Справа № 2а-17417/10/2670
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2011-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 червня 2011 року 17:28 № 2а-17417/10/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Катющенка В.П., суддів Добрівської Н.А., Шрамко Ю.Т., при секретарі судового засідання Тимошенко К.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особа проМіністерства культури і туризму України Міністерства культури України Начальник відділу кадрів управління нормативно-правової та кадрової роботи Міністерства культури і туризму України прийняття на роботу, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди
за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1;

від відповідача 1 ОСОБА_2;

від відповідача 2 ОСОБА_2;

від третьої особи ОСОБА_2

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, позивач) 01 грудня 2010 року (відповідно до відмітки служби діловодства суду) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства культури і туризму України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - начальник відділу кадрів управління нормативно-правової та кадрової роботи Міністерства культури і туризму України (далі третя особа), в якому, згідно останніх уточнених позовних вимог, просить суд:

- зобовязати відповідача оформити трудовий договір та внести відповідні записи у трудову книжку про призначення на посаду начальника відділу технічної політики управління технічної політики та інвестування Міністерства культури і туризму України, обумовленої у заяві про прийняття на роботу та наказі Міністерства культури і туризму України «Про призначення ОСОБА_1А.»з 11.03.210р. по дату реорганізації управління, у складі якого був відділ технічної політики;

- стягнути моральну шкоду у розмірі 50 000 (пятдесят тисяч) гривень;

- якщо на момент прийняття судового рішення по справі Міністерство культури і туризму України буде реорганізоване згідно з Указом Президента України № 1085 від 09.12.2010р. «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», то, відповідно до Постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»абзац третій пункту 18, та, керуючись ч. 2 ст. 235, п.1 ст.40 КЗпП України, зобовязати організацію правонаступника Міністерства культури і туризму України виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу та звільнити за п.1 ст. 40 КЗпП України у звязку з ліквідацією підприємства, установи, організації.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач з 11 березня 2010 року повинен був прийняти на роботу ОСОБА_1 в центральний апарат Міністерства культури і туризму України на посаду начальника відділу технічної політики управління технічної політики та інвестування за переведенням з регіонального відділення Фонду державного мана України по м. Києву відповідно до листа Міністерства культури і туризму України від 10 березня 2010 року № 136/1/22-10. Однак, в порушення вимог чинного законодавства про працю, відповідач відмовив позивачу у прийнятті на обумовлену посаду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 3 грудня 2010 року відкрито провадження в адміністративній справі.

ОСОБА_1 31 березня 2010 року звернувся з позовом до Подільського районного суду м. Києва, який за наслідками розгляду справи ухвалою від 29 листопада 2010 року закрив провадження у справі № 2-3019/10 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства культури і туризму України про прийняття на роботу, внесення записів у трудову книжку, стягнення заробітної плати, виплату коштів по тимчасовій непрацездатності, виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

При вирішенні питання про відкриття провадження в адміністративній справі зазначені обставини свідчили про поважність причин пропуску строку звернення до суду та були враховані судом при відкритті провадження у справі.

У судовому засіданні 10 червня 2011 року судом оголошено перерву до 24 червня 2011 року у звязку із необхідністю залучити до участі у справі другого відповідача Міністерство культури України.

У судовому засіданні 24 червня 2011 року позивач уточнив позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги частково визнала, а в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн. заперечувала, вважаючи зазначений розмір необґрунтованим.

Розглянувши подані документи та матеріали, заслухавши пояснення позивача, представника відповідачів, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 з 28 липня 2006 року по 10 березня 2010 року працював в Регіональному відділенні Фонду державного майна України по м. Києву на посадах спеціаліста І категорії, провідного спеціаліста, а з 10 грудня 2007 року на посаді головного спеціаліста відділу оренди цілісних майнових комплексів та контролю за умовами договорів оренди.

Міністерство культури і туризму України листом № 190/11-1/14-10 від 10 лютого 2010 року за підписом заступника Міністра культури і туризму України ОСОБА_3 звернулося до начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву ОСОБА_4 з проханням направити ОСОБА_1 на стажування в центральний апарат Міністерства культури і туризму України з терміном стажування з 12.02.2010 року по 25.02.2010 року (а. с. 10).

Наказом начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву ОСОБА_4Ф № 36-к від 11 лютого 2010 року ОСОБА_1 був направлений на стажування в центральний апарат Міністерства культури і туризму України з 12 лютого 2010 року по 25 лютого 2010 року (а. с. 12), про що повідомлено Міністерство культури і туризму України листом від 12 лютого 2010 року № 30-18/2411.

Наказом Міністра культури і туризму України № 81/0/17-10 від 13.02.2010р. ОСОБА_1 зараховано на стажування з 13.02.2010 року по 25.02.2010 року на посаду начальника відділу технічної політики управління технічної політики та інвестування Міністерства культури і туризму України (а. с. 160).

Відповідно до пункту 3 «Положення про стажування у державних органах», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 грудня 1994 року № 804, зарахування на стажування, терміни та зміни порядку його проходження оформлюються наказом керівника державного органу, де проводиться стажування.

Пунктом 5 зазначеного Положення встановлено, що на період стажування в державному органі за стажистом закріплюється державний службовець, відповідальний за стажування. Зміст стажування визначається індивідуальним планом, що затверджується керівником структурного підрозділу органу, де проходить стажування.

Згідно пункту 6 вказаного Положення стажист за час проходження стажування повинен виконати індивідуальний план стажування. Після закінчення стажування стажист подає керівництву державного органу доповідну записку про стажування з висновками керівника структурного підрозділу щодо можливості використання стажиста на державній службі, а за основним місцем роботи стислий письмовий звіт.

Так, судом встановлено, що заступником міністра культури і туризму України ОСОБА_3 09 лютого 2010 року затверджено План стажування ОСОБА_1 на посаді начальника відділу технічної політики (а. с. 164), а за результатами стажування ним же затверджено звіт про стажування, який був підписаний у лютому 2010 року керівником стажування, начальником управління технічної політики та інвестування Міністерства культури і туризму України ОСОБА_5, та стажистом ОСОБА_1А.(а. с. 167).

Відповідно до пункту 8 «Положення про стажування у державних органах», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 грудня 1994 року № 804, державний службовець після успішного закінчення стажування може бути переведений на посаду за рішенням керівника відповідного державного органу без конкурсного відбору.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 10 березня 2010 року заступник міністра культури і туризму України ОСОБА_3 звернувся із службовою запискою на ім?я Міністра культури і туризму України ОСОБА_6, в якій з посиланням на успішне завершення стажування ОСОБА_1, просить призначити останнього на посаду начальника відділу технічної політики управління технічної політики та інвестування Міністерства культури і туризму України (а. с. 166).

Згідно листа від 10 березня 2010 року № 136/1/22-10 за підписом Міністра культури і туризму України ОСОБА_6, останній просить начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву ОСОБА_4 звільнити ОСОБА_1, головного спеціаліста відділу оренди цілісних майнових комплексів та контролю за умовами договорів оренди, в порядку переведення для подальшої роботи у центральному апараті Міністерства культури і туризму України, як такого, що успішно пройшов стажування.

Наказом № 50-к від 10 березня 2010 року, ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу оренди цілісних майнових комплексів та контролю за умовами договорів оренди з 10 березня 2010 року, за переведенням, для подальшої роботи в центральному апараті Міністерства культури і туризму України за п. 5 статті 36 Кодексу законів про працю України (а. с. 14). При цьому у вказаному наказі підставою для звільнення зазначено заяву ОСОБА_1 та лист Міністерства культури і туризму України від 10.03.2010 року № 136/1/22-10.

Листом від 11 березня 2010 року № 137/11-1/22-10 Міністерство культури і туризму України відкликало свій лист щодо звільнення ОСОБА_1, проте позивач вже був звільнений з роботи, про що Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву повідомило вказане Міністерство листом від 12 березня 2010 року № Д-16/4436 (а. с. 170).

Відповідно до частини 5 статті 24 КЗпП України особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Таким чином, судом встановлено, що Міністерство культури і туризму України, не видавши наказ про прийняття на роботу ОСОБА_1, діяло з порушенням трудового законодавства України.

При цьому, суд дійшов висновку, з урахуванням «Положення про стажування у державних органах», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 грудня 1994 року № 804, що ОСОБА_1 повинен був бути прийнятий на роботу саме на посаду начальника відділу технічної політики управління технічної політики та інвестування Міністерства культури і туризму України, що у судовому засіданні не заперечувалось і представником відповідачів.

Відповідно до розяснень п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»при обґрунтованості позову суд рішенням зобов?язує власника або уповноважений ним орган укласти трудовий договір з особою, запрошеною на роботу в порядку переведення з першого робочого дня наступного після дня звільнення з попереднього місця роботи (якщо обумовлена інша дата з цієї дати), з іншими особами з дня їх звернення до власника або уповноваженого ним органу з приводу прийняття на роботу.

За таких обставин позовні вимоги в частині зобов?язання Міністерства культури і туризму України укласти трудовий договір з ОСОБА_1 з 11 березня 2010 року на посаду начальника відділу технічної політики управління технічної політики та інвестування Міністерства культури і туризму України підлягають задоволенню.

В ході судового розгляду встановлено, що в Міністерстві культури і туризму України протягом 2010 року відбувались організаційно-штатні зміни, й, зокрема, наказом від 09 квітня 2010 року № 200/0/17-10 «Про штатний розпис центрального апарату Міністерства культури і туризму України»затверджено штатний розпис центрального апарату, відповідно до якого утворено відділ технічної політики та інвестування, як самостійний структурний підрозділ.

Відповідно до Указу Президента України від 9 грудня 2010 року N 1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», із змінами і доповненнями, внесеними Указом Президента України від 28 грудня 2010 року N 1245/2010, з метою оптимізації системи центральних органів виконавчої влади, усунення дублювання їх повноважень, забезпечення скорочення чисельності управлінського апарату та витрат на його утримання, підвищення ефективності державного управління та відповідно до пункту 15 частини першої статті 106 Конституції України постановлено: утворити Міністерство культури України та Державне агентство України з питань кіно, реорганізувавши Міністерство культури і туризму України, а також поклавши на Міністерство, що утворюється, функції з реалізації державної політики у сферах міжнаціональних відносин, захисту прав національних меншин України, релігії.

Згідно частини 5 вказаного Указу Президента України установлено, що міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших центральних органів виконавчої влади, є правонаступниками органів, які реорганізуються.

Відповідно до Указу Президента України від 6 квітня 2011 року N 388/2011 «Про Положення про Міністерство культури України»затверджено Положення про Міністерство культури України.

Станом на 10 червня 2011 року процедура реорганізації відповідача у справіМіністерства культури і туризму України, не завершена, відомості щодо новоствореної юридичної особи Міністерства культури України, внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Проте, у судовому засіданні встановлено, що штатний розпис Міністерства культури України не затверджено, а поновити ОСОБА_1 на роботі у Міністерстві культури і туризму України неможливо внаслідок реорганізації зазначеного Міністерства, що сторонами у судовому засіданні не заперечувалось.

Відповідно до частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Згідно ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до розяснень п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов?язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України). Одночасно суд визначає працівника звільненим за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв?язку з ліквідацією підприємства, установи, організації.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе застосовути аналогію закону та визначити ОСОБА_1 звільненим за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України з Міністерства культури і туризму України з 24 червня 2011 рокуз дня постановлення судового рішення.

В частині позовних вимог про внесення відповідних записів у трудову книжку позивача, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників»відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Пунктом 2.3. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року N 58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, встановлено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Відповідно до п. 2.4 зазначеної Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Згідно наданої позивачем у судовому засіданні трудової книжки, останній запис у трудовій книжці ОСОБА_7 внесено Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву за № 32 про звільнення позивача з посади головного спеціаліста за переведенням для подальшої роботи в центральному апараті Міністерства культури і туризму України з 10 березня 2010 року (наказ № 50-к від 10.03.2010 р.).

За таких обставин та враховуючи, що судом задоволено позовні вимоги в частині укладення трудового договору з ОСОБА_7 та визначено останнього звільненим, суд вважає позовні вимоги в частині внесення відповідних записів у трудову книжку ОСОБА_1 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В частині позовних вимог про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до розяснень п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»якщо внаслідок відмови у прийнятті на роботу або несвоєчасного укладення трудового договору працівник мав вимушений прогул, його оплата провадиться стосовно до правил ч. 2 ст. 235 КЗпП України про оплату вимушеного прогулу незаконно звільненому працівникові.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню, а саме: за період з 11 березня 2010 року по 24 червня 2011 року (по день винесення судом рішення у справі).

При цьому судом враховано, що позивач добросовісно користувався наданими йому процесуальним законом правами, та брав участь у всіх судових засіданнях, що призначалися судом.

Крім того, відповідно до довідки Міністерства культури і туризму України від 24 червня 2011 року № 393/17-1 середня заробітна плата ОСОБА_1 на посаді начальника відділу технічної політики управління технічної політики та інвестування станом на 10 березня 2010 року становила би 2934,80 грн., а саме: посадовий оклад 2482,00 грн.; ранг державного службовця (11 ранг) 70,00 грн.; доплата за вислугу років (15% з урахуванням посадового окладу та рангу) 382,80 грн.

Згідно статті 33 Закону України «Про державну службу»заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Посадові оклади державних службовців установлюються залежно від складності та рівня відповідальності виконуваних службових обов'язків. Доплата за ранг провадиться відповідно до рангу, присвоєного державному службовцю. Надбавка за вислугу років виплачується державним службовцям щомісячно у відсотках до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг і залежно від стажу державної служби у таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків.

Статтею 26 Закону України «Про державну службу»встановлено такі ранги державних службовців: службовцям, які займають посади, віднесені до першої категорії, може бути присвоєно 3, 2 і 1 ранг; службовцям, які займають посади, віднесені до другої категорії, може бути присвоєно 5, 4 і 3 ранг; службовцям, які займають посади, віднесені до третьої категорії, може бути присвоєно 7, 6 і 5 ранг; службовцям, які займають посади, віднесені до четвертої категорії, може бути присвоєно 9, 8 і 7 ранг; службовцям, які займають посади, віднесені до п'ятої категорії, може бути присвоєно 11, 10 і 9 ранг; службовцям, які займають посади, віднесені до шостої категорії, може бути присвоєно 13, 12 і 11 ранг; службовцям, які займають посади, віднесені до сьомої категорії, може бути присвоєно 15, 14 і 13 ранг.

Положення про ранги службовців затверджується Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 26 зазначеного Закону).

Ранг службовцю присвоюється відповідно до займаної посади, рівня професійної кваліфікації та результатів роботи (ч. 3 ст. 26 зазначеного Закону).

Відповідно до частин шостої та сьомої статті 26 Закону України «Про державну службу» ранги, які відповідають посадам третьої - сьомої категорій, присвоюються керівником державного органу, в системі якого працює державний службовець. При прийнятті на державну службу службовцю присвоюється ранг у межах відповідної категорії посад.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19 червня 1996 року № 658 затверджено Положення про ранги державних службовців.

Згідно пункту 6 зазначеного Положення у разі призначення державних службовців на посади більш високої категорії їм присвоюється ранг у межах категорії посад, які вони зайняли. Державним службовцям, які призначаються на посаду більш високої категорії та мають ранг у межах цієї категорії, може бути залишено попередній або присвоєно наступний ранг у межах відповідної категорії посад.

В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивачу, під час перебування на посаді головного спеціаліста відділу оренди цілісних майнових комплексів та контролю за умовами договорів оренди Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву, було присвоєно 11 ранг державного службовця, а його посада була віднесена до п?ятої категорії посад державних службовців.

Разом з тим, посада, на яку Міністерство культури і туризму України зобов?язане було прийняти позивача, віднесена до четвертої категорії посад державних службовців, під час перебування на якій присвоюється 9, 8 і 7 ранг державного службовця.

Таким чином, Міністерство культури і туризму України при визначенні розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу ОСОБА_1, повинно виходити з урахуванням наведених висновків суду стосовно рангів державних службовців.

В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн. суд приходить до наступних висновків.

В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн. позивач в судовому засіданні зазначив, що порушення трудового законодавства з боку відповідача Міністерства культури і туризму України призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Так, позивач тривалий час залишаючись без роботи, був позбавлений конституційного права на працю, передбаченого статтею 43 Конституції України, конституційного права на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім?ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло, передбаченого статтею 48 Конституції України.

Крім того, зазначив, що був позбавлений можливості фінансово підтримувати тяжко хвору мати, одиноку пенсіонерку, виконувати в достатній мірі обов?язки, покладені на нього, як сина, статтями 202, 203 Сімейного кодексу України, а також був змушений позичати кошти на ліки, продукти харчування та на поховання матері. Коли ж прийшов час віддавати позичені кошти, позивач був вимушений закладати речі в ломбард, продавати речі. Також у позивача утворився борг зі сплати комунальних платежів та ним витрачалися зусилля на звернення до суду з метою захисту його порушеного права.

На підтвердження зазначеного позивач надав суду договір про надання фінансового кредиту та застави № 118951 від 13.04.2011 року, згідно якого ним передано у заставу «Кольцо лом»; договір про надання фінансового кредиту та застави № 094992 від 15.03.2011 року, згідно якого ним передано у заставу «Цепь лом, серьги б/к (пара)»; договір про надання фінансового кредиту та застави № 134537 від 19.04.2011 року, згідно якого ним передано у заставу «серьги б/к (пара)»; кредитний договір № 002-28017-280210 від 28.02.2010 року; медичний висновок № 703, виданий центральною районною поліклінікою Подільського району м. Києва, відповідно до якого ОСОБА_8 хворіла на рак; свідоцтво про смерть від 23 грудня 2010 року Серія І-БК № 193219, відповідно до якого ОСОБА_8 померла 22 грудня 2010 року; свідоцтво про народження позивача, свідоцтво про розірвання шлюбу І-БК № 492276, видане 01.03.1979 року, відповідно до якого шлюб його матері з батьком був розірваний 01 березня 1979 року; довідку Форми № 3 від 19.11.2010 року № 2067, виданої Комунальним підприємством «Вітряні гори», відповідно до якої позивач та його мати ОСОБА_8 зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, й станом на 19.11.2010 року існує борг зі сплати комунальних послуг у розмірі 1279,16 грн., а також вирізки із газет про продаж позивачем телефону, телевізора, ноутбука.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно статті 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що в розрізі даних правовідносин мало місце порушення з боку відповідача Міністерства культури і туризму України трудових прав позивача, що призвело до моральних страждань позивача, порушило його нормальний життєвий стан, оскільки позивач тривалий час був вимушений у відсутність роботи та коштів вишукувати значних додаткових зусиль в організації свого життя: купування ліків для матері, поховання матері, продуктів харчування, сплати комунальних послуг, витрачати зусилля на звернення до суду з метою захисту свого порушеного права, що в цілому дає підстави суду, з урахуванням середньої місячної заробітної плати, яку мав одержувати позивач, частково задовольнити вимогу позивача про відшкодування на його користь з відповідача моральної шкоди у розмірі 25 000,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст. ст. 69-71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Зобовязати Міністерство культури і туризму України укласти трудовий договір з ОСОБА_1 з 11 березня 2010 року на посаду начальника відділу технічної політики управління технічної політики та інвестування Міністерства культури і туризму України.

3. Визначити ОСОБА_1 звільненим за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України з 24 червня 2011 року.

4. Зобовязати Міністерство культури і туризму України внести відповідні записи у трудову книжку ОСОБА_1.

5. Зобовязати Міністерство культури і туризму України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 березня 2010 року по 24 червня 2011 року.

6. Зобовязати Міністерство культури і туризму України відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 25 000 грн.

7. У задоволені інших позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини 1 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.П. Катющенко

Судді Н.А. Добрівська

ОСОБА_9