засобів, яка позначена відповідною розміткою та знаком, чим порушив п. 17.1 ПДР.

Згідно зі статтею 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).

Так, Суд звертає увагу на те, що представник Позивача в судовому засіданні не заперечив із посиланням на належні засоби доказування того факту, що Позивач здійснював рух по смузі руху для маршрутних транспортних засобів, яка позначена відповідною розміткою та знаком, однак покликався на те, що інший спосіб проїзду транспортного засобу у вказаному місці по вул. Січових Стрільців, відсутній.

В обґрунтування правомірності дій Позивача його представник покликався на положення пункту 17.2 ПДР.

В той же час, Суд звертає увагу на те, що пункт 17.2 ПДР передбачає виняток із загального правила щодо заборони руху по смузі руху для маршрутних транспортних засобів, закріпленого пунктом 17.1 ПДР, відповідно до якого водію, який повертає праворуч на дорозі із смугою для маршрутних транспортних засобів, що відокремлена переривчастою лінією дорожньої розмітки, дозволено лише виконувати поворот з цієї смуги, а також заїжджати на неї під час виїзду на дорогу і для посадки чи висадки пасажирів біля правого краю проїзної частини.

При цьому, пункт 17.2 ПДР не містить дозволу здійснювати повноцінний рух транспортного засобу по смузі руху для маршрутних транспортних засобів, що було здійснено Позивачем.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку про необґрунтованість посилання представника Позивача на положення пункту 17.2 ПДР, як на підставу протиправності оскаржуваної постанови у справі про адміністративне правопорушення, якою Позивача притягнено до адміністративної відповідальності.

Інших належних доказів на підтвердження протиправності оскаржуваної постанови позовна заява не містить, і представником Позивача таких доказів суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, Суд звертає увагу на те, що, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення та виносячи за її результатами оскаржувану постанову, Відповідачем не було порушено вимог закону, а, відтак, підстави для скасування оскаржуваної постанови в справі про адміністративне правопорушення відсутні.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, проаналізувавши матеріали справи, фактичні обставини спірних правовідносин, Суд дійшов висновку про те, що, вирішуючи справу про притягнення Позивача до адміністративної відповідальності, Відповідачем порушень вимог закону допущено не було.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві вимоги Позивача є необґрунтованими, та, відповідно, такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 99, 100, 158-163, 171-2, 254 КАС України, Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області,

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області.

Суддя Домбровська Г.В.