Справа № 806/88/16
Суддя: Жизневська А.В.
Дата ухвалення: 2016-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Гурін Д.М.
Суддя-доповідач:Жизневська А.В.
УХВАЛА

іменем України

"29" червня 2016 р. Справа № 806/88/16

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Жизневської А.В.

суддів: Котік Т.С.

Малахової Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Єрикалової О.О.,

сторін та їх представників:

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "21" березня 2016 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Прокуратури Житомирської області, третя особа: Житомирська місцева прокуратура про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 21 березня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Апелянт в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказану постанову та прийняти нову про задоволення позову.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 працювала на різних посадах в органах прокуратури з 1997 року. З 1 січня 2008 року ОСОБА_3 працювала на посадах помічників прокурора, з 01.06.2012 року - на посаді прокурора (а.с.9-13).

Суд першої інстанції встановив, що 1 жовтня 2015 року ОСОБА_3 попереджена про звільнення з 14 грудня 2015 року у зв'язку зі скороченням через ліквідацію прокуратури, де вона працювала, у разі неуспішного проходження тестування для заміщення посади у місцевій прокуратурі, що утворювалася (а.с.51).

Наказом прокурора Житомирської області від 14 грудня 2015 року №515к звільнено молодшого радника юстиції ОСОБА_3 з посади прокурора Прокуратури Житомирського району Житомирської області та з органів прокуратури у зв'язку із реорганізацією і скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (пункт 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру", пункт 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України) 14 грудня 2015 року (а.с.55). Виплачено вихідну допомогу у відповідності до ст.44 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Закон України №1697-VII змінив систему органів прокуратури України, позивач була попереджена про наступне звільнення з дотриманням положень частини 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України не пізніше ніж за два місяці до звільнення. Відповідно до пункту 1.2 Порядку проведення тестування та чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад у місцевих прокуратурах, затвердженого Наказом Генеральної прокуратури України від 20 липня 2015 року №98, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31 липня 2015 року за №928/27373 (далі - Порядок №98) на посади прокурорів місцевих прокуратур призначалися особи за результатами успішного проходження ними тестування. Погодившись на тестування, ОСОБА_3 пройшла його не успішно. Належними доказами відповідачем доведено, що зміни в організації виробництва і праці, у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників дійсно мали місце. При скороченні чисельності чи штату працівників на роботі залишаються більш кваліфіковані працівники і лише за умови однакової кваліфікації враховуються обставини, що можуть надати особі переважне право на залишення на роботі. Частиною 3 статті 184 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі повної ліквідації підприємства, установи, організації допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда. Але питання про працевлаштування ОСОБА_3 не ставилося, вона претендувала і претендує на посаду прокурора в новоутвореній місцевій прокуратурі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

За статтею 123 Конституції України організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

Статтею 222 Кодексу законів про працю України визначено, що особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Відтак, організація, порядок діяльності органів прокуратури України, особливості розгляду трудових спорів регулюються спеціальними нормами законодавства України, які є пріоритетними перед нормами Кодексу законів про працю України.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII "Про прокуратуру" (далі - Закон України №1697-VII).

Із прийняттям нового Закону України "Про прокуратуру" була змінена система органів прокуратури України. У статті 7 Закону України №1697-VII визначено, що систему прокуратури України становлять: Генеральна прокуратура України; регіональні прокуратури; місцеві прокуратури; військові прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура. У додатку до Закону України №1697-VII наведено перелік і територіальну юрисдикцію місцевих та військових прокуратур, які запроваджувалися з 15 грудня 2015 року (абзац третій пункту 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" Закону України №1697-VII).

Отже, Закон України №1697-VII змінив систему прокуратури України та надав Генеральному прокурору України повноваженнями щодо організації діяльності органів прокуратури України (пункт 2 частини 1 статті 9 Закону України №1697-VII).

Крім того, Закон України №1697-VII надав Генеральному прокурору України повноваження видавати накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України та визначив, що накази Генерального прокурора України нормативно-правового змісту підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (частина 2 статті 9 Закону України №1697-VII).

Окрім зміни системи органів прокуратури України, Закон України №1697-VII визначив умови призначення прокурорів, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах до запровадження переліку і територіальної юрисдикції місцевих та військових прокуратур.

У підпункті "в" підпункту 1 пункту 5-1 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України №1697-VII визначено, що до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування. Проведення тестування, стажування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України.

При розгляді справи з'ясовано, що на виконання наведеної норми Генеральним прокурором України було видано наказ нормативно-правового змісту №98 від 20 липня 2015 року "Про затвердження Порядків проведення тестування та чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад у місцевих прокуратурах", який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 31 липня 2015 року за №928/27373. ОСОБА_3 проходила тестування на зайняття посади прокурора місцевої прокуратури та була звільнена у зв'язку з неуспішним проходженням тестування у порядку пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України №1697-VII.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Суд першої інстанції правильно послався на роз'яснення Пленуму Верховного Суду України у пункті 19 постанови №9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", за якими, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Також Пленум Верховного суду України зауважив, що судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

В ході розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що Закон України №1697-VII змінив систему органів прокуратури України. Відповідно до додатку до Закону України №1697-VII у Житомирській області утворюється Житомирська місцева прокуратура територіальна юрисдикція якої поширюється на м. Житомир та Житомирський район.

Наказом Генерального прокурора України від 23 вересня 2015 року №78ш на виконання вимог статей 7, 12 та пункту 1 розділу XII "Прикінцеві положення" Закону України №1697-VII, відповідно до статей 9, 14 та підпункту 6 пункту 5-1 розділу XIII "Перехідні положення" вказаного Закону та Переліку і територіальної юрисдикції місцевих та військових прокуратур, визначених у додатку до цього Закону, у зв'язку з утворенням з 15 грудня 2015 року місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур зі структури та штатного розпису Прокуратури Житомирської області виключено штатний розпис Прокуратури м.Житомира і прокуратури Житомирського району та включено до штатного розпису Прокуратури Житомирської області штатний розпис Житомирської місцевої прокуратури у кількості 56,5 одиниць посад, у тому числі 52 посади прокурорів з яких 4 адміністративні: керівник місцевої прокуратури, його перший заступник та два заступники (а.с.41-43).

Аналізуючи структуру та штатний розпис Житомирської місцевої прокуратури, кількість осіб, які раніше займали посади в прокуратурах, що реорганізовувалися, подали заяви та проходили тестування, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що зміни в організації виробництва і праці, у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників дійсно мали місце.

Так, штатний розпис станом на 16 грудня 2015 року передбачав зменшення кількості посад прокурорів порівняно зі штатним розписом станом на 1 січня 2015 року (а.с.98-108).

ОСОБА_3 була попереджена про наступне звільнення з дотриманням положень частини 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, не пізніше ніж за два місяці до звільнення.

Суд першої інстанції вірно визнав безпідставними доводи представника позивача про те, що ліквідації Прокуратури Житомирського району не було, оскільки вона не є юридичною особою, а структурним підрозділом Прокуратури Житомирської області.

Особливістю суб'єкта владних повноважень - органу державної влади є те, що він створений державою для виконання функцій держави, наділений владними повноваженнями і при цьому може не мати статусу юридичної особи.

Прокуратура Житомирського району - орган державної влади, суб'єкт владних повноважень була створена у відповідності до Закону України від 5 листопада 1991 року №1789-XII "Про прокуратуру" як районна прокуратура.

Закон України від 5 листопада 1991 року №1789-XII "Про прокуратуру" визначав прокуратури районів як окремі органи державної влади в системі органів прокуратури України з відповідним обсягом повноважень.

Відтак, Прокуратура Житомирського району входила до системи органів прокуратури області, але не була структурним підрозділом Прокуратури Житомирської області, лише окремим органом державної влади. Тому слід виходити з того, що Прокуратура Житомирського району була ліквідована як окремий орган державної влади, а не як структурний підрозділ Прокуратури Житомирської області.

Безпідставними є також посилання представника позивача на рішення Вищого адміністративного суду України у касаційних провадженнях К/800/20490/15 та К/800/40453/13, оскільки у справах, які переглядав суд касаційної інстанції, суди встановили, що новоутворені органи були створені шляхом злиття та поділу, були правонаступниками попередніх органів, а скорочення посади працівника не відбулося. Відповідачами були органи податкової служби та управління юстиції. Тобто судові рішення були ухвалені за різних обставин справи.

Щодо доводів позивача про те, що відповідач не запропонував їй іншу посаду у прокуратурі Житомирської області чи у прокуратурі будь-якого з районів області суд прешої інстанції правильно зазначив, що позивач згідно з умовами Порядку №98 могла претендувати тільки на посаду в Житомирській місцевій прокуратурі, яка утворилась шляхом реорганізації Прокуратури м.Житомира та Прокуратури Житомирського району та не могла претендувати на посаду в іншій прокуратурі, у тому числі в Прокуратурі Житомирської області. Це визначено у п.1.4 Порядку №98, за яким прокурори та стажисти на посадах прокурорів, які на день набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" працюють у міських, районних, міжрайонних у містах прокуратурах, претендують на зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, яка утворюється шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій вони працюють.

У попередженні про можливе звільнення ОСОБА_3 була повідомлена про тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі (а.с. 51). Тобто фактично ОСОБА_3 була повідомлена, що зможе перейти на роботу у відповідну місцеву прокуратуру, але лише за умови успішного проходження тестування, що фактично є тестом на кваліфікацію.

Згідно з пунктом 5.2 Порядку №98 працівник, який на день набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" працює в міській, районній, міжрайонній, районній у місті прокуратурі, подає заяву за формою, наведеною у додатку 3 цього Порядку, для участі в тестуванні на посаду прокурора тієї місцевої прокуратури, яка буде сформована шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій він працює. Заява у встановлені строки подається до кадрового підрозділу відповідної регіональної прокуратури (а.с.47).

Сторонами не заперечується той факт, що ОСОБА_3 подала заяву для участі в тестуванні та проходила його, про що свідчать результати тестування. (а.с. 53-54).

Щодо доводів позивача про те, що відповідач не врахував її переважного права на залишення на роботі, у тому числі через те, що на її утриманні перебуває двоє дітей, один з яких дитина-інвалід, позивач є єдиним працюючим членом сім'ї із самостійним заробітком та має значний стаж роботи на раніше займаній посаді, то суд першої інстанції правильно зазначив, що при скороченні чисельності чи штату працівників роботодавець має право залишити на роботі більш кваліфікованих працівників і лише за умови однакової кваліфікації враховуються обставини, що можуть надати особі переважне право на залишення на роботі.

Так, статтею 42 Кодексу законів про працю України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до частини 2 статті 49-2 Кодексу законів про працю України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що у спірному випадку Генеральна прокуратура України скористалася правом на залишення на роботі більш кваліфікованих працівників, яких визначила за допомогою проведення тестування, що узгоджується з частиною 1 статті 42 Кодексу законів про працю України. Тому, є безпідставними твердження позивача про її переважне право на залишення на роботі.

Щодо проведення самого тестування, то суд першої інстанції з'ясував, що Законом України №1697-VII та Порядком №98 визначено умову призначення прокурора на посаду в реорганізовану прокуратуру - успішне проходження тестування.

Відповідно до пункту 9.1 Порядку №98 рейтинг кандидата визначається за результатами тесту на знання законодавчої бази (професійний тест) та тесту на загальні здібності (а.с.49).

Згідно з пунктом 9.5 Порядку №98 керівник регіональної прокуратури після отримання рейтингового списку кандидатів на посади прокурорів конкретної місцевої прокуратури та рапорту працівника прокуратури (заяви для тих, хто не працює у прокуратурі), який успішно пройшов тестування, видає наказ про його призначення на посаду, враховуючи підсумковий бал кандидата (від вищого до нижчого) та кількість штатних одиниць у відповідній місцевій прокуратурі (а.с.49-50).

Після проведення тестування до прокуратури Житомирської області надійшли рейтингові списки кандидатів на зайняття посад у місцевих прокуратурах Житомирської області (а.с.53-54).

Відповідно до рейтингового списку кандидатів на зайняття посад у Житомирській місцевій прокуратурі ОСОБА_3 за результатами проходження тестування посіла 57 рейтингове місце (а.с.54). Позивач результати тестування не оскаржувала.

З урахуванням затвердженої штатної чисельності, відповідно до рейтингового списку було призначено 51 прокурора Житомирської місцевої прокуратури, відповідно усі інші кандидати, які у рейтинговому списку зайняли місце нижче 52-го на посади прокурорів Житомирської місцевої прокуратури призначені не були у зв'язку із відсутністю штатних одиниць.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Частиною 2 статті 40 Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Зважаючи на викладене, відповідач був позбавлений правових підстав на переведення ОСОБА_3 на іншу посаду з огляду на результати проходження нею тестування.

Стосовно доводів позивача про її звільнення в період тимчасової непрацездатності, то суд встановив, що позивач на підтвердження перебування на лікарняному надала до суду листки непрацездатності за період з 2 листопада 2015 року до 25 грудня 2015 року (а.с.72-74). Позивач також надала до суду відповідь на запит до Житомирського районного суду, у якому повідомлено про те, що ОСОБА_3 з 3 листопада 2015 року до 14 грудня 2015 року у цивільних та кримінальних справах участі не приймала (а.с.161).

Відповідач, у свою чергу, надав до суду довідку про те, що ОСОБА_3 за період з 2 листопада 2015 року до 4 березня 2016 року до відділу документального забезпечення прокуратури області зі зверненнями, інформацією, рапортами, листами та листками непрацездатності не зверталася (а.с.120).

В ході розгляду справи суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 за період з 2 листопада 2015 року до 14 грудня 2015 року виходила на роботу, виконувала посадові обов'язки та отримувала заробітну плату. На підтвердження того, що ОСОБА_3 у зазначений період часу працювала відповідач надав до суду табелі обліку використання робочого часу (а.с.109-114).

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 - прокурор Прокуратури Житомирської області, начальник відділу роботи з кадрами, ОСОБА_5 - прокурор Житомирської місцевої прокуратури (працював прокурором Прокуратури Житомирського району (керівник)), ОСОБА_6 - спеціаліст 1 категорії Житомирської місцевої прокуратури (працювала у Прокуратурі Житомирського району, до її посадових обов'язків входило заповнення табелів обліку робочого часу та лікарняних листків), ОСОБА_7 (працювала у Прокуратурі Житомирського району в одному кабінеті з ОСОБА_3 підтвердили вказаний факт.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 оформила листки тимчасової непрацездатності, однак про свою тимчасову непрацездатність не повідомляла на лікарняний не виходила, продовжувала працювати.

Частиною 4 статті 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Однак, це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Оскільки відбулася повна ліквідація Прокуратури Житомирського району, то відповідно допускається звільнення працівника навіть у період його тимчасової непрацездатності, тому це не є порушенням у даному випадку.

Стосовно посилання позивача на її звільнення з порушенням статті 184 Кодексу законів про працю України, оскільки вона одинока мати і у неї на утриманні перебуває дитина інвалід, то суд першої інстанції правильно вказав, що визначення "одинокої матері" наведено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року №9 та пункті 5 частини 13 статті 10 Закону України від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР "Про відпустки".

Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Пункт 5 частини 13 статті 10 Закону України від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР "Про відпустки" визначає одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька.

Позивач на підтвердження того, що вона одинока мати надала до суду свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 17), свідоцтво про народження ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якої зазначений ОСОБА_9 (а.с.15) та пенсійне посвідчення ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, який отримує пенсію по 2 групі інвалідності з дитинства (а.с.14). На підтвердження встановлення інвалідності сину, позивач надала до суду довідку до акта огляду МСЕК, у якій зазначено, що ОСОБА_10 встановлено другу групу інвалідності з 30 січня 2014 року, причиною інвалідності зазначено інвалідність з дитинства (а.с.71).

Представники відповідача посилаються на те, що ОСОБА_3 не повідомляла кадрові органи прокуратури про наявність у неї статусу одинокої матері, а її син вже не є дитиною інвалідом, оскільки він повнолітній та йому вже встановлено групу інвалідності.

Відповідно до частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається.

Проте, частиною 3 статті 184 Кодексу законів про працю України передбачено, що наведене правило не застосовується у випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Оскільки відбулася повна ліквідація Прокуратури Житомирського району, то відповідно допускається звільнення працівника, в тому числі, за наявності статусу одинокої матері, яка має дитину інваліда, то суд першої інстанції правильно зазначив, що порушень у цьому випадку допущено не було.

Щодо обов'язку працевлаштування ОСОБА_3 після звільнення, то при розгляді справи встановлено, що вона вважає відсутніми зміни в організації виробництва і праці, у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників, тому має право на переважне залишення на роботі і претендує на посаду прокурора у місцевій прокуратурі.

Крім того, в ході апеляційного розгляду справи представник відповідача пояснив, що всі працівники Прокуратури Житомирського району були попереджені про звільнення, прийняття на посади прокурорів здійснюється за конкурсом, а на решту посад приймає на роботу Прокурор новоутвореної місцевої прокуратури за заявою. Із такою заявою ОСОБА_3 не зверталася.

Суд першої інстанції належним чином встановив обставини справи, надав їм відповідну правову оцінку та зробив обґрунтований висновок про правомірність наказу прокурора Житомирської області від 14 грудня 2015 №515к про звільнення ОСОБА_3 з органів прокуратури у зв'язку із реорганізацією і скороченням кількості прокурорів органу прокуратури за пунктом 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" та пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Постанову прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "21" березня 2016 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.В. Жизневська

судді: Т.С. Котік

Н.М. Малахова

Повний текст cудового рішення виготовлено "30" червня 2016 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу ОСОБА_3 АДРЕСА_1,10002

3- відповідачу Прокуратура Житомирської області вул.1-го Травня, 11,м.Житомир,10008

4-третій особі: Житомирська місцева прокуратура - вул.Черняховського,2,м.Житомир,10000,