Справа № 826/4693/16
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 червня 2016 року № 826/4693/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Еколінія»
до Головного управління ДФС у м.Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 29.12.2015 р. № 10/26-15-13-01-03, від 29.12.2015 р. № 11/26-15-13-01-03, від 29.02.2016 р. № 075/26-15-13-01-03,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Еколінія» звернулось до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Головного управління ДФС у м.Києві, в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м.Києві № 10/26-15-13-01-03, від 29.12.2015 р. № 11/26-15-13-01-03, від 29.02.2016 р. № 075/26-15-13-01-03.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю винесених Головним управлінням ДФС у м.Києві податкових повідомлень-рішень, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 568 794,00 грн., податку на прибуток на загальну суму 1 677 051,00 грн. та зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на суму 38 456,00 грн.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. До суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених в запереченнях на позовну заяву.

Враховуючи неявку в судове засідання представника позивача, суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження, відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Головним управлінням ДФС у м.Києві проведено планову виїзну документальну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Еколінія» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р., валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р.

Перевіркою встановлено порушення ТОВ «Еколінія»:

- пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14, пп.138.1.1 п. 138.1, п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, пп. 140.1.6 п. 140.1 ст. 140 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 1 118 034,00 грн., в т.ч. за 2014 р. 1 118 034,00 грн.;

- п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, ст. 201.10 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 455 035,00 грн., в т.ч. за вересень 2014 р. в сумі 62 541,00 грн., за грудень 2014 р. в сумі 392 494,00 грн., та завищено суму, що підлягає бюджетному відшкодуванню у зменшення податкових зобов'язань з податку на додану вартість наступних звітних (податкових) періодів за вересень 2014 р. в розмірі 38 456,00 грн.

За результатами перевірки складено акт від 16.12.2015 р. № 3/26-15-13-01-03/32013204 та винесено податкові повідомлення-рішення:

- від 29.12.2015 р. № 10/26-15-13-01-03, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 568 794,00 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 455 035,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 113 759,00 грн.

- від 29.12.2015 р. № 11/26-15-13-01-03, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 1 677 051,00 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 1 118 034,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 559 017,00 грн.;

- від 29.02.2016 р. № 075/26-15-13-01-03, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за вересень 2014 р. на суму 38 456,00 грн. та нараховано штрафні санкції у розмірі 9 614,00 грн.

За результатами адміністративного оскарження, Державною фіскальною службою України прийнято рішення від 11.03.2015 р. № 5185/6/99-99-10-01-01-15, яким залишено без змін податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у м.Києві від 29.12.2015 № 10/26-15-13-01-03, № 11/26-15-13-01-03 з урахуванням листа ГУ ДФС у м.Києві від 29.02.2016 р. № 4598/10/26-15-13-01-03 (податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м.Києві від 29.02.2016 р. № 075/26-15-13-01-03), а скаргу, у відповідній частині залишено без задоволення, та залишено без розгляду скаргу в частині оскарження податкового повідомлення - рішення ГУ ДФС у м.Києві від 29.12.2015 р. № 12/26-15-13-01-03.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо, - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом 1 цього пункту.

Згідно пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до пп. 140.1.6 п. 140.1 ст. 140 Податкового кодексу України при визначенні об'єкта оподаткування враховуються такі витрати подвійного призначення: будь-які витрати із страхування ризиків загибелі врожаю, транспортування продукції платника податку; цивільної відповідальності, пов'язаної з експлуатацією транспортних засобів, що перебувають у складі основних засобів платника податку; будь-які витрати із страхування ризиків, пов'язаних із виробництвом національних фільмів (у розмірі не більше 10 відсотків вартості виробництва національного фільму); екологічної та ядерної шкоди, що може бути завдана платником податку іншим особам; майна платника податку; об'єкта фінансового лізингу, а також оперативного лізингу, концесії державного чи комунального майна за умови, якщо це передбачено договором; фінансових, кредитних та інших ризиків платника податку, пов'язаних із провадженням ним господарської діяльності, в межах звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування, що діє на момент укладення такого страхового договору, за винятком страхування життя, здоров'я або інших ризиків, пов'язаних з діяльністю фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з платником податку, обов'язковість якого не передбачена законодавством, або будь-яких витрат із страхування сторонніх фізичних чи юридичних осіб.

Якщо умови страхування передбачають виплату страхового відшкодування на користь платника податку - страхувальника, то застраховані збитки, яких зазнав такий платник податку у зв'язку з веденням господарської діяльності, включаються до його витрат за податковий період, в якому він зазнав збитків, а будь-які суми страхового відшкодування зазначених збитків включаються до доходів такого платника податку за податковий період їх отримання.

Отже, наведені вище норми дозволяють платнику податків відносити витрати, пов'язані із страхуванням фінансових ризиків та майна, до витрат, які впливають на визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, за умови їх підтвердження відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для нарахування позивачу сум із податку на прибуток стало те, що останнім було безпідставно включено до складу витрат страхові платежі в Адендумах №№3-8 до Договору добровільного страхування майна від 01.11.2013 р. № 1-13 на суму 563 031,00 грн., страхових платежів в Адендумах №№6-29 до Договору добровільного страхування фінансових ризиків від 01.10.2013 р. № 1-13 на суму 3180812,00 грн., зокрема, безпідставно сформовано витрати по взаємовідносинам із ТОВ «Агроконтинент 2014» на суму 2 467 455,00 грн., всього на суму 6 211 298,00 грн.

Вирішуючи дану справу, суд виходить із наступного.

01.11.2013 р. між ТОВ «Еколінія» (далі - страхувальник) та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Кремінь» (далі - страховик) було укладено Договір добровільного страхування майна №1-13. Предметом Договору є майнові інтереси страхувальника (вигодонабувача), що не суперечать закону і пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном.

Відповідно до п. 1.3 названого Договору сторони укладають Адендуми, в яких визначаються конкретні умови страхування, а саме: об'єкти страхування, терміни страхування, страхові суми, територія страхування, страхові ризики, розміри страхових тарифів, а також розміри страхових платежів та строки їх сплати. Адендуми виступають невід'ємними частинами Договору.

До Договору добровільного страхування майна №1-13 від 01.11.2013 р. сторонами було укладено Адендуми № 1 від 01.11.2013 р., № 2 від 01.12.2013 р., № 3 від 01.04.2014 р., № 4 від 30.04.2014 р., № 5 від 01.08.2014 р., № 6 від 01.09.2014 р., № 7 від 01.10.2014 р., № 8 від 01.11.2014 р.

25.11.2013 р. між ТОВ «Еколінія» та ТОВ «Страхова компанія «Кремінь» було укладено Додаткову угоду № 01, згідно якої страховик та страхувальник домовилися змінити п. 4.1 договору № 1-13 від 01.10.2013 р. та викласти його в наступній редакції: «п. 4.1. Цей договір страхування набуває чинності з моменту його підписання сторонами, а саме - з 01.11.2013 р. та діє до 31.10.2014 р. Чинність договору страхування не залежить від строків фактичної сплати страхових внесків страхувальником, крім випадків, передбачених п.8.2.3 Договору. Строк страхування конкретних об'єктів страхування зазначається у відповідному Адендумі. Адендум набирає чинності з дати підписання».

Підпункт 8.2.3 п. 8.2 договору викладено в наступній редакції: « 8.2.3. Несплати страхувальником страхових платежів у встановлені Адендумом строки, за умови надіслання страховиком страхувальнику відповідного повідомлення про припинення дії цього договору внаслідок такої несплати. В такому випадку дія договору страхування припиняється тільки відносно контрактного зобов'язання за окремим Адендумом, за яким на вимогу не сплачено страховий платіж».

Як вбачається з матеріалів справи, висновки відповідача щодо неправомірності віднесення позивачем до складу витрат сум страхових платежів по Договору добровільного страхування майна від 25.11.2013 р. №1-13 зроблені з огляду на припинення дії останнього.

Окрім того, між ПАТ Страхова компанія «Кремінь» (страховик) та ТОВ «Еколінія» (страхувальник) укладено договір добровільного страхування фінансових ризиків від 01.10.2013 р. № 1-13. Предметом вказаного договору є страхування майнових інтересів, пов'язаних зі збитками або витратами, понесеними страхувальником при здійсненні ним комерційної діяльності.

Договір страхування набуває чинності з 01.10.2013 р. та діє до 30.09.2014 р. Строк страхування за окремою партією товарів визначається у конкретному Адендумі відповідно до умов контрактних зобов'язань страхувальника та не залежить від строку дії даного договору страхування, зокрема, може виходити за строк його дії. (п. 4.1 договору).

До договору добровільного страхування фінансових ризиків № 1-13 від 01.10.2013 р. сторонами було укладено Адендуми № 1 від 14.10.2013 р., № 2 від 07.11.2013 р., № 3 від 14.11.2013 р., № 4 від 20.12.2013 р., № 5 від 26.12.2013 р., № 6 від 23.05.2014 р., № 7 від 06.08.2014 р., № 8 від 07.08.2014 р., № 9 від 13.08.2014 р., № 10 від 21.08.2014 р., № 11 від 11.09.2014 р., № 12 від 03.10.2014 р., № 13 від 09.10.2014 р., № 14 від 03.10.2014 р., № 15 від 14.10.2014 р., № 16 від 14.10.2014 р., № 17 від 14.10.2014 р., № 18 від 14.10.2014 р., № 19 від 14.10.2014 р., № 20 від 14.10.2014 р., № 21 від 15.10.2014 р., № 22 від 22.10.2014 р., № 23 від 22.10.2014 р., № 24 від 29.10.2014 р., № 25 від 30.10.2014 р., № 26 від 30.10.2014 р., № 27 від 14.11.2014 р., № 28 від 19.11.2014 р., № 29 від 24.11.2014 р.

25.11.2013 р. до договору добровільного страхування фінансових ризиків № 1-13 від 01.10.2013 р. було укладено додаткову угоду № 01, згідно якої страховик та страхувальник домовилися змінити п. 4.1 договору № 1-13 від 01.10.2013 р. та викласти його в наступній редакції: «п. 4.1. Цей договір страхування набуває чинності з моменту його підписання сторонами, а саме - з 01.10.2013 р. та діє до 30.09.2014 р. Чинність договору страхування не залежить від строків фактичної сплати окремою партією товарів визначається у конкретному Адендумі відповідно до умов контрактних зобов'язань страхувальника та не залежить від строку дії цього договору страхування, зокрема, може виходити за строк його дії. Адендум набирає чинності з дати підписання».

Підпункт 8.2.3 п. 8.2 договору викладено в наступній редакції: « 8.2.3. Несплати страхувальником страхових платежів у встановлені Адендумом строки, за умови надіслання страховиком страхувальнику відповідного повідомлення про припинення дії цього договору внаслідок такої несплати. В такому випадку дія договору страхування припиняється тільки відносно контрактного зобов'язання за окремим Адендумом, за яким на вимогу не сплачено страховий платіж».

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем зроблено висновки, що позивачем неправомірно віднесено до складу витрат суми страхових платежів по Договору добровільного страхування фінансових ризиків від 01.10.2013 р. №1-13, оскільки відповідно до умов названого договору, у разі несплати позивачем страхового платежу у встановлені строки дія Договору припиняється та втрачає чинність, то відповідно відсутні підстави для відображення страхових платежів у складі витрат та, оскільки доцільність витрат по вказаному Договору є сумнівною.

Судом встановлено, що в період з серпня по листопад 2014 р. позивач уклав ряд договорів поставки та купівлі-продажу зерна, на підставі яких зобов'язувався поставити та передати у власність контрагентам зерно, зокрема:

1. Договір поставки №519/1-094960 між ТОВ «Еколінія» та ТОВ «АДМ ТРЕЙДІНГ УКРАЇНА» від 06.08.2014 р. (Адендуми №7 та №8);

2. Договір поставки №К 1408-0038 між ТОВ «Еколінія» та ТОВ «Луї Дрейфуз Комодітіз Україна ЛТД» від 12.08.2014 р. (Адендум №9);

3. Договір поставки №ХМЛ015Я-С між ТОВ «Еколінія» та ПАТ «ДЕРЖАВНА ПРОДОВОЛЬЧО-ЗЕРНОВА КОРПОРАЦІЯ УКРАЇНИ» від 21.08.2014 р. (Адендум №10);

4. Договір постачання №734-2 між ТОВ «Еколінія» та ТОВ «Воїнське ХПП» від 25.09.2014 р. (Адендуми №12, №15, №16, №17, №18, №19, №20);

5. Договір постачання №966-2 між ТОВ «Еколінія» та ТОВ «Рівненський елеватор» від 15.10.2014 р. (Адендуми №21, №22, №28);

6. Договір постачання №1053-2 між ТОВ «Еколінія» та ТОВ «Токмак-зернопродукт» від 29.10.2014 р. (Адендум №24);

7. Договір постачання №1054-2 між ТОВ «Еколінія» та ТОВ «Токмак-зернопродукт» від 29.10.2014 р. (Адендум №26);

8. Договір поставки №В533/15 між ТОВ «Еколінія» та ТОВ «Кернел-трейд» від 21.10.2014 р. (Адендум №23);

9. Договір поставки №В381/15 між ТОВ «Еколінія» та ТОВ «Кернел-трейд» від 02.10.2014 р. (Адендум №14);

10. Договір поставки №В436/15 між ТОВ «Еколінія» та ТОВ «Кернел-трейд» від 08.10.2014 р. (Адендум №13);

11. Договір купівлі-продажу №VP-00302 між ТОВ «Еколінія» та ШІ «СЄРНА» від 10.09.2014 р. (Адендум №11);

12. Договір купівлі-продажу №VP-00440 між ТОВ «Еколінія» та ПП «СЄРНА» від 24.11.2014 р. (Адендум №29);

13. Договір поставки №141712 між ТОВ «Еколінія» та ТОВ «ДІ ЕНД АЙ ЕВОЛЮШН» від 14.11.2014 р. (Адендум №27);

14. Договір постачання №762-2 між ТОВ «Еколінія» та ТОВ «Віталмар Транс» від 29.10.2014 р. (Адендум №25);

15. Контракт №460/14391070 між ТОВ «Еколінія» та Alfred С. Toepfer International GmbH від 11.04.2014 p. (Адендум №6).

З метою страхування майнових інтересів, пов'язаних зі збитками або витратами, понесеними позивачем при здійсненні постачання за вищезазначеними договорами, останнім було укладено Адендуми №№ 6-29 до Договору від 01.10.2013 р. №1-13, застрахувавши свої фінансові ризики по кожному з вищезазначених договорів.

Водночас, сумнівність укладених договорів, на думку відповідача, полягає у тому, що договір від 01.10.2013 р. №1-13 є припиненим.

Однак, суд не погоджується з такими висновками відповідача, оскільки до названих вище договорів від 01.10.2013 р. №1-13 та від 25.11.2013 р. №1-13 сторонами було укладено додаткові угоди №01 , якими було внесено зміни до договорів в частині строку їх дії, а, відтак, оскільки чинність укладених договорів не залежить від строків фактичної сплати страхових внесків та, оскільки страховик жодного повідомлення про припинення дії Договорів через несплату страхових платежів позивачу не надсилав, враховуючи той факт, що в перевіряємому періоді позивачем фактично було отримано послуги зі страхування та перед страховиком у нього виникла кредиторська заборгованість, яка належним чином була відображена в бухгалтерському податковому обліку позивача, відповідно останнім правомірно було віднесено до складу витрат суми по операціям страхування майна.

Крім того, слід звернути увагу на те, що позиція відповідача суперечить позиції ДПА України, викладеній в листі від 23.03.1999 р. №4265/7/22-3117, в якому ДПА України надає роз'яснення, що датою збільшення підприємством страхувальником валових витрат на суму страхових платежів вважається дата, яка припадає на податковий період на протязі якого, наступає будь-яка з подій, що сталася раніше: чи дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на сплату страхових послуг, чи дата фактичного отримання платником податку результатів послуг (дата набрання чинності договору страхування). Листом від 28.12.2002 р. №20548/7/15-2317 ДПА України, підтверджує, що одночасно у страховика збільшується валовий дохід за датою виникнення у нього страхових зобов'язань перед страхувальником, тобто з дати набрання чинності договорів страхування.

Крім того, відповідач, посилаючись на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 18.02.2015 р. у справі №К/800/64655/14, стверджує про невідповідність витрат позивача на страхування майна по Договору страхування майна від 25.11.2013 р. №1-13 економічному змісту господарської діяльності, з чим суд також не може погодитися, з огляду на наступне.

Відносини у сфері страхування, які спрямовані на створення ринку страхових послуг, посилення страхового захисту майнових інтересів підприємств, установ, організацій та фізичних осіб визначено Законом України «Про страхування» від 7 березня 1996 року N 85/96-ВР (надалі - Закон N 85/96-ВР).

За визначенням ст. 1 названого Закону страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 8 цього ж Закону страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до ст. 16 Закону N 85/96-ВР договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

З наведених норм вбачається, що страхування спрямовано на захист страхувальника від майнових втрат у разі настання несприятливих непередбачуваних подій (страхових випадків) за рахунок отримання грошових коштів (страхового відшкодування), а страхувальник зобов'язується сплатити відповідні кошти (страхові платежі).

Основним видом діяльності позивача є складське зберігання зерна та його купівля-продаж. При зберіганні зерна трапляються випадки його пошкодження, втрати за показниками якості та непридатності до подальшого використання та, як наслідок, неможливість подальшої його реалізації, тому з метою покриття можливих втрат позивач здійснює страхування зерна, нерухомого майна та іншого майна від різного роду страхових ризиків пожеж, вибухів, стихійних явищ тощо.

Отже, потенційна можливість отримати грошову компенсацію (страхове відшкодування) у разі руйнування чи пошкодження застрахованого майна має економічну цінність для позивача та обумовлює для нього господарський характер страхових послуг.

Згідно зі ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Аналізуючи наведені норми права, можна дійти висновку, що страхування, як спосіб захисту осіб від настання певних подій, обумовлених договором страхування не включає такої ознаки як обов'язкове та неминуче настання відповідної події. Страховий випадок може статися, а може і не статися, але сутність страхування полягає у тому, що застрахована особа за плату страховику отримує захист від наслідків можливого настання відповідної події. Надання страхових послуг має у своїй суті не лише виплату страхового відшкодування, а й надання застрахованій особі захисту. Зазначена правова позиція підтверджується Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.09.2015 р. у справі № К/800/45238/14.

Крім того, до повноважень відповідача належить лише контроль за дотриманням суб'єктом господарювання податкового законодавства, тоді як оцінка ефективності діяльності платника перебуває поза межами компетенції органів Державної фіскальної служби України. Обґрунтованість витрат платника, які зменшують у цілях оподаткування отримані ним доходи, не може оцінюватися з точки зору їх доцільності та раціональності для досягнення економічного результату.

Слід звернути увагу на те, що Договорами 01.10.2013 р. №1-13 та від 25.11.2013 р. №1-13 не передбачено укладення актів виконаних робіт (наданих послуг), а тому їх відсутність не може впливати на формування позивачем витрат по страховим платежам за укладеними договорами.

Щодо взаємовідносин ТОВ «Еколінія» та ТОВ «Агроконтинент 2014», суд зазначає наступне.

Між ТОВ «Еколінія» (далі - зерновий склад) та ТОВ «Агроконтинент 2014» (далі - поклажодавець) було укладено договір № 60 від 17.09.2014 р. складського зберігання, приймання, сушки, очистки та відпуску зерна.

На підставі укладеного договору протягом вересня - листопада 2014 року ТОВ «Агроконтинент 2014» було поставлено на адресу позивача сою в кількості 609,4 тонн, а позивачем, в свою чергу, було прийнято зазначену сою на зберігання.

В подальшому позивач уклав з ТОВ «Агроконтинент 2014» договори постачання №733-1 від 22.09.2014 p., №848-1 від 06.10.2014 p., №987-1 від 20.10.2014 p., №1138-1 від 10.11.2014 p., №1206-1 від 19.11.2014 p., №1258-1 від 28.11.2014 р., на підставі яких придбав у ТОВ «Агроконтинент 2014» сою, що попередньо була передана вказаним контрагентом на зберігання позивачу. Всього ТОВ «Агроконтинент 2014» поставило сої на загальну суму в 2467455,00 грн.

На думку відповідача, позивачем неправомірно було включено до складу витрат, витрати у сумі 2467455,00 грн. по взаємовідносинах з ТОВ «Агроконтинент 2014».

Уклавши Договір складського зберігання, позивач, відповідно до п. 1.1 згаданого договору зобов'язувався за плату прийняти на відповідальне зберігання сільськогосподарську продукцію (зернові та олійні культури), яка йому передавалася ТОВ «Агроконтинент 2014», надавати послуги по доведенню якості отриманої на зберігання продукції до рівня, що забезпечує оптимальний режим зберігання (сушка, очищення, інші технологічні операції), а також послуги по її навантаженню.

Відповідно до п. 3.3. договору складського зберігання приймання зерна на зберігання проводиться на підставі товарно-транспортних накладних, оформлених належним чином.

На підтвердження поставки товарів позивачем надано суду товарно-транспортні накладні, складські квитанції на зерно, реєстри накладних на прийняте зерно з визначенням показників якості за середньодобовим зразком, акти надання послуг, накладні на відпуск товару (сої), банківські виписки та оборотно-сальдові відомості.

Судом не приймаються до уваги посилання відповідача на те, що в ряді товарно-транспортних накладних є декілька незаповнених граф та декілька технічних описок, оскільки вказане не може бути беззаперечним свідченням безтоварності господарських операцій, а правильність їх оформлення не може впливати на право позивача щодо формування податкового кредиту. Окрім того, наявні технічні помилки не можуть свідчити про неможливість використання цих товарно-транспортних накладних як підтверджуючих документів в господарських операціях.

Судом встановлено, що кількість сої доставленої ТОВ «Агроконтинент 2014» згідно товарно-транспортних накладних відповідає кількості зазначеній в актах надання послуг та податкових накладних.

Окрім того, суд не приймає до уваги посилання відповідача на наявність розбіжностей стосовно дати доставки товару на зберігання, що зазначається в товарно-транспортних накладних та дати зазначеної в актах надання послуг, оскільки акти надання послуг укладались сторонами по декільком поставкам одразу, зокрема, і по декільком товарно-транспортним накладним, в силу чого дати поставки товару зазначені в товарно-транспортних накладних та актах надання послуг відрізняються.

Також суд не приймає до уваги посилання відповідача на відсутність документів, які підтверджують приймання партії товару від ТОВ «Агроконтинент 2014» на зерновий склад, оскільки вказані твердження спростовуються наявними в матеріалах справи копіями реєстрів накладних (форми №ЗХС-3), копіями складських квитанцій на отримання зерна від ТОВ «Агроконтинент 2014».

Відповідач зазначає, що в складських квитанціях на зерно, відповідно до яких відбулося переоформлення зерна з ТОВ «Агроконтинент 2014» на позивача, зроблено посилання на договори складського зберігання №1 від 23.06.2014 р. та №108 від 12.11.2014 р., укладені між позивачем та ТОВ «Агроконтинент 2014», наявність яких не підтверджується первинними документами та регістрами бухгалтерського обліку, окрім того, відповідач стверджує, що ТОВ «Агроконтинент 2014» станом на момент укладення договору складського зберігання №1 від 23.06.2014 p., ще не було зареєстроване як юридична особа, що свідчить про дефектність складених первинних документів.

Як вбачається із 5 з 6 складських квитанцій (№257 від 19.11.2014 p., №179 від 21.10.2014 p., №235 від 10.11.2014 p., №87 від 24.09.2014 p., №107 від 06.10.2014 р.) підставою складського зберігання зерна був договір складського зберігання №1 від 23.06.2014 p.

З пояснень позивача вбачається необхідність укладеного договору, оскільки позивач є «зерновим складом», а в деяких відносинах після купівлі або переоформлення зерна (як у випадку з ТОВ «Агроконтинент») - одночасно і «поклажодавцем», а відповідно до вимог п. 3.2. Наказу Міністерства аграрної політики «Про затвердження Положення про обіг складських документів на зерно» №198 від 27.06.2003 р., підставою для видачі складської квитанції на зерно є угода про зберігання зерна, укладена між «зерновим складом» і «поклажодавцем», та факт прийняття зерна на зберігання, тому, незважаючи на те, що позивач одночасно виступає «зерновим складом» йому як «поклажодавцю» потрібен договір складського зберігання зерна, в даному випадку між ним як «зерновим складом» та ним як «Поклажедавцем». Оскільки позивач неодноразово переоформляв зерно від контрагентів, у нього вже був укладений Договір складського зберігання № 1 від 23.06.2014 р. між ним як «поклажодавцем» та ним «зерновим складом», який позивач, з метою отримання складських квитанцій, вказав підставою складського зберігання зерна у складських квитанція, наданих відповідачу для перевірки.

Щодо складської квитанції №270 від 28.11.2014 р. на кількість зерна у 8,04 тонн, де підставою складського зберігання був вказаний договір складського зберігання №108 від 12.11.2003 р., позивач зазначив, що у зазначеній складській квитанції ним було допущено технічну описку, та замість договору складського зберігання №1 від 23.06.2014 р. вказано Договір складського зберігання №108 від 12.11.2014 p., незважаючи на вказану описку, виходячи із загального змісту вказаної складської квитанції та враховуючи акти-приймання передачі зерна, видаткові накладні, листи від ТОВ «Агроконтинент 2014» з проханням переоформити сою на позивача, можна зрозуміти, що соя по зазначеній складській квитанції відноситься до партії, переоформленої від ТОВ «Агроконтинент 2014».

На підтвердження повного розрахунку між сторонами та у відповідності до п. 5.1.4 договору складського зберігання позивачем надано суду трьохсторонні акти приймання-передачі зерна у ТОВ «Агроконтинент 2014», листи від ТОВ «Агроконтинент 2014» з проханням переоформити сою у позивача, складські квитанції на прихід зерна від ТОВ «Агроконтинент 2014».

Окрім того, не відповідають матеріалам справи доводи відповідача щодо поставки 313,12 тонн сої, оскільки згідно видатковим накладним та складським квитанціям, обліковується 587,26 тонн.

З огляду на викладене, твердження відповідача у цій частині є таким, що не ґрунтується на дійсних обставинах справи, а відтак є безпідставними.

Щодо твердження відповідача про те, що ТОВ «Агроконтинент 2014» не є сільськогосподарським підприємством, у нього немає належних засобів здійснення такого роду діяльності та земельних ділянок, що перебувають у його власності або користуванні, суд зазначає наступне.

Наведені вище висновки відповідача зроблені з огляду на відповідь Управління Держкомзему у Кам'янець-Подільському районі Хмельницької області №8/28-99.9-1844/0/15-15 від 08.12.2015р., отриманої ним на запит ДФС у м. Києві, в якій зазначено: «Інформація про зареєстроване право власності чи користування земельними ділянками «Агроконтинент 2014» за період 2014-2015 років у відділі відсутня. Довідка від 01.09.2014р. №089/1 щодо грошової оцінки земель ТОВ «Агроконтинент 2014» Управлінням Держкомзему у Кам'янець-Подільському районі Хмельницької області не видавалась та не реєструвалась, а також на підставі відповіді Чортківської ОДПІ ГУ ДФС (Борщівське відділення) №1913/15-00 від 26.11.2015р., в якій зазначено, що «ТОВ «Агроконтинент 2014» відповідно до витягу 002 з реєстру платників податку на додану вартість від 22.09.2014 року зареєстрований платником податку на додану вартість 01.08.2014 року та не являється суб'єктом спеціального режиму оподаткування. Платник знаходиться на загальній системі оподаткування, відомості про наявні земельні ділянки відсутні.

Разом з тим, матеріали справи свідчать, що, з метою перевірки належної податкової та господарської правосуб'єктності контрагента та дотримання ним законодавчих вимог, позивачем було витребувано та отримано від ТОВ «Агроконтинент 2014» ряд підтверджуючих документів, зокрема: належним чином завірені копії витягу та виписки з ЄДРПОУ по ТОВ «Агроконтинент 2014»; належним чином завірені копії сторінок (з ідентифікуючою та підтверджуючою інформацією) Статуту ТОВ «Агроконтинент 2014»; належним чином завірені копії наказу №1-К від 23.06.2014 р. про призначення на посаду Директора ТОВ «Агроконтинент 2014» - ОСОБА_4; належним чином завірені копії сторінок паспорта Директора ТОВ «Агроконтинент 2014» ОСОБА_4; - належним чином завірені копії довідки від Чортківської ОДПІ ГУ ДФС (Борщівське відділення) №1389 від 19.09.2014 р. про відсутність у ТОВ «Агроконтинент 2014» заборгованості з податків і зборів, що контролюються органами доходів і зборів; належним чином завірену копію витягу №002 з реєстру платників податку на додану вартість про реєстрацію ТОВ «Агроконтинент 2014» суб'єктом спеціального режиму оподаткування ПДВ; належним чином завірену копію довідки Управління Держкомзему у Камянець-Подільському районі Хмельницької області №086/1 від 01.09.2014 р. про наявність у ТОВ «Агроконтинент 2014» земельних сільськогосподарських угідь у власності чи оренді в межах Слобідко-Кульчієвецької сільської ради площею в 220 га.; належним чином завірену копію статистичної звітності ТОВ «Агроконтинент 2014» «Сівба та збирання врожаю с/г культу, проведення інших польових робіт» станом на 01.09.2014 р. (форма 37-сг.) з відміткою органу державної статистики про прийняття цієї форми; належним чином завірену копію статистичної звітності ТОВ «Агроконтинент 2014» «Посівні площі с/г культур» під урожай 2014 року (форма 4-сг.) з відміткою органу державної статистики про прийняття цієї форми; належним чином завірену копію статистичної звітності ТОВ «Агроконтинент 2014» «Підсумки збору врожаю с/г культур, плодів, ягід та винограду» на 01.12.2014 р. (форма 29-сг.) з відміткою органу державної статистики про прийняття цієї форми.

Отже, наведеним вище спростовуються висновки відповідача, що ТОВ «Агроконтинент 2014» не є суб'єктом спеціального режиму оподаткування, у нього немає належних засобів здійснення такого роду діяльності та земельних ділянок, що перебувають у його власності або користуванні.

Також не можуть бути підставою для визнання господарських операцій позивача безтоварними посилання відповідача на те, що у ТОВ «Агроконтинент 2014» відсутні основні засоби, працює всього 3 працівника, відсутня інформація щодо його господарської діяльності з іншими господарськими підприємствами, оскільки податкове законодавство України не ставить право платника податку на формування податкового кредиту та валових витрат в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів, відсутності у контрагентів основних засобів, кваліфікованого персоналу тощо. В разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених правових норм для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Згідно з п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Виходячи з вищенаведеного, відображенню в бухгалтерському обліку та податковій звітності підлягає лише та господарська операція, яка фактично відбулась, при наявності первинного документу, що підтверджує таку господарську операцію.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач вказує на безпідставність формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість по податковим накладним, виписаним ТОВ «Агроконтинент 2014» на загальну суму 1 493 491,00 грн.

Вирішуючи питання обґрунтованості права позивача на формування податкового кредиту та валових витрат, суд має дослідити: встановлення факту здійснення господарської операції (в т.ч. дослідження усіх первинних документів, які належить складати залежно від певного виду господарської діяльності), встановлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції, встановлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг) і господарською діяльністю платника податку (зокрема, наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку), встановлення дотримання платником податку спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що висновки відповідача не підкріплені належними доказами та не спростовують реальність господарських операцій позивача з його контрагентом.

Відповідно до визначення частини першої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Підпункт 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначає господарську діяльність як - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Слід також зазначити, що обов'язок підтвердити правомірність та обґрунтованість витрат (у тому числі і по сплаті ПДВ) первинними документами покладається на платника, позаяк саме він виступає суб'єктом, що використовує включену постачальником до ціни товару суму ПДВ при обчисленні суми податку, яка підлягає перерахуванню до бюджету, а також зменшує об'єкт оподаткування податку на прибуток за фактом понесення витрат.

Відповідно, витрати на придбання активів, здійснені без мети їх використання у господарській діяльності або придбання таких активів поза межами господарської діяльності платника податків не дають право на відповідні врахування цих витрат у податковому обліку. Це однаковою мірою стосується як витрат із податку на прибуток, так і сум податкового кредиту з ПДВ.

Як встановлено судом всі витрати здійснені позивачем в межах господарської діяльності платника податків.

Згідно з підпунктом 14.136 Податкового кодексу України підприємництво - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) підчас здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податків. І лише за таких умов платник податків має право на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій. Таким чином, лише господарські операції, здійснені за наявності розумних економічних причин (ділової мети) є такими, що вчинені в межах господарської діяльності.

Розглядувана позиція випливає зі змісту підпункту 14.1.231 Податкового кодексу України, відповідно до якого розумна економічна причина (ділова мета) - розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Сутність доктрини ділової мети полягає в тому, що передбачені податковим законодавством податкові вигоди поширюються лише на операції, які мають розумну економічну причину.

При вирішенні податкових спорів презюмується добросовісність платника податку, і, відповідно, обґрунтованість отриманої ним податкової вигоди (тобто зменшення податкового зобов'язання).

Однак податковий орган може довести, що отримана платником податку податкова вигода є необґрунтованою. Так, податкова вигода може бути необґрунтованою, зокрема, якщо для цілей оподаткування враховані операції не у відповідності з їх дійсною економічною метою чи враховані операції не обумовлені розумними економічними чи іншими причинами (метою ділового характеру). При цьому діловою метою діяльності платника податку може бути отримання економічного ефекту, однак податкова вигода не є самостійною діловою метою.

В ході розгляду справи судом встановлено, що господарські операції позивача обумовлені розумними економічними причинами та здійснені з метою отримання матеріальної вигоди.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що операції позивача з ТОВ «Агроконтинент 2014» здійснені в межах господарської діяльності, є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій.

Суд також враховує вимоги статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», яка встановлює: якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін; якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними; якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Так, на момент здійснення спірних господарських операцій ТОВ «Агроконтинент 2014» було зареєстровано як юридичну особу в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та мало статус платника ПДВ.

Висновки про сумнівність господарських операцій, неправильне складання первинних документів спростовані матеріалами справи.

Враховуючи наведене, з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Відповідно до статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за зобов'язаннями іншої юридичної особи, в тому числі за податковими зобов'язаннями.

Таким чином, недотримання контрагентом позивача податкової дисципліни є підставою для застосування правових наслідків саме щодо цього контрагента, оскільки порушення платником вимог податкового законодавства тягне застосування заходів відповідальності саме до такого платника та не може негативно впливати на податковий облік інших осіб (зокрема, його контрагентів) за відсутності факту причетності останніх до таких правопорушень та за наявності факту здійснення господарської операції. Зазначена позиція узгоджується з Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.10.2007 р. N К-24186/06.

Викладене свідчить, що позивач, придбані у ТОВ «Агроконтинент 2014» послуги, використав у подальших оподатковуваних операціях в межах своєї основної господарської діяльності.

Отже, судом встановлено, що податковий кредит був сформований позивачем на підставі належним чином оформлених податкових накладних, отриманих від ТОВ «Агроконтинент 2014», що не заперечується податковим органом.

Обґрунтовуючи свої заперечення, відповідач посилається на акт від 09.12.2015 р., складений між перевіряючими та головним бухгалтером ТОВ «Еколінія», в якому зафіксовано факт того, що інші документи фінансово-господарської діяльності по взаємовідносинам із ТОВ «Агроконтинент 2014» на ТОВ «Еколінії» відсутні.

Однак, суд відхиляє наведені твердження відповідача, оскільки ознайомившись із вказаним актом, судом встановлено, що відмова посадових осіб у наданні документів фінансово-господарської діяльності стосується лише ПП «Анта».

Окрім того, представник відповідача зазначив, що додаткова угода № 01 від 25.11.2013 р. до договору страхування від 01.10.2013 р. № 1-13 у ході перевірки не надавалася. Однак, суд не приймає до уваги вказані твердження позивача, оскільки матеріали справи не містять доказів, зокрема, акту, з якого можливо було б встановити перелік документів, які надавалися позивачем до перевірки.

Враховуючи вищенаведене та перевіривши всі фактичні обставини справи, суд не знаходить порушень чинного законодавства щодо оформлення первинних документів у фінансово - господарських взаємовідносинах між позивачем та ТОВ «Агроконтинент 2014», а тому вважає, що формування ТОВ «Еколінія» податкового кредиту з податку на додану вартість та валових витрат з податку на прибуток є правомірним, а нарахування позивачу сум з податку на додану вартість та податку на прибуток - протиправним.

З урахуванням наведеного слід дійти висновку і про безпідставність зменшення позивачу суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 38456,00 грн. та застосування штрафних санкцій у розмірі 9614,00 грн., застосованих згідно із податковим повідомленням-рішенням від 29.02.2016 р. №075/26-15-13-01-03.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до п. 123.1 ст. 123 Податкового кодексу України визначено, у разі, якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу сплачує штрафні санкції.

Оскільки, суд визнав неправомірним нарахування позивачу сум з податку на додану вартість, податку на прибуток та зменшення сум бюджетного відшкодування із податку на додану вартість, то нарахування штрафних санкцій є також неправомірним.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 29.12.2015 р. № 12/26-15-13-01-03, відповідач зазначає, що листом від 02.03.2016 р. № 1908/8/26-15-13-01-03 ГУ ДФС у м. Києві повідомило Державну фіскальну службу України про надсилання на адресу ТОВ «Еколінія» листа від 29.02.2016 р. № 4598/10/26-15-13-01-03, яким відкликано податкове повідомлення-рішення від 29.12.2015 р. № 12/26-15-13-01-03 та надіслано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м.Києві від 29.02.2016 р. № 075/26-15-13-01-03 про зменшення ТОВ «Еколінія» суми бюджетного відшкодування ПДВ на 38 456,00 грн. та застосування 9 614,00 грн. штрафних санкцій.

Разом з тим, оскільки матеріали справи не містять доказів відкликання податкового повідомлення-рішення від 29.12.2015 р. № 12/26-15-13-01-03, відповідно останнє розцінюється судом як не скасоване податковим органом та таким, що підлягає оцінці в загальному порядку.

За таких обставин, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м.Києві від 29.12.2015 р. № 10/26-15-13-01-03, від 29.12.2015 р. № 11/26-15-13-01-03, від 29.02.2016 р. № 075/26-15-13-01-03 прийнято обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин справи, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Еколінія» підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати підлягають відшкодуванню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Еколінія» задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м.Києві від 29.12.2015 р. № 10/26-15-13-01-03, від 29.12.2015 р. № 11/26-15-13-01-03, від 29.02.2016 р. № 075/26-15-13-01-03.

3. Судові витрати в сумі 34 408,73 грн. присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Еколінія» за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м.Києві.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук