Справа № 810/1636/16
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2016-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

810/1636/16

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2016 року 810/1636/16

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Державного підприємства «Димерське лісове господарство» до Київської обласної ради, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Державне підприємство «Димерське лісове господарство» з позовом до Київської обласної ради, в якому, з урахуванням уточнень, просить визнати протиправним та скасувати пункт 6 рішення Київської обласної ради від 28 квітня 2016 року №093-03-VII «Про заслуховування інформації Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства щодо незаконної вирубки лісів у Київській області».

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10 червня 2016 року, за клопотанням відповідача, до участі у справі, в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 28 квітня 2016 року Київська обласна рада прийняла рішення №093-03-VII, яким, серед іншого, заборонила проведення на території Київської області будь-яких вирубок лісів, у тому числі санітарних, вибіркових, поступових, комбінованих, суцільних та інших вирубок на строк до 15 червня 2016 року.

Позивач, посилаючись на статтю 30 Лісового кодексу України, якою визначено повноваження Київської обласної ради у сфері лісових відносин, стверджує, що відповідач не мав повноважень та правових підстав для повної заборони вирубки лісів на всій території Київської області.

Крім того, позивач зазначає, що основними напрямками діяльності ДП «Димерське лісове господарство» є, зокрема, проведення заходів з відновлення лісів, охорона лісів від пожеж, здійснення протипожежних заходів і захист лісів від хвороб та шкідників.

Під час виконання статутних завдань підприємством здійснюється ряд санітарно-оздоровчих заходів, спрямованих на запобігання розвитку патологічних процесів у лісі, зменшення шкоди, що завдається лісовому господарству шкідниками, хворобами, тощо. Видом таких заходів є, зокрема, санітарна рубка лісу, ліквідація захаращеності, водночас, встановлена відповідачем заборона унеможливлює реалізацію санітарно оздоровчих заходів на виконання вимог чинних нормативно-правових актів, у зв’язку з чим порушуються права ДП «Димерське лісове господарство».

Відповідач позов не визнав, в обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що заборона на проведення на території Київської області будь-яких вирубок лісів, у тому числі санітарних, вибіркових, поступових, комбінованих, суцільних та інших вирубок оскаржуваним пунктом рішення від 28 квітня 2016 року №093-03-VII була запроваджена на виконання статті 39 Закону України «Про тваринний світ», якою передбачено, що у період масового розмноження диких тварин, з 1 квітня до 15 червня, забороняється проведення робіт та заходів, які є джерелом підвищеного шуму та неспокою.

При цьому зазначив, що оскаржуване рішення повністю відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки право на прийняття таких рішень про заборону вирубки лісів на період дії «сезону тиші» прямо передбачене статтею 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Третя особа надала суду письмові пояснення по суті позовних вимог, відповідно до яких встановлена Київською обласною радою заборона на здійснення будь-яких вирубок лісу на всій території Київської області не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Зокрема, зазначає, що таке рішення Київською обласною радою було прийняте за наслідками заслуховування інформації начальника Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства щодо незаконної вирубки лісів у Київській області та не було спрямоване на реалізацію положень статті 39 Закону України «Про тваринний світ». При цьому, оскільки ДП «Димерське лісове господарство» у своїй діяльності чітко дотримується вимог чинного законодавства у сфері користування лісами, третя особа вважає, що встановлена відповідачем заборона порушує права позивача

У судове засідання, призначене на 15 червня 2016 рік представники сторін та третьої особи не з’явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Разом з цим, 15 червня 2016 року через канцелярію суду від представників позивача та третьої особи надійшли заяви, в яких просили розглядати справу за їх відсутності у порядку письмового провадження.

Представник відповідача в судове засідання не прибув. Водночас, на адресу суду надійшло клопотання відповідача про перенесення розгляду справи.

Суд не знаходить підстав для визнання причини неприбуття представника відповідача у судове засідання поважними, оскільки поважними визнаються обставини, які є об’єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов’язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі дій.

Відповідно до приписів частини четвертої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин, розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні в разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Виходячи з викладеного суд вважає за можливе подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Так, 28 квітня 2016 року Київська обласна рада заслухала інформацію начальника Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства щодо незаконної вирубки лісів у Київській області, та з урахуванням висновків і рекомендацій постійної комісії Київської обласної ради з питань регламенту, депутатської діяльності, законності, правопорядку, взаємодії з правоохоронними органами та запобіганню корупції, з питань екології, природокористування, водних ресурсів, ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та інших надзвичайних ситуацій, ухвалила рішення від 28 квітня 2016 року №93-03- VII.

Вказаним рішенням Київському обласному та по м. Києву Управлінню лісового та мисливського господарства доручено проінформувати лісокористувачів про неприпустимість суцільної рубки лісу на території Київської області. Крім того, було вирішено створити Тимчасову контрольну комісію Київської обласної ради щодо незаконної вирубки лісів у Київській області та перевірки діяльності ДП «СЛП «Київоблагроліс» та затверджено її персональний склад.

Також, пунктом 6 рішення від 28 квітня 2016 року №93-03-VII Київська обласна рада вирішила заборонити проведення на території Київської області будь-яких вирубок лісів, у тому числі санітарних, вибіркових, поступових, комбінованих, суцільних та інших на строк до 15 червня 2016 року.

Вважаючи, що така заборона була прийнята Київською обласною радою з перевищенням своїх повноважень, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному пункту рішення Київської обласної ради від 28 квітня 2016 року №93-03-VII, суд виходить з такого.

Правовий статус, систему, засади організації та діяльності місцевого самоврядування в Україні визначено у Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі – Закон №280/97-ВР).

За визначенням, наведеним у частині 1 статті 2 Закону №280/97-ВР, місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Відповідно до 2 статті 10 Закону №280/97-ВР органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами є обласні та районні ради.

Суд зазначає, що перелік питань, вирішення яких належить до компетенції районних і обласних рад визначено у частині 1 статті 43 Закону №280/97-ВР, у якій не передбачено повноважень обласної ради щодо встановлення заборони на проведення вирубок лісів на території відповідної громади.

Разом з цим, частиною другою цієї ж статті передбачено, що наведений у частині першій статті 43 Закону №280/97-ВР перелік питань не є вичерпним, і що районні й обласні ради можуть розглядати і вирішувати на пленарних засіданнях інші питання, віднесені до їх відання іншими законами.

За своїм змістом закріплена у частині 2 статті 43 Закону №280/97-ВР норма є бланкетною, позаяк відсилає до інших нормативно-правових актів. Тобто для встановлення повноважень відповідних обласних та районних рад у конкретних правовідносинах необхідно звернутись до нормативно-правового акту, якими такі відносини регулюються.

Так, нормативно правовим актом, який регулює суспільні відносини, які стосуються володіння, користування та розпоряджання лісами, у тому числі визначає повноваження, обласних та районних рад у сфері лісових відносин є Лісовий кодекс України від 21.01.1994 № 3852-XII.

Відповідно до статті 2 Лісового кодексу України об'єктом лісових відносин є лісовий фонд України та окремі лісові ділянки. Суб'єктами лісових відносин є органи державної влади, органи місцевого самоврядування, юридичні особи та громадяни, які діють відповідно до Конституції та законів України.

За змістом статті 25 Лісового кодексу України державне регулювання та управління у сфері лісових відносин покликане забезпечити ефективну охорону, належний захист, раціональне використання та відтворення лісів. Державне регулювання та управління у сфері лісових відносин здійснюється шляхом, зокрема, визначення законом повноважень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Статтею 30 Лісового кодексу України передбачено, що Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські, районні ради у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на відповідній території:

1) забезпечують реалізацію державної політики у сфері лісових відносин;

2) забезпечують виконання загальнодержавних і державних програм з охорони, захисту, використання та відтворення лісів і затверджують регіональні (місцеві) програми з цих питань;

3) передають у власність, надають у постійне користування земельні лісові ділянки на землях спільної власності відповідних територіальних громад, власності територіальних громад міст Києва і Севастополя та припиняють права користування ними;

4) приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок на землях спільної власності відповідних територіальних громад, власності територіальних громад міст Києва і Севастополя та припиняють права користування ними;

5) погоджують ліміт використання лісових ресурсів при заготівлі другорядних лісових матеріалів та здійсненні побічних лісових користувань;

6) погоджують максимальні норми безоплатного збору дикорослих трав'яних рослин, квітів, ягід, горіхів, грибів тощо;

7) встановлюють порядок використання коштів, що виділяються з відповідного місцевого бюджету на ведення лісового господарства;

8) вирішують інші питання у сфері лісових відносин відповідно до закону.

З викладеного слідує, що Лісовий кодекс України не відносить до повноважень обласних та районних рад питання щодо надання дозволів на користування лісами або анулювання таких дозволів, як і не передбачає права обласних та районних рад забороняти невизначеному колу осіб здійснювати вирубку лісу на підпорядкованій їм території.

Суд також зауважує, що спірний пункт рішення Київської обласної ради, яким встановлено заборону на проведення будь-яких вирубок лісу, був прийнятий відповідачем за результатами заслуховування інформації начальника Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства щодо незаконної вирубки лісів у Київській області.

У цьому контексті суд зазначає, що відповідно до статті 86 Лісового кодексу України захист лісів від незаконних рубок здійснюється у складі комплексу заходів по організації охорони і захисту лісів.

Статтею 94 Лісового кодексу України передбачено, що державний контроль за охороною, захистом, використанням та відтворенням лісів здійснюється Кабінетом Міністрів України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, органами виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища, іншими органами виконавчої влади у межах повноважень, визначених законом.

Центральним органом виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів є Державна екологічна інспекція України, правовий статус якої визначено у Положенні, затвердженому Указом Президента України «Про Положення про Державну екологічну інспекцію України» від 13 квітня 2011 року № 454/2011.

Відповідно до вказаного положення Держекоінспекція України відповідно до покладених завдань здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням законодавства про охорону, захист, використання та відтворення лісів щодо, зокрема, виконання комплексу необхідних заходів захисту для забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок, шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу, застосування пестицидів і агрохімікатів у лісовому господарстві й лісах;

Згідно з статтею 29-2 Лісового кодексу України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері лісових відносин обмежує чи зупиняє (тимчасово) в установленому порядку діяльність підприємств, установ та організацій незалежно від їх підпорядкування та форми власності, якщо вона здійснюється з порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, вимог дозволів на використання природних ресурсів.

Таким чином, саме до компетенції Державної екологічної інспекції України та її територіальних органів віднесено питання щодо захисту лісів від незаконних рубок. При цьому, у разі встановлення таких фактів Держекоінспекція України має право обмежити чи повністю зупинити діяльність відповідних підприємств, установ та організацій, які здійснюють заготівлю лісових ресурсів (вирубку лісу) з порушенням вимог чинного законодавства.

Водночас, суд зазначає, що Лісовий кодекс України взагалі не передбачає можливості встановлення заборони на проведення будь-якої рубки лісу невизначеному колу осіб на певній території.

Суд також критично оцінює доводи відповідача, що заборона на проведення вирубки лісів на території Київської області була пов’язана із необхідністю встановлення так званого «сезону тиші» відповідно до Закону України «Про тваринний світ».

Так, у статті 39 Закону України «Про тваринний світ» передбачено, що підприємства, установи, організації і громадяни при здійсненні будь-якої діяльності, що впливає або може вплинути на стан тваринного світу, зобов'язані забезпечувати охорону середовища існування, умов розмноження і шляхів міграції тварин. При цьому зазначені суб’єкти спільно з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, органом місцевого самоврядування вживають заходів щодо визначення місць розмноження диких тварин та своєчасно інформують населення про правила поведінки, яких необхідно дотримуватися в таких місцях.

Частиною 5 статті 39 Закону України «Про тваринний світ» встановлено, що у період масового розмноження диких тварин, з 1 квітня до 15 червня, забороняється проведення робіт та заходів, які є джерелом підвищеного шуму та неспокою (пальба, проведення вибухових робіт, феєрверків, санітарних рубок лісу, використання моторних маломірних суден, проведення ралі та інших змагань на транспортних засобах).

З метою практичної реалізації положень частини 5 статті 39 Закону України «Про тваринний світ», Законом України від 9 квітня 2015 року № 322-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо охорони тваринного світу» пункт 24 частини 1 статті 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» доповнено, внаслідок чого обласні та районні ради отримали повноваження приймати рішення про оголошення в місцях масового розмноження та вирощування потомства дикими тваринами "сезону тиші" з обмеженням господарської діяльності та добуванням об’єктів тваринного світу.

Насамперед, слід відмітити, що зміст рішення Київської обласної ради від 28 квітня 2016 року №93-03-VII свідчить, що встановлена у пункті 6 цього рішення заборона на проведення вирубки лісів була прийнята за наслідками заслуховування інформації начальника Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства щодо незаконної вирубки лісів у Київській області та не була пов’язана із необхідністю встановлення на території Київської області сезону тиші у зв’язку з масовим розмноженням диких тварин.

На користь такого висновку свідчить і те, що поряд з оскаржуваною забороною Київська обласна рада вирішила створити Тимчасову комісію щодо незаконної вирубки лісів у Київській області та перевірки діяльності ДП «СЛП «Київоблагроліс». Крім того, рішення Київської обласної ради від 28 квітня 2016 року №93-03-VII, як і висновки та рекомендації постійної комісії з питань регламенту, депутатської діяльності, законності, правопорядку, взаємодії з правоохоронними органами та запобіганню корупції, не містять посилань на положення статті 39 Закону України «Про тваринний світ» та пункт 24 частини 1 статті 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

По-друге, суд зауважує, що так званий "сезон тиші" покликаний зменшити або нівелювати вплив людини на нормальну життєдіяльність тварин у період їх розмноження шляхом встановлення заборони на проведення робіт та заходів, які є джерелом підвищеного шуму чи неспокою. До таких джерел законодавець у згаданій статті 39 Закону України «Про тваринний світ» відносить проведення вибухових робіт, феєрверки, санітарні рубки лісу, використання моторних маломірних суден, проведення ралі та інших змагань на транспортних засобах.

При цьому суд зазначає, що наведений перелік є орієнтовним, визначальним при визначені робіт та заходів, проведення яких забороняється у період масового розмноження тварин, є те, що такі роботи (заходи) під час їх виконання (проведення) створюють надмірний шум, або іншим чином впливають або можуть вплинути на спокій тварин. Тобто оголошення сезону тиші має бути спрямованим на заборону проведення будь-яких робіт, які є джерелом підвищеного шуму чи неспокою, а не виключно робіт з вирубки лісу.

Проте, як вбачається зі змісту рішення Київської обласної ради від 28 квітня 2016 року №93-03-VII, сезон тиші, як це передбачено у пункті 24 частини 1 статті 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», Київською обласною радою не оголошувався, натомість відповідачем було лише заборонено проведення вирубки лісу.

Інший аспект реалізації обласною радою повноважень щодо оголошення сезону тиші полягає у тому, що відповідний орган місцевого самоврядування разом з Міністерством охорони навколишнього природного середовища України, Державним агентством лісових ресурсів України зобов’язані вжити заходів щодо визначення місць розмноження диких тварин.

Водночас, матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем вживались такі заходи, і що за їх наслідками всю територію Київської області було визнано такою, що є місцем розмноження диких тварин у розумінні положень статті 39 Закону України «Про тваринний світ».

Вказані обставини дають підстави стверджувати, що запровадження пунктом 6 рішення Київської обласної ради від 28 квітня 2016 року №93-03-VII заборона була покликана зупинити саме незаконну вирубку лісу ДП «СЛП «Київоблагроліс» та іншими суб’єктами господарювання на території Київської області, та не була пов’язана із оголошенням сезону тиші у зв’язку з настанням періоду масовим розмноженням диких тварин.

Водночас, суд зазначає, що питання безпосереднього контролю за незаконною вирубкою лісу не відноситься до компетенції Київської обласної ради, а заходи реагування, що застосовуються відповідними органами у випадку виявлення фактів незаконної рубки певним суб’єктом господарювання, не передбачають можливості встановлення повної заборони на вирубку лісу невизначеному колу осіб.

З урахуванням викладеного у сукупності, суд погоджується з доводами позивача, що пункт 6 рішення Київської обласної ради від 28 квітня 2016 року №093-03-VII не відповідає вимогам Закону України «Про місцеве самоврядування в України», Лісовому кодексу України, Закону України «Про тваринний світ» та був прийнятий відповідачем з перевищенням наданих йому повноважень.

Внесені відповідачем 15 червня 2016 року зміни до рішення від 28 квітня 2016 року №93-03-VII, за змістом яких забороні підлягали лише санітарні рубки лісу зазначених висновків суду не спростовують, тому не беруться судом до уваги.

Щодо порушених прав позивача внаслідок встановлення оскаржуваної заборони, суд зазначає, що Державне підприємство «Димерське лісове господарство» створене на підставі наказу Міністерства лісового господарства України від 31 жовтня 1991 року №133 та належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України і входить до сфери управління Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства.

Відповідно до Статуту ДП «Димерське лісове господарство» метою діяльності підприємства є, зокрема, ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів.

Судом встановлено, що ДП «Димерське лісове господарство» є постійним користувачем лісу.

Згідно з статтею 19 Лісового кодексу України постійні лісокористувачі мають, зокрема, право самостійно господарювати в лісах, виключне право на заготівлю деревини. Постійні лісокористувачі зобов'язані забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку.

Суд зазначає, що в період дії заборони на проведення будь-яких рубок лісу позивач був безпідставно обмежений у праві здійснювати заготівлю деревини, у тому числі, в ході санітарних рубок, що безумовно завдало шкоди його права та інтересам, зокрема, економічним.

Відповідно до статті 59 Закону №280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Суд зазначає, що нормативний акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово.

Що ж до актів ненормативного характеру (індивідуальних актів), то вони породжують права і обов'язки тільки у того суб'єкта (чи визначеного ними певного кола суб'єктів), якому вони адресовані.

Згідно з частиною 10 статті 59 Закону №280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем на розгляд суду заявлені вимоги про визнання протиправним та скасування пункту 6 рішення Київської обласної ради від 28 квітня 2016 року №093-03-VII «Про заслуховування інформації Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства щодо незаконної вирубки лісів у Київській області».

Відповідно до положень частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Водночас, у разі помилкового обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права чи неналежного формулювання позовних вимог, адміністративні суди мають право на підставі частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи.

Положення статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України цілком кореспондуються з положеннями частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої суд у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти іншу постанову яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Таким чином, з урахуванням приписів частини 10 статті 59 Закону №280/97-ВР суд вважає, що оскаржуваний пункт рішення Київської обласної ради від 28 квітня 2016 року №093-03-VII підлягає визнанню саме незаконним.

Одночасно з цим, суд не знаходить підстав для скасування пункту 6 рішення Київської обласної ради від 28 квітня 2016 року №093-03-VII, оскільки встановлена ним заборона на будь-яку вирубку лісів (а з 15 червня 2016 року – лише на санітарну) мала тимчасовий характер і була встановлена на строк з моменту прийняття рішення, тобто 28 квітня 2016 року по 15 червня 2016 року. Тому, враховуючи, що станом на момент прийняття рішення судом у цій справі оскаржуваний пункт рішення втратив чинність, вимоги позивача про його скасування задоволенню не підлягають.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, відповідач суду не надав.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб’єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб’єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 11, 14, 70 - 72, 94, 128, 159 - 163, 167, 171, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

п о с т а н о в и в:

1. Адміністративний позов Державного підприємства «Димерське лісове господарство» задовольнити частково.

2. Визнати незаконним пункт 6 рішення Київської обласної ради від 28 квітня 2016 року №093-03-VII «Про заслуховування інформації Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства щодо незаконної вирубки лісів у Київській області».

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Київської обласної ради на користь Державного підприємства «Димерське лісове господарство» понесені ним судові витрати в розмірі 1378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Василенко Г.Ю.