Справа № 806/679/16
Суддя: Шимонович Роман Миколайович
Дата ухвалення: 2016-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2016 року м.Житомир справа № 806/679/16

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шимоновича Р.М.,

секретар судового засідання Талько А.М., Захарченко О.Є.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Житомирської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зарахування до стажу роботи в органах прокуратури період вимушеного прогулу, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ прокуратури Житомирської області № 146к від 11.04.2016 про звільнення юриста 3 класу ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури міста Житомира Житомирської області;

- поновити юриста 3 класу ОСОБА_1 на посаді прокурора Житомирської місцевої прокуратури Житомирської області;

- зарахувати до стажу роботи в органах прокуратури період вимушеного прогулу, починаючи з 12.04.2016 по час вирішення справи;

- стягнути з прокуратури Житомирської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 12.04.2016 по час вирішення справи.

Позовні вимоги мотивовані тим, що її звільнення із посади прокурора прокуратури міста Житомира Житомирської області та з органів прокуратури у звязку з реорганізацією і скороченням кількості прокурорів органу прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" та пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України є незаконними, протиправним і таким, що здійснено без законних на це підстав. Зазначає, що спірний наказ прийнято відповідачем у порушення вимог частини другої статті 40 та статті 49-2 Кодексу законів про працю України, без належного дотримання порядку вивільнення працівників, передбаченого нормами трудового законодавства та не запропоновано їй іншої роботи.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідачів заперечили проти позовних вимог та просили відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових запереченнях (а.с. 15-19).

Вислухавши пояснення позивача та представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 з березня 2013 року працювала в органах прокуратури.

Наказом прокурора прокуратури Житомирської області від 11.04.2016 за № 146к у звязку зі змінами у структурі та штатному розписі органів прокуратури Житомирської області звільнено юриста 3 класу ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури міста Житомира Житомирської області та з органів прокуратури у звязку з реорганізацією і скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" та п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) 11 квітня 2016 року (а.с. 10).

Судом з'ясовано, що 25.09.2015 позивач була ознайомлена з попередженням про звільнення, яким її, у відповідності з вимогами ст. 49-2 КЗпП України та п. 5-1 Перехідних положень Закону України "Про прокуратуру", попереджено про звільнення із займаної посади та органів прокуратури у звязку з ліквідацією органу прокуратури (пункт 9 частина 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру") у разі непроходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідні й місцевій прокуратурі з 14 грудня 2015 року (а.с. 36).

При цьому в повідомленні, поміж іншого зазначено, що згідно з наказом Генерального прокурора України від 23 вересня 2015 року № 78ш з 15 грудня 2015 року вносяться зміни до структури та штатного розпису прокуратури Житомирської області щодо ліквідації підпорядкованих їй прокуратур та затвердження штатних розписів новоутворенних місцевих прокуратур, у зв'язку з чим передбачено скорочення посади, яку обіймає позивач.

Незгода позивача із звільненням зумовила її звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII), постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Постанова № 100).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2, 6 статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Поряд із цим, не виключається звільнення прокурорів за правилами Кодексу законів про працю України у випадках, коли підстави звільнення є загальними, передбаченими законодавством про працю. В такому разі роботодавцем мають бути дотримані гарантії при звільненні, передбачені трудовим законодавством.

У пункті 1 частини першої статті 40 КЗпП України закріплено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно зі частиною другою статті 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин першої, другої статті 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Згідно зі частинами першою-третьою статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Отже, такі підстави звільнення прокурора із займаної посади, як ліквідація, реорганізація органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів у цьому органі, що передбачені спеціальним Законом № 1697-VII, кореспондують загальним підставам звільнення працівників, які визначені у пункті 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

При цьому, зазначеним Законом не врегульовано безпосередньо процедуру звільнення прокурора на таких підставах та трудові гарантії цієї категорії працівників, які звільняються саме на цих підставах, що обумовлює необхідність субсидіарного застосування загальних норм трудового законодавства.

Аналогічний правовий підхід викладено в інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 26.05.2010 р. № 753/11/13-10.

Тож, слід враховувати, що при звільненні працівника у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, включаючи скорочення чисельності або штату працівників, роботодавцем має бути дотримана відповідна процедура:

1) враховано переважне право працівника на залишення на роботі;

2) попереджено працівника про наступне вивільнення за два місяці до звільнення;

3) запропоновано інші вакантні посади, у разі їх наявності.

Недотримання зазначеної процедури зумовлює незаконність звільнення працівника та необхідність відновлення його порушеного конституційного права на працю.

Аналогічна правова позиція наведена у пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів".

Також, Верховний Суд України, рішення якого у подібних правовідносинах у відповідності до статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковими для суб'єктів владних повноважень та судів, неодноразово зазначав, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв'язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з'ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган (постанови Верховного суду України від 04.03.2014, 27.05.2014, 28.10.2014, 19.01.2016).

У контексті наведеного суд відмічає, що відповідач обґрунтовує звільнення позивача з посади прокурора прокуратури м. Житомира ліквідацією органу прокуратури та скороченням посади, яку обіймала позивач, посилаючись на наказ Генерального прокурора України від 23.09.2015 № 78 ш (а.с. 33-35).

Так, 23.09.2015 Генеральним прокурором України прийнято наказ № 78ш, згідно з яким у зв'язку з утворенням з 15.12.2015 місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур вирішено внести зміни до структури та штатного розпису прокуратури Житомирської області, зокрема, виключено штатний розпис прокуратури м. Житомира.

Пунктом 4 цього наказу визначено, що наказ № 78 ш уведено в дію з 15 грудня 2015 року.

Суд звертає увагу на те, що з 15.12.2015, відповідно до наказу Генерального прокурора Житомирської області № 78ш від 23.09.2015, гранична чисельність працівників Житомирської місцевої прокуратури повинна була складати 56,5 одиниць, у тому числі: керівник - 1; перший заступник керівника 1; заступник керівника 2; прокурор 48; головний спеціаліст з питань захисту державних таємниць -1; спеціаліст першої категорії 2; водій 1; прибиральник службових приміщень -0,5, усього 56,5.

Аналіз структури та штатного розпису місцевих прокуратур Житомирської області, в тому числі і Житомирської місцевої прокуратури, свідчить на користь висновку, що зміни, передбачені наказом № 78ш від 23.09.2015, не мали жодного відношення до посади прокурора, яку займала позивач. Так як посада "прокурор" скорочена не була.

Разом з цим, суд констатує, що прокуратура м.Житомира Житомирської області статусу юридичної особи з включенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців не мала та була структурним підрозділом прокуратури Житомирської області. Остання як юридична особа ні ліквідована, ні реорганізовані не була.

Отже, внаслідок прийняття та введення в дію наказу № 78ш від 23.09.2015 зазнала змін назва структурного підрозділу у якому працювала позивач, а саме із "прокуратура м. Житомира" на "Житомирська місцева прокуратура".

Правовий статус таких підрозділів не змінився, штатним розписом як ліквідованого так і новоутвореного структурного підрозділу передбачено існування посади - "прокурор", яку обіймала позивач до її звільнення.

Дані обставини відповідачем спростовані не були.

Підсумовуючи зазначене, суд приходить до висновку, що зміни в організації праці у прокуратурі Житомирської області, які повинні відбулись з 15.12.2015, не є виправданою підставою звільнення позивача з посади прокурора прокуратури міста Житомира та з органів прокуратури.

Одночасно, з урахуванням викладеного, суд вважає, що в попередженні про звільнення позивача неправомірно зазначено про ліквідацію органу прокуратури, в якій працювала позивач, оскільки жодної ліквідації не відбулося.

Також, в попередженні неправомірно зазначено про скорочення посади, яку обіймала позивач, так як фактично в прокуратурі м. Житомира, назву якої в подальшому змінено на Житомирську місцеву прокуратуру, посада "прокурор" залишилася.

Крім того, суд звертає увагу на те, що в попередженні від 25.09.2015 ОСОБА_1 попереджено про звільнення з займаної посади та органів прокуратури у зв'язку з ліквідацією органу прокуратури (п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру") у разі не проходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі з 14.12.2015. Однак, у цьому повідомленні не було зазначено, що при наявності вакантної посади позивачу буде запропоновано працевлаштування, а у разі відмови у переведенні на іншу посаду звільнено за скороченням штатів на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивачу не було запропоновано жодної з вакантних посад, яку б ОСОБА_1 могла обіймати відповідно до своєї кваліфікації, в тому числі в інших структурних підрозділах відповідача.

Зважаючи на викладене, суд приходить до переконання про невиконання відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України під час попередження про звільнення, оскільки позивачу не було запропоновано всіх вакантних посад станом на момент повідомлення позивача (11.04.2016) в апараті прокуратури Житомирської області, та порушення права та інтересів позивача.

В ході судового розгляду справи зясовано, що станом на 11.04.2016 у Житомирській місцевій прокуратурі вакантними були три посади прокурора місцевої прокуратури та одна тимчасово вакантна посада прокурора місцевої прокуратури. Тобто, відповідач повинен був і міг запропонувати позивачу іншу роботу, так як позивач пройшла тестування. Проте, ні на момент повідомлення позивача, ні на момент звільнення жодної посади ОСОБА_1 не пропонувалося.

Таким чином, звільнивши позивача з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідач не вжив жодних заходів з метою працевлаштування позивача, чим допустив порушення встановленого порядку її звільнення.

Наведений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 01.04.2015, та узгоджується із висновком Вищого адміністративного суду України, який міститься в ухвалі від 20.11.2014 (справа № К/800/23885/13).

Більш того, суд відзначає, що відповідачем не було надано жодних доказів, які б підтверджували виконання останнім приписів частини першої статті 42 КЗпП України щодо визначення працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, а саме щодо порівняння кваліфікації і продуктивності праці позивача по відношенню до інших осіб відділу. Зокрема, суду не надано жодних документів, які б підтверджували показники продуктивності її праці та праці інших осіб, на які відповідач голослівно посилається у письмових поясненнях, відомості щодо кваліфікації кожного з них.

Беручи до уваги все викладене вище, суд дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_1 є незаконним, оскільки проведено прокуратурою Житомирської області без визначених законом підстав і в порушення установленого порядку вивільнення працівника, встановленого статтями 40, 49-2 КЗпП України, відтак наказ прокуратури Житомирської області від 11.04.2016 № 146к є протиправним та підлягає скасуванню, а позов ОСОБА_1 у цій частині задоволенню.

Стосовно позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, суд зазначає слідуюче.

Частиною першою статті 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У відповідності до абзацу 3 пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП).

Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця. Виходячи із положень трудового законодавства незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство. Проте така підстава у даному випадку відсутня.

Отже, при вирішенні питання щодо поновлення позивача на роботі, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 повинна бути поновлена на посаді з якої вона незаконно звільнена, а саме на посаді прокурора прокуратури м. Житомира Житомирської області, а не на посаді прокурора Житомирської місцевої прокуратури як просить позивач, з 11.04.2016.

Згідно зі частиною другою статті 235 КЗпП України, при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Постанови № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Постанови № 100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункт 8 Постанови № 100).

Згідно положень абзацу 3 пункту 8 Постанови № 100, середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з отриманням вимог законодавства.

Згідно довідки прокуратури Житомирської області від 16.06.2016 № 18/276вих.-16, наданої на вимогу суду, середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 84,77 грн.

Період вимушеного прогулу з 11.04.2016 по 16.06.2016 складає 46 днів, у відповідності до наведених вище правових норм, позивач має право на його оплату в порядку, наведеному вище.

Таким чином, розмір середньої заробітної плати позивача за час вимушеного прогулу складає: 84,77 грн х 46 днів = 3899,42 грн.

Отже, позовні вимоги позивача про поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу необхідно задовольнити.

Разом з цим, суд вважає безпідставною вимогу ОСОБА_1 про зарахування до стажу роботи в органах прокуратури періоду вимушеного прогулу з 12.04.2016 по час вирішення спору, оскільки задоволення судом позову в частині поновлення позивача на посаді із визначенням у рішенні суду конкретної дати, з якої позивач підлягає поновленню на займаній посаді, є відновленням, порушених відповідачем, трудових прав позивача в цій частині та додаткового судового захисту не потребують.

Враховуючи зазначене, позов ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково.

Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України, постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Отже, постанову суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць слід допустити до негайного виконання.

Керуючись статтями 86, 158-163, 167, 186, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ прокуратури Житомирської області № 146к від 11.04.2016.

Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора прокуратури м. Житомира прокуратури Житомирської області з 11.04.2016.

Стягнути з прокуратури Житомирської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.04.2016 по 16.06.2016 в сумі 3899,42 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора прокуратури м. Житомира прокуратури Житомирської області з 11.04.2016 та стягнення з прокуратури Житомирської області на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допустити до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Р.М.Шимонович

Повний текст постанови виготовлено: 23 червня 2016 р.