Справа № 813/7654/14
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2016-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2016 року № 813/7654/14

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого - судді Гулкевич І.З.,

за участю секретаря судового засідання Іванес Х.О.

за участю представника позивача Рисовського І.Г.

представника третьої особи Корилкевича Б.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Фермерського господарства «Рисовський» до Відділу Держземагентства у Пустомитівському районі Львівської області, Головного управління Держземагентства у Львівській області, третя особа Зубрянська сільська рада про визнання незаконними дій, бездіяльності та рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Фермерське господарство «Рисовський» звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу Держземагентства у Пустомитівському районі Львівської області, Головного управління Держземагентства у Львівській області, третя особа - Зубрянська сільська рада про визнання незаконними дій, бездіяльності та рішення.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просить суд:

1.визнати бездіяльність та неправомірні дії відповідачів про не перенесення інформації земельної ділянки НОМЕР_11 з Державного реєстру до Державного земельного кадастру протиправними, незаконними;

2.визнати рішення та дії відділу Держземагентства у Пустомитівському районі про погодження проектів землеустрою, внесення відомостей і проведення реєстрації та присвоєння кадастрових номерів спірним земельним ділянкам, а саме: НОМЕР_2,НОМЕР_3,НОМЕР_4,НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_9 в межах земельної ділянки НОМЕР_11, незаконними, протиправними;

3. зобов'язати відповідачів внести відомості до земельного кадастру земельної ділянки пл. 4 га НОМЕР_10, провести реєстрацію земельної ділянки та видати витяг про реєстрацію;

4. визнати бездіяльність та рішення відповідача 2 №27-13-0.5-5976/2-14 від 04.07.2014 р., №Р-194-495/6-14 від 19.08.2014 р. про відмову виконати Рішення Європейського суду №29979/04 від 20.10.14 р. в частині невжиття заходів індивідуального характеру ( в тому числі і по альтернативному варіанті) недійсним, незаконним та зобов'язати виконати вказане рішення Європейського суду в частині індивідуального характеру, що покладено чинним законодавством на відповідачів;

5. визнати остаточне рішення про відмову у передачі в приватну власність земельної ділянки пл. 4 га (в тому числі паю) із земельної ділянки НОМЕР_11 №27-13-05-22/2-15 від 05.01.15 р . недійсним та незаконним; зобов'язати відповідача 2 розглянути заяву про передачу у приватну власність земельної ділянки (в тому числі паю) площею 4 га із земельної ділянки НОМЕР_11 відповідно до чинного законодавства, Європейської конвенції та Рішення Європейського суду №29979/04 «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що розпорядженням голови Пустомитівської райдержадміністрації в 1993 році його визнано фермером з 4 га в розмірі середньої земельної частки (паю) землі на право постійного користування, про що видано Державний акт на землю за НОМЕР_13 та зареєстровано в книзі записів державних актів на право користування землею за №550, а Ухвалою господарського суду №5/79 додатково присуджено 4 га землі під розширення фермерського господарства «Рисовський», що не виконано відповідачами, та було підставою для Рішення Європейського суду з прав людини

«Рисовський проти України» від 20.10.2011 р. за №29979/04. Стверджує, що відповідачами проігноровано судові рішення, а інформацію про земельну ділянку НОМЕР_10 з Державного реєстру земель не перенесено до Державного земельного кадастру і кадастровими реєстраторами Пустомитівського району в межах вище названих земельних ділянок зареєстровані земельні ділянки, які надані рішенням Зубрянської сільської ради загальною площею 1,15 га та присвоєні вказані вище кадастрові номери.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав наведених у позовній заяві та наданих суду додаткових поясненнях. Просить позов задовольнити повністю.

Представники відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечили в повному обсязі, надали усні пояснення. Зазначили, що надання земель пайового фонду не належить до їх компетенції.

Представник третьої особи Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області проти позову заперечив повністю з підстав, викладених у письмових запереченнях, зокрема зазначає, що Ухвалою Пустомитівської районної ради народних депутатів I демократичного скликання від 11.05.1992 року було прийнято незаконне рішення про надання ОСОБА_1 у постійне користування земельної ділянки площею 4,0 га для ведення фермерського господарства. Вважає, що ОСОБА_1 не може претендувати на земельну ділянку площею 4,0 га. Просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі факти, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та надав їм правову оцінку.

Ухвалою Пустомитівської районної ради народних депутатів Львівської області від 11 травня 1992 року «Про надання земельних угідь у постійне користування для ведення фермерських господарств» вирішено вилучити із землекористування заготхудобовідготівельного підприємства «Львівське» 537 га та надано у постійне користування земельні ділянки для ведення фермерських господарств, зокрема згідно п. 65 ОСОБА_1 надано 4 га.

Згідно з Державним актом на право постійного користування землею від 27 квітня 1993 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 належить на праві постійного користування 4,0 га землі, що надані з метою ведення селянського (фермерського) господарства.

Державний Акт на право постійного користування від 27 квітня 1993 року зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею за №550.

Остаточним Рішенням Європейського Суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року (Заява №29979/04) у справі «Рисовський проти України» встановлено наступні обставини справи, що на переконання суду мають значення для вирішення даної справи.

Заявник ОСОБА_1 звернувся до арбітражного суду Львівської області з позовом про відмову Зубрянської сільської ради відвести його господарству в натурі земельну ділянку, на яку він мав право згідно з Державним актом на право користування землею. 10 березня 1994 року зазначений суд зобов'язав сільську раду виділити фермерському господарству ОСОБА_1 земельну ділянку до 10 квітня 1994 року. Це рішення набрало законної сили та було пред'явлено до виконання, проте виконано не було.

Також Європейським Судом з прав людини встановлено, що 25 листопада 1998 року прокурор Пустомитівського району Львівської області вніс протест на рішення 1992 року про виділення ОСОБА_1 земельної ділянки. 04 грудня 1998 року районна рада скасувала зазначене рішення на підставі цього протесту та звернулася до прокурора з вимогою ініціювати провадження зі скасування виданого заявникові Державного акта на право користування землею та його реєстрації як фермера. ОСОБА_1 оскаржив це рішення до арбітражного суд Львівської області. 19 грудня 2002 року господарський суд Львівської області відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1, у подальшому це рішення було залишено без змін судами вищих інстанцій. Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову суд зазначив, що 28 січня 1992 року Пустомитівська районна рада прийняла рішення про надання земельних ділянок, вилучених у сільськогосподарського підприємства, для виділення окремим фермерам, його колишнім працівникам. Оскільки ОСОБА_1 не був працівником підприємства, він, на думку суду, не мав права отримувати ділянку з відповідних земель.

Дослідивши вказані обставини справи Європейський Суд з прав людини прийшов до висновку, що рішення арбітражного суду Львівської області від 10 березня 1994 року про виділення ОСОБА_1 земельної ділянки в натурі, яке не було оскаржене та набрало законної сили, виконано не було, що є порушенням вимог Конвенції. Хоча 4 грудня 1998 року рішення районної ради 1992 року, яким заявнику було виділено спірну земельну ділянку та на підставі якого ухвалено відповідне судове рішення, було скасоване як таке, що прийняте помилково, це скасування не мало формального впливу на обов'язковий характер рішення суду від 10 березня 1994 року. Таким чином, Європейський суд з прав людини у Рішенні від 20 жовтня 2011 року констатував порушення п. 1 ст. 6 Конвенції, ст. 1 Першого протоколу, ст. 13 Конвенції.

На підставі поданих доказів судом встановлено, що 04.06.2014 року позивач звернувся до Головного управління Держземагентства із заявою щодо передачі йому на виконання Європейського Суду з прав людини у власність, оренду 8 га землі (а.с.4).

Головне управління Держземагентства у Львівській області листом від 04.07.2014 року №27-13-05-5976/2-14 з покликанням на п.7 ст. 118 Земельного кодексу України, Закону України «Про фермерське господарство» відмовило ОСОБА_1 у видачі наказу для передачі у власність, оренду земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Зазначається, що згідно планово-картографічних матеріалів і проекту роздержавлення та приватизації земель на території сільської ради та інформації, наданої Відділом Держземагентства у Пустомитівському районі запропонована до відведення земельна ділянка відноситься до земель пайового фонду колективного сільськогосподарського підприємства і відповідно до державної статистичної звітності обліковується в землях, наданих громадянам у власність чи користування.

28.07.2014 року позивач звернувся в Головне управління Держземагентства у Львівській області із заявою про передачу у приватну власність 4 га землі, як громадянину України, члену ф/г «Рисовський» із земельної ділянки 4 га, що надана позивачу в постійне користування Державним актом на землю НОМЕР_12 у 1993 році.

Листом №Р-194-495/6-14 від 19.08.2014 року Головне управління Держземагентства у Львівській області рекомендувало позивачу звернутись до Головного управління Держземагентства у Львівській області із клопотанням, у якому зазначити: бажаний розмір і розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства, наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обгрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. Вказано долучити до клопотання графічні матеріали і документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Окрім цього, 23.08.2014 року позивач звернувся до Відділу Держземагентства у Пустомитівському районі із заявою щодо усунення порушень земельного законодавства, зокрема щодо реєстрації в межах земельної ділянки позивача земельних ділянок із наступними кадастровими номерами: НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4,НОМЕР_5,НОМЕР_6,НОМЕР_7.

Листом №01-14/05-3429 від 08.09.2014 року Відділ Держземагентства у Пустомитівському районі Львівської області повідомив, що земельні ділянки із зазначеними кадастровими номерами внесені в Державний земельний кадастр на підставі погоджених відповідно до законодавства документацій із землеустрою та електронних документів, розроблених виконавцем робіт, який має ліцензію на проведення господарської діяльності з використання робіт із землеустрою.

25.08.2014 року позивачем подано до Головного управління Держземагентства у Львівській області заяву із додатками, зокрема: місцем розташування пропонованої земельної ділянки для передачі в приватну власність; копією Державного акту 060378 Б; копією статуту Фермерського господарства «Рисовський», ксерокопією паспорту.

Листом № 27-13-0.5-8253/2-14 від 17.09.2014 року Головне управління Держземагентства у Львівській області відмовило ОСОБА_1 у наданні у власність земельної ділянки (паю) площею 2,22 га для ведення фермерського господарства.

15.12.2014 року ОСОБА_1 повторно звернувся із заявою до Головного управління Держземагентства у Львівській області, до якої було долучено графічний матеріал місця розташування пропонованої земельної ділянки для передачі в приватну власність; довідка с/Ради №294; копія статуту фермерського господарства «Рисовський»; розпорядження райдержадміністрації; заява від 27.08.2014 року та відповідь.

Листом №27-13-05-22/2-15 від 05.01.15 року Головне управління Держземагентства у Львівській області відмовило ОСОБА_1 у наданні у власність земельної ділянки (паю) площею 2,22 га для ведення фермерського господарства.

Не погоджуючись із зазначеними діями відповідачів, позивач звернувся до суду із адміністративним позовом.

При прийнятті рішення суд виходить з наступного.

Суд вважає за необхідне наголосити, що згідно ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено у ст. 1, що рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції.

Частиною 1 ст. 10 названого Закону визначено, що з метою забезпечення відновлення порушених прав Стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру. Додатковими заходами індивідуального характеру є (а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum). Відновлення попереднього юридичного стану Стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: (а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; (б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Таким чином, суд приходить до переконання, що незважаючи на ту обставину, що рішення районної ради 1992 року, яким позивачу було виділено земельну ділянку у подальшому було скасоване, Рішенням Європейського Суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року (Заява №29979/04) у справі «Рисовський проти України» констатовано порушення прав ОСОБА_1 у зв'язку із невиконанням Рішення арбітражного суду Львівської області від 10 березня 1994 року про виділення ОСОБА_1 земельної ділянки в натурі. На переконання суду правовідносини між сторонами, що є предметом дослідження у даній справі, безпосередньо пов'язані із вказаним Рішенням Європейського суду з прав людини.

Також суд, приймаючи рішення по даній справі, бере до уваги ту обставину, що Державний Акт на право постійного користування від 27 квітня 1993 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею за №550 до даного часу є чинним.

Згідно з п.4 Розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» у разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення.

Відповідно до п.134 Порядку ведення Державного земельного кадастру внесення відомостей до Державного земельного кадастру в разі внесення змін до відомостей про земельну ділянку, на яку відповідно до цього Порядку Поземельна книга не відкривалася, та/або нових (додаткових) відомостей про таку земельну ділянку до Поземельної книги (в тому числі у випадку, передбаченому пунктом 4розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр», під час перенесення до Державного земельного кадастру відомостей про земельні ділянки з державного реєстру земель) здійснюється Державним кадастровим реєстратором відповідно до пункту 124 цього Порядку.

Таким чином, суд приходить до переконання, що підставою перенесення відомостей про земельні ділянки до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку є факт реєстрації такої земельної ділянки до набрання чинності Законом України «Про Державний земельний кадастр», тобто до 01.01.2013 року, у Державному реєстрі земель.

Державна реєстрація земельних ділянок у складі державного реєстру земель була передбачена ч.1 ст.202 Земельного кодексу України від 25.10.2001 р. №2768-ІІІ, в редакції чинній до 01.01.2013 р.

У відповідності до ч.2 ст.202 Земельного кодексу України, у редакції чинній до 01.01.2013 р., Державний реєстр земель складається з двох частин:

а) книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок;

б) Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку.

Згідно з абз.6 пп.1.2 п.1 Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 02.07.2003 р. №174, чинного до 20.08.2012 р., державний реєстр земель - це складова частина державного земельного кадастру, який складається з книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок та Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку і формується за допомогою АС ДЗК.

Відповідно до абз.8, 11 пп.1.2 п.1 вказаного Тимчасового порядку, книга записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі - це документ суворого обліку, який є складовою частиною державного реєстру земель та містить відомості про зареєстровані державні акти на право власності на земельну ділянку, на право постійного користування земельною ділянкою та договори оренди (суборенди) землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок; Поземельна книга - це документ, який є складовою частиною державного реєстру земель, і містить відомості про земельну ділянку, в тому числі кадастровий план, відомості про державний акт на право власності на землю, державний акт на право постійного користування землею, договір оренди землі та власника, користувача, орендаря (суборендаря) земельної ділянки і формується за допомогою АС ДЗК.

Відтак земельна ділянка вважається зареєстрованою в Державному реєстрі земель за умови внесення записів до книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок.

Проаналізувавши викладені норми, суд приходить до висновку про підставність позовної вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо не перенесення до Державного земельного кадастру інформації щодо земельної ділянки на підставі Державного Акту на право постійного користування 060378 Б від 27 квітня 1993 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею за №550.

Суд також приймає до уваги ту обставину, що ані відповідачами, ані третьою особою не заперечується факт погодження проектів землеустрою, внесення відомостей і проведення реєстрації та присвоєння кадастрових номерів спірним земельним ділянкам, а саме НОМЕР_2,НОМЕР_3,НОМЕР_4,НОМЕР_8, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_9 саме в межах земельної ділянки, визначеної Державним Актом №060378 Б. Відтак на переконання суду, в цій частині позов підлягає задоволенню.

З метою відновлення порушеного права позивача суд задовольняє позов також в частині зобов'язання відповідачів внести відомості до земельного кадастру щодо земельної ділянки площею 4 га згідно Державного Акту №060378.

Щодо вимоги про визнання протиправною відмови у передачі у приватну власність земельної ділянки площею 4 га, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону.

Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства визначено статтею 7 Закону України «Про фермерське господарство». Так, відповідно до частини 5 вказаної норми громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України однією з підстав набуття права на землю є одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 цього кодексу громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства повинні подати заяву до відповідної районної державної адміністрації за місцем знаходження земельної ділянки.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додається рішення професійної комісії з питань створення фермерських господарств щодо наявності у громадянина достатнього досвіду роботи у сільському господарстві або необхідної сільськогосподарської кваліфікації.

Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки.

Громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради.

Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про фермерське господарство» члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю). При цьому, відповідно до ч. 2 зазначеної статті, яка кореспондує зі ст. 32 Земельного кодексу України, членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради.

На переконання суду, зібрані у справі матеріали свідчать про безпідставність відмови відповідача, оформленої листом №27-13-05-22/2-15 від 05.01.2015 року, у передачі в приватну власність земельної ділянки пл. 4 га із земельної ділянки НОМЕР_11, а відтак Суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача про зобов'язання відповідача 2 розглянути повторно заяву про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 4 га із земельної ділянки ДА 060378.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства Українив адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 94 КАС України слід стягнути з Державного бюджету України на користь Фермерського господарства «Рисовський» 48,72 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 86, 94, 128, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати бездіяльність та неправомірні дії відповідачів про не перенесення інформації земельної ділянки НОМЕР_11 з Державного реєстру до Державного земельного кадастру протиправними.

Визнати рішення та дії відділу Держземагентства у Пустомитівському районі про погодження проектів землеустрою, внесення відомостей і проведення реєстрації та присвоєння кадастрових номерів спірним земельним ділянкам, а саме: НОМЕР_2,НОМЕР_3,НОМЕР_4,НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_9 в межах земельної ділянки НОМЕР_11 протиправними.

Зобов'язати відповідачів внести відомості до земельного кадастру земельної ділянки пл. 4 га НОМЕР_10, провести реєстрацію земельної ділянки та видати витяг про реєстрацію.

Зобов'язати Головне управління Держземагентства у Львівській області розглянути заяву про передачу у приватну власність земельної ділянки (в тому числі паю) площею 4 га із земельної ділянки НОМЕР_11 відповідно до чинного законодавства.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Стягнути з Державного бюджету України на користь фермерського господарства «Рисовський» (с. Зубра, Пустомитівський район, Львівська область) судовий збір в сумі 48 (сорок вісім) грн. 72 коп.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в строк та в порядку, визначеному ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлено 04 липня 2016 року.

Суддя Гулкевич І.З.