Справа № 813/3282/15
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2016 року Справа № 813/3282/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Грень Н.М.,

секретар судового засідання Гавірко О.О.,

представник позивача Лешик І.П.,

представник відповідача ОСОБА_2,

третя особа 1 ОСОБА_3,

третя особа 2 не прибув,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Державної архітектурно будівельної інспекції України до ОСОБА_4, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3, Червоноградська міська рада про зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

Державна архітектурно-будівельна інспекція України звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом, в якому просить зобов'язати ОСОБА_5 за власний рахунок здійснити знесення самовільно збудованої залізобетонної монолітної балконної плити (розміром 1,57*1,31 метра), зовнішньої цегляної стіни по фасаду будинку на балконній плиті (розміром 1,57*0,9 метра) віконного блоку та покриття по деревяних несучих конструкціях (розміром 1,57*1,53 метра) та привести квартиру АДРЕСА_1 до попереднього стану згідно поверхневого плану квартири АДРЕСА_1 (інвентарна справа ДП ЧМБТІ №7206 станом на 07.08.2002 року).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що гр. ОСОБА_4 в 2006 році самовільно здійснила реконструкцію власної квартири АДРЕСА_1 власними силами виконавши будівельні роботи з влаштування залізобетонної монолітної балконної плити , зовнішньої цегляної стіни по фасаду будинку на балконній плиті, віконного блоку та покриття. Також виконані роботи по демонтажу частини існуючої зовнішньої стіни будинку в межах віконного прорізу до рівня підлоги без проектної документації та дозволу на виконання будівельних робіт. Посадовою особою структурного підрозділу позивача на підставі звернення гр.. ОСОБА_3 проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил на об'єкті будівництва «з реконструкції квартири АДРЕСА_1, за результатами якої складено акт проведення перевірки, протокол про адміністративне правопорушення та припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві. Просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні, проти позову заперечив, просив у його задоволенні відмовити повністю.

Третя особа 1- ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала повністю, просила позов задовольнити. Зазначила, що квартира у якій вона проживає знаходиться на другому поверсі, власник квартири, що знаходиться на першому поверсі ОСОБА_4 самовільно здійснила віконний пройом розібравши для цього несучу стіну, а також прибудувавши до цього пройому приміщення, розширивши таким чином кухню. Однак, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 15.12.2014 року скасовано рішення Червоноградського міського суду про визнання права власності на добудований балкон після реконструкції квартири. Крім того, Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 26.01.2016 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17.05.2016 року скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва від 22.04.2014 року.

Представник третьої особи 2 - Червоноградської міської ради у судове засідання не прибув, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Через канцелярію суду 11.12.2015 року надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 15.12.204 року встановлено, що ОСОБА_4 самовільно, без дотримання порядку встановленого законом здійснено реконструкцію квартири, що їй належить, в процесі якої частково демонтовано зовнішню стіну багатоквартирного будинку, змінено фасад будинку та, зокрема, споруджено добудову до будинку та відповідно квартири. Крім цього, реконструкцію проведено без згоди інших співвласників квартир вказаного будинку. Відтак, позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити.

Суд заслухав пояснення сторін, з'ясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, зперечення, а також ті, які мають інше значення для вирішення справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідив докази у справі, та встановив наступне.

19.02.2015 року посадовою особою Департаменту ДАБІ у Львівській області на підставі направлення на здійснення позапланової перевірки №05-170-з/н від 10.02.2015 року проведено перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил реконструкції квартири з метою будівництва балкону по АДРЕСА_1.

На підставі перевірки складено акт №9/15/11-ф перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 19.02.2015 року, яким встановлено, що ОСОБА_4 в 2006 році самовільно здійснила реконструкцію власної квартири АДРЕСА_1, власними силами виконавши будівельні роботи з влаштування залізобетонної монолітної балконної плити, віконного блоку, та покриття. Також виконані роботи по демонтажу частини існуючої зовнішньої стіни будинку в межах віконного прорізу до рівня підлоги без проектної документації та дозволу на виконання будівельних робіт

Департаментом ДАБІ у Львівській області окрім акта перевірки, складено: протокол №9/15/1-ф від 19.02.2015 року та припис №9/15/1-ф від 19.02.2015 року, яким з метою усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності зобов'язано відповідача у 60-ти денний термін з дня отримання даного припису привести квартиру після реконструкції з метою будівництва балкону за адресою АДРЕСА_1 до попереднього стану.

28.04.2015 року головним державним інспектором інспекційного відділу у північному регіоні Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області на підставі наказу Державної архітектурно-будівельної інспекції від 05.01.2015 року №1 та на виконання вимог припису №9/15/1-ф від 19.02.2015 року здійснено позапланову перевірку дотримання вимог містобудівного законодавства гр. ОСОБА_4 В результаті перевірки встановлено, що вимоги припису №9/15/1-ф від 19.02.2015 року у 60-ти денний строк не виконано, чим порушено ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності, п. 14 «Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2011 року №553, про що складено Акт №9/15/10-ф перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності будівельних норм, державних стандартів і правил та протокол №9/15/2-ф про адміністративне правопорушення.

Рішенням Червоноградського міського суду від 19.02.2014 року визнано за гр. ОСОБА_4 право власності на побудований балкон площею 1,9 кв. м. після реконструкції квартири АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення гр.. ОСОБА_4 зареєструвала декларацію про готовність об'єкту до експлуатації №ЛВ63 від 17.03.2014 року та отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно-квартиру (загальною площею 52,3 кв.м.) від 22.04.2014 року.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14.12.2014 року №459/450/14 скасовано рішення Червоноградського міського суду від 19.02.2014 року про визнання за ОСОБА_4 прав власності на побудований балкон.

На підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 14.12.2014 року Департаментом ДАБІ у Львівській області видано наказ №5-Д від 20.02.2015 року, про скасування реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої 17.03.2014 року №ЛВ63 по об'єкту будівництва «Квартира АДРЕСА_1 після реконструкції».

Крім того, рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 26.01.2016 року залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17.05.2016 року задоволено позов ОСОБА_3, скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 52,3 кв. м. житловою площею 27,7 кв. м. за ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про право власності від 22.04.2014 року№20796392.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Згідно з частиною 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім тих, для яких законом встановлено інший порядок судового вирішення.

У пункті 1 частини 1 статті 3 КАС України, справу адміністративної юрисдикції визначено, як переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 5 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року № 553, державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється за територіальним принципом (у межах областей) у порядку проведення планових та позапланових перевірок.

Згідно п. 7 вказаного Порядку позаплановою перевіркою вважається перевірка, яка не передбачена планом роботи інспекції. Підставами для проведення позапланової перевірки є, зокрема, виявлення факту самочинного будівництва об'єкта; перевірка виконання суб'єктом містобудівної діяльності вимог приписів інспекцій.

Державний контроль за плануванням, забудовою та іншим використанням територій відповідно до ст.31 Закону України "Про планування і забудову територій" здійснюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань містобудування та архітектури - Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами, а також іншими спеціально уповноваженими органами виконавчої влади.

Статтею 9 Закону України "Про архітектурну діяльність" передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку визначеному ст.24 Закону України "Про планування і забудову територій".

Відповідно до ст.27 "Про архітектурну діяльність", замовники та підрядники під час створення об'єкта архітектури зобов'язані забезпечувати будівництво об'єктів архітектури згідно з робочою документацією, застосовувати будівельні матеріали, вироби і конструкції, які відповідають державним стандартам, нормам і правилам і такі, що пройшли сертифікацію, якщо вона є обов'язковою.

Відповідно до абз.5 ч.1 ст.41 Закону України "Про архітектурну діяльність", замовники та підрядники під час створення об'єкта архітектури зобов'язані не порушувати під час організації і виконання будівельних робіт законні права та інтереси користувачів прилеглих земельних ділянок, власників розташованих на них будинків і споруд, відшкодовувати завдані їм збитки відповідно до закону.

Пунктом 14 абзацу 3 Постанови 553 від 23.05.2011 року якою затверджено «Порядок здійснення архітектурно-будівельного контролю» - суб'єкт містобудування, щодо якого здійснюється державний архітектурно-будівельний контроль, зобов'язаний виконувати вимоги інспекції щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності.

Згідно з ч.1,ч.7 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належного проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, наявність однієї із умов, визначених у ст. 376 ЦК України, є підставою для ствердження, що житловий будинок, будівлі, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом.

Окрім цього, приписи ст. 376 ЦК України необхідно розуміти так, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена саме особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети.

Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Згідно із ст. 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників.

Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації.

Разом з цим право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26 - 32 Закону № 3038-VI.

Порядок знесення самочинно збудованих об'єкті визначає, зокрема, ст. 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Так, цією статтею Закону передбачено, що у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа відповідної інспекції державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

Здійснивши аналіз наведеної норми права, логічним буде висновок про те, що знесення самочинного будівництва, як крайньої міри, можливо, зокрема за умови, якщо цим будівництвом порушуються права третіх осіб, а перебудова не призведе до усунення їх порушених прав, а також у разі, якщо перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, неможливо, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Відхилення від проекту забудови об'єкта нерухомості або від вимог будівельних норм і правил, зокрема, відхилення у житловому будинку від внутрішнього планування зі збереженням чи незначним відхиленням від установленого проектом розміру житлової площі, незначна зміна його зовнішніх габаритів, місця розташування тощо також можуть бути підставою для задоволення вимог про перебудову чи про знесення об'єкта нерухомості.

При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з'ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

Конституційний Суд України у рішенні від 02 березня 2004 року

N 4-рп/2004 зазначив, що згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, а отже, у їхню власність як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду. Закон врегульовує також відносини, пов'язані з виникненням, оформленням та набуттям права приватної власності на квартири та інші об'єкти приватизації державного житлового фонду.

Допоміжні приміщення, відповідно до пункту 2 статті 10 Закону, стають об'єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об'єднання співвласників багатоквартирного будинку.

Набуте громадянами право на квартири державного житлового фонду та належні до них допоміжні приміщення є непорушним (ст. 41 Конституції України), забезпечується державою і захищається судом (ст. 55 Конституції України).

Відповідно до Конституції України всі суб'єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і т. ін.

Аналізуючи питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і т. ін.), Конституційний Суд України виходив з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку".

Правовий режим майна, що перебуває у спільній власності власників квартир, має визначатися, відповідно до Конституції України (п. 7 ч. 1 ст. 92), виключно законами України.

Згідно зі ст. 19 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" спільне майно власників квартир складається з неподільного та загального майна. Неподільне майно перебуває у їх спільній сумісній власності і не підлягає відчуженню, загальне майно - у спільній частковій власності. Відповідно до цього Закону співвласники допоміжних приміщень мають право розпоряджатися ними в межах, встановлених зазначеним Законом та цивільним законодавством.

Таким чином, питання щодо згоди власників квартир - співвласників допоміжних приміщень багатоквартирного будинку - на надбудову поверхів, улаштування мансард і т. ін. з використанням при цьому конструктивних елементів будинку, як і на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо), має вирішуватися відповідно до законів про власність та інших законів України, передусім Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 382 ЦК України власникам квартир у багатоквартирному будинку належать на праві сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

До допоміжних належать приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів та інші технічні приміщення).

Відповідно до приписів статей 368, 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою усіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений такою особою без повноважень або з перевищенням повноважень, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника.

Таким чином, передача будь-якого допоміжного приміщення чи конструктивних елементів таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і т. ін.) у володіння і користування одного або декількох співвласників зачіпає інтереси інших мешканців будинку і може призвести в подальшому до обмеження прав у користуванні інших співвласників.

Окрім того, відповідно до п. 4. Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, гуртожитку, з дозволу власника будинку (квартири), власника гуртожитку (житлового приміщення у гуртожитку) та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку.

Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

У статті 152 ЖК України передбачена можливість переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, які провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Проте, системний аналіз наведених норм дає підстави вважати, що власник квартири має право на свій розсуд здійснювати в ній ремонт, змінювати її вигляд та призначення, але за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Правильне і своєчасне вирішення справ за позовами про проведення перебудови чи знесення самочинно збудованих об'єктів нерухомості має важливе значення для зміцнення правопорядку в сфері землекористування й містобудування та запобігання таким порушенням.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 15.12.2014 року встановлено, що гр.. ОСОБА_4 самовільно, без доотримання порядку встановленого законом здійснено реконструкцію належної їй квартири, в процесі якої частково демонтовано зовнішню стіну багатоквартирного буддиннку, змінено фасад будинку, та споруджено добудову до будинку та відповідно квартири, без згоди на це уповноважених органів та інших співвласників квартир у будинку.

Відповідно до Листа Вищого адміністративного суду від 01.07.2015 "Огляд практики розгляду справ зі спорів, які виникають у сфері містобудування та архітектурної діяльності", порядок знесення самочинно збудованих об'єктів визначає, зокрема, стаття 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Так, цією статтею передбачено, що у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа відповідної інспекції державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

Здійснивши аналіз наведеної норми права, Вищий адміністративний суд України визнав логічним висновок про те, що знесення самочинного будівництва як крайньої міри можливо, зокрема за умови, якщо цим будівництвом порушуються права третіх осіб, а перебудова не призведе до усунення їхніх порушених прав, а також у разі, якщо перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, здійснити неможливо, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Відхилення від проекту забудови об'єкта нерухомості або від вимог будівельних норм і правил, зокрема відхилення у житловому будинку від внутрішнього планування зі збереженням чи незначним відхиленням від установленого проектом розміру житлової площі, незначна зміна його зовнішніх габаритів, місця розташування тощо також можуть бути підставою для задоволення вимог про перебудову чи про знесення об'єкта нерухомості.

Враховуючи вищевикладене, оскільки, позивач є суб'єктом владних повноважень, який вправі звертатися до суду із заявленими вимогами, відповідачем, у свою чергу, допущено порушення вимог чинного законодавства при здійсненні будівельних робіт, припис не скасовано, від виконання вимог припису позивача ОСОБА_4 ухиляється і не бажає його виконувати, та з урахуванням рішення Червоноградського суду Львівської області від 26.01.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17.05.2016 року,скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 52,3 кв.м., житловою площею 27,7 кв.м. за ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про право власності від 22.04.2014 року №20796392, суд дійшов висновку що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Щодо судових витрат, то у відповідності до вимог ст.94 КАС України, судові витрати у формі судового збору, не належить стягувати.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 17-20, 50, 69-72, 86, 94, 128, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

п о с т а н о в и в :

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Зобов'язати ОСОБА_5 за власний рахунок здійснити знесення самовільно збудованої залізобетонної монолітної балконної плити (розміром 1,57*1,31 метра), зовнішньої цегляної стіни по фасаду будинку на балконній плиті (розміром 1,57*0,9 метра) віконного блоку та покриття по деревяних несучих конструкціях (розміром 1,57*1,53 метра) та привести квартиру АДРЕСА_1 до попереднього стану згідно поверхневого плану квартири АДРЕСА_1.

3. Судові витрати зі сторін не стягувати.

Постанова може бути оскаржена, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Суддя Грень Н.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 05.07.2016 року.