Справа № 308/14313/15-а
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2016-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 року Справа № 876/1888/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Носа С. П.,

суддів - Онишкевича Т. В., Яворського І. О.;

за участю секретаря судового засідання - Мельничук Б. Б.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, -

ВСТАНОВИВ:

08 грудня 2015 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області зареєстровано позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Ужгородської міської ради про визнання протиправними дій міського голови ОСОБА_1 щодо видання розпорядження від 10 листопада 2015 року № 448 «Про зупинення дії пункту 1.11 рішення ХХVII сесії міської ради VI скликання 09 листопада 2015 року № 1882»; визнання незаконним та скасування розпорядження міського голови від 10 листопада 2015 року № 448 «Про зупинення дії пункту 1.11 рішення ХХVII сесії міської ради VI скликання 09 листопада 2015 року № 1882».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що при винесенні оскаржуваного розпорядження міський голова діяв поза межами наданих йому повноважень, дії міського голови є протиправними і видавши це розпорядження міський голова ОСОБА_1 втрутився у вирішення земельного спору, що з точки зору закону є неприпустимим.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 лютого 2016 року позов задоволено. Визнано протиправними дії міського голови ОСОБА_1 щодо видання розпорядження від 10 листопада 2015 року № 448 «Про зупинення дії пункту 1.11 рішення ХХVII сесії міської ради VI скликання 09 листопада 2015 року № 1882». Визнано незаконним та скасовано розпорядження міського голови від 10 листопада 2015 року № 448 «Про зупинення дії пункту 1.11 рішення ХХVII сесії міської ради VI скликання 09 листопада 2015 року № 1882».

Вказану постанову оскаржено в апеляційному порядку відповідачем - ОСОБА_1, висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що позивач ОСОБА_2 не є власником земельної ділянки, відтак оскаржуваним розпорядженням його права не порушені.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Судом апеляційної інстанції заслухано суддю-доповідача, досліджено матеріали справи та проаналізовано доводи апеляційної скарги, внаслідок чого зроблено висновок, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, постанову суду першої інстанції скасувати, а провадження в справі - закрити.

Встановлено, що рішенням XXVI сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 07 листопада 2014 року № 1507 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» ОСОБА_2 було надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0100 га для будівництва індивідуальних гаражів по АДРЕСА_1 з подальшою передачею її у власність.

На виконання вказаного рішення ОСОБА_2 замовлено відповідний проект землеустрою у ПП «ТІСА», який, після погодження його усіма відповідними службами та органами, відповідно до вимог закону подано на затвердження сесією Ужгородської міської ради.

Рішенням XXVIІ сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 09 листопада 2015 року № 1882 «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведених земельних ділянок» вищевказаний проект затверджено та передано позивачу у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0100 га.

Однак, розпорядженням міського голови ОСОБА_3 від 10 листопада 2015 року № 448 «Про зупинення дії пункту 1.11 рішення ХХVII сесії міської ради VI скликання 09 листопада 2015 року № 1882» дію пункту 1.11 даного рішення зупинено та винесено питання на повторний розгляд міської ради.

Як вбачається з тексту оспорюваного розпорядження № 4478 від 10 листопада 2015 року таке видане на підставі зауважень відділу землекористування та звернення громадянки ОСОБА_4 від 09 листопада 2015 року № Щ-04607/00-06.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття суд, встановлений законом у частині першій статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…). З огляду на це не вважається судом, встановленим законом орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанцій виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. Однак, суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки вони зроблені без належного з'ясування того, чи цей спір належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання права власності на земельну ділянку.

Враховуючи, що предметом спору у цій справі є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, вказану справу не може бути розглянуто за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

З викладеного вбачається, що спір має вирішуватися у порядку цивільного (господарського) судочинства, за правилами якого можливий одночасний розгляд вимог про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, а також вимоги про скасування акта про право, виданого на підставі такого незаконного рішення.

Таким чином, колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду прийшла до висновку про те, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельної ділянки у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності цього набуття фізичною чи юридичною особою має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Суд апеляційної інстанції враховує те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися судом, встановленим законом у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Вказана позиція апеляційного суду узгоджується з рішеннями Верховного Суду України, зокрема, з постановами від 11 листопада 2014 року у справі № 21-405а14, від 11 листопада 2014 року у справі № 21-493а14, від 16 грудня 2014 року у справі № 21-544а14, від 24 лютого 2015 року у справі № 21-34а15, від 26 січня 2016 року у справі № 21-5523а15.

Відповідно до вимог ч.1 ст.244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно із вимогами ч.1 ст. 203 КАС України, постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

За вимогами п.1 ст.157 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 лютого 2016 року в справі № 308/14313/15-а слід скасувати та закрити провадження у справі.

Керуючись вимогами ст. ст. 41, 157, 160, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 лютого 2016 року в справі № 308/14313/15-а - скасувати.

Провадження в справі № 308/14313/15-а за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у випадку коли, відповідно до частин 3 та 7 ст. 160 КАС України, складення ухвали в повному обсязі відкладено - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: Т. В. Онишкевич

І. О. Яворський

Ухвалу складено в повному обсязі 01 липня 2016 року.