Справа № 185/11109/15-а (2-а/185/496/15)
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2016-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 року справа № 185/11109/15-а (2-а/185/496/15)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Чередниченко В.Є.

суддів: Туркіної Л.П. Панченко О.М.

розглянувши у письмовому провадженні в м. Дніпропетровську адміністративну справу за апеляційною скаргою Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2015 року у справі № 185/11109/15-а (2-а/185/496/15) за позовом ОСОБА_2 до Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 26 жовтня 2015 року звернулася до суду з адміністративним позовом до Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, в якому просить:

- визнати дії відповідача щодо відмови у поновленні виплати раніше призначеної пенсії позивачу згідно з частиною 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» неправомірними;

- зобов'язати відповідача поновити виплату раніше призначеної пенсії позивачу згідно з частиною 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з жовтня 2012 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що відповідач протиправно відмовив ОСОБА_2 у поновленні виплати пенсії, посилаючись на те, що заява для поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації).

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Суд визнав дії відповідача щодо відмови позивачу у поновлені виплати раніше призначеної пенсії позивача згідно з частиною 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» - неправомірними та зобов'язав відповідача поновити виплату раніше призначеної позивачу пенсії згідно з частиною 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 26 квітня 2015 року.

Позовні вимоги про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії за період з 01 жовтня 2012 року по 25 квітня 2015 року (включно) залишив без розгляду.

Постановив відшкодувати позивачу понесені нею у справі судові витрати в розмірі 551 грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Постанова суду мотивована тим, що згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 12.05.2015 року у справі № 21-180а15, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. Однак, поновлення виплати пенсії позивачу підлягає в межах шестимісячного строку звернення до суду з цим позовом.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що пунктом 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій встановлено, що здійснення поновлення пенсії здійснюється виключно на підставі заяви особи, якій її призначено або її законного представника. Однак, ОСОБА_3, яка звернулася до відповідача з заявою про поновлення позивачу пенсії, хоча і має довіреність на представлення інтересів ОСОБА_2 однак відповідно до чинного законодавства не є її законним представником. Відповідач зазначає про те, що органами Пенсійного фонду України через представника, який діє на підставі виданої йому нотаріально посвідченої довіреності приймаються лише заяви при поданні та оформленні документів для призначення пенсії, що передбачено ч.1 ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та п. 1 Порядку.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягаєз наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_2 перебуває на обліку у Павлоградському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області та з 01.11.2010 року отримує пенсію за віком.

З жовтня 2012 року позивачу припинено виплату пенсії у зв'язку з неотриманням призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд, відповідно до п.4 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Листом Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області від 12.10.2015 року позивачу відмовлено у поновленні виплати пенсії.

Підставою для відмови у поновленні пенсії позивачу стало те, що заява для поновлення виплати раніше призначеної пенсії повинна подаватися до органу, що призначає пенсію особисто пенсіонером, за місцем проживання (реєстрації) або його законним поставником (а.с.5).

Законність та обґрунтованість відмови відповідача у поновленні ОСОБА_2 раніше призначеної пенсії є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскарженої постанови виходить з наступного.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-ІV (далі - Закон України № 1058-ІV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 від 07.09.2009 року пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення.

Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV.

На підставі зазначено колегія суддів зробила висновок про те, що з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу (7 жовтня 2009 року) територіальні органи Пенсійного фонду України мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 12 травня 2015 року та 19 травня 2015 року (справи №21-180а15, №21-168а15).

Щодо тверджень відповідача про те, що поновлення пенсії здійснюється виключно на підставі заяви особи, якій її призначено або її законного представника, проте ОСОБА_3, яка звернулася до відповідача з заявою про поновлення позивачу раніше виплаченої пенсії хоча і має довіреність на представлення інтересів ОСОБА_2 однак відповідно до чинного законодавства не є її законним представником, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Пунктом 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженим Постановою Правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 встановлено, що заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Тобто, здійснення перерахунку пенсії здійснюється виключно на підставі заяви особи, якій її призначено або її законного представника.

При цьому, статтею 242 Цивільного кодексу України визначено, що батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною.

Частиною 3 статті 242 Цивільного кодексу України визначено, що законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа.

При цьому, частинами 1,2 статті 244 Цивільного кодексу України передбачено, що представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи.

Отже, враховуючи наявність довіреності від 04.09.2015 року 11 АА 0600514 виданої ОСОБА_3 на представлення інтересів ОСОБА_2 в органах Пенсійного фонду України, ОСОБА_3 є представником ОСОБА_2 в розумінні частини 3 статті 242 Цивільного кодексу України, а отже мала повноваження на звернення до органів Пенсійного фонду України в інтересах ОСОБА_2 для поновлення пенсії останній.

Відповідно до частин 1,2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд апеляційної інстанції зазначає про те, що пенсійні виплати є періодичними, щомісячними платежами, які отримує безпосередньо, особа, якій вони призначені, а отже позивач про порушення своїх прав повинен був дізнатися починаючи з часу припинення їй пенсійних виплат, тобто з жовтня 2012 року при реалізації свого права на отримання щомісячної суми призначеної їй пенсії.

Слід зазначити й про те, що практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» яка є джерелом права, свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строку для звернення до суду за захистом порушених прав.

Встановлене законом обмеження строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків.

Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Згідно зі статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Враховуючи те, що про порушення її прав позивач повинна була дізнатися ще в жовтні 2012 року, а з позовом звернулася до суду 26 жовтня 2015 року, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності залишення без розгляду вимог позивача в частині зобов'язання відповідача поновити виплату раніше призначеної пенсії ОСОБА_2 згідно з частиною 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період з жовтня 2012 року по 25 квітня 2015 року, включно.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що за змістом статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Висновки суду в резолютивній частині постанови - є приписами, що підлягають безумовному виконанню сторонами та третіми особами, а судове рішення має бути категоричним, тобто повинне давати відповідь на позовні вимоги таким чином, щоб зняти невизначеність у взаємовідносинах між сторонами спору. Отже у резолютивній частині постанови повинен бути наведений ясний і однозначний за своїм формулюванням висновок про протиправність дій або бездіяльності відповідача та про спосіб відновлення порушених прав позивача.

Проте, судом першої інстанції помилково в резолютивній частині рішення зобов'язано управління Пенсійного фонду України в м. Павлограді та Павлоградському районі Дніпропетровській області поновити виплату раніше призначеної «позивачу» пенсії, оскільки не зазначення в резолютивній частині судового рішення прізвища, ім'я та по-батькові позивача є наслідком невизначеності у взаємовідносинах між сторонами спору, може слугувати неоднозначному тлумаченню судового рішення та призведе до неможливості його виконання в подальшому.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає й про те, що положення частини 1 статті 94 КАС України встановлюють те, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тобто визначальною ознакою для присудження позивачу здійснених нею судових витрат є, зокрема і документальне підтвердження понесення нею цих витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертаючись до суду з цим позовом сплатив судовий збір у сумі 478,20 грн., що підтверджується квитанцією №1 від 26.10.2015 року (а.с.1).

Однак, суд першої інстанції задовольняючи позов частково безпідставно присудив на користь позивача судові витрати у більшій сумі, а саме в розмірі 551,20 грн.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об'єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. Однак, резолютивна частина постанови повинна бути частково змінена з урахуванням вищезазначеного.

Керуючись: пунктом 2 частини 1 статті 198, статтями 205, 207 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області - залишити без задоволення.

Постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2015 року у справі № 185/11109/15-а (2-а/185/496/15) змінити виклавши частину третю - п'яту її резолютивної частини в наступній редакції:

Визнати дії Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області щодо відмови ОСОБА_2 у поновленні виплати раніше призначеної пенсії згідно з частиною 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» неправомірними.

Зобов'язати Павлоградське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області поновити ОСОБА_2 виплату раніше призначеної пенсії згідно з частиною 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» починаючи з 26 квітня 2015 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Павлоградського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок.

В іншій частині постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: Л.П. Туркіна

Суддя: О.М. Панченко