Справа № 809/613/14
Суддя: Горбатюк С.А.
Дата ухвалення: 2016-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" червня 2016 р. м. Київ К/800/29822/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючого, суддіГорбатюка С.А. (доповідач)
СуддівМороз Л.Л.
Шведа Е.Ю.
секретар судового засідання Носенко Л.О.,

за участі: ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5, представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7, розглянувши у порядку касаційного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області, третя особа ОСОБА_6 про визнання протиправними та скасування рішень за касаційними скаргами Реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області та ОСОБА_6 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2015 року у

в с т а н о в и л а :

У травні 2013 року ОСОБА_4 в Івано-Франківському окружному адміністративному суді пред'явив позов до Реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування рішень.

Позовні вимоги обґрунтовувала таким.

Реєстраційною службою Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області зареєстровано право власності на нерухоме майно за ОСОБА_6 на 54/100 будинку по АДРЕСА_1.

Підставою для внесення такого запису до Державного реєстру прав речових прав на нерухоме майно послужило рішення Реєстраційної служби Тисминецького районного управління юстиції Івано-Франківської області про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу) від 10 вересня 2013 року, індексний номер 5735379.

Вважає, що вказане рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийнято Державним реєстратором з порушенням вимог статі 21 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Так, згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 31 березня 2009 року, виданому Клузівською сільською радою Тисминецького району Івано-Франківської області на підставі рішення ради, вона є власником 1/1 частки вказаного будинку.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2013 року у цивільній справі про поділ майна подружжя на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи проведено реальний поділ будинку по АДРЕСА_1, відповідно до якого їй виділено у власність приміщення першого поверху цього будинку та інші господарські будівлі і споруди загальною вартістю 526965 грн., що відповідає ідеальній частині 46/100 від загальної вартості будинку.

Цим же рішенням ОСОБА_6 виділено у власність приміщення другого поверху у цьому будинку, господарські будівлі та споруди вартістю 758583 грн., ідеальна частка яких становить 54/100 від загальної вартості будинку.

Частка від вартості будинку по АДРЕСА_1 судом визначалася для розрахунку сплати грошової компенсації за відхилення від розміру часток кожного з подружжя і не є реальною часткою у праві власності.

Свідоцтво про право власності на весь будинок та земельну ділянку не скасовано.

Рішенням Тисменицької сільської ради Івано-Франківської області перший поверх у будинку виділений в окрему квартиру з наданням адреси: квартира АДРЕСА_1. На її думку, другий поверх у цьому будинку має бути квартирою № 2, але не 54/100 часток від всього будинку.

Оскільки суд апеляційної інстанції в цивільній справі здійснив виділ кожній стороні в натурі частки із спільного майна подружжя, то за правилами статті 370, частини третьої статті 364 Цивільного кодексу України вони стають власниками цього майна, зокрема, відповідних квартир.

Державна реєстраційна служба це не врахувала, та, зареєструвавши за ОСОБА_6 право власності на 54/100 від загальної вартості вказаного будинку, привласнила собі функції суду і на власний розсуд визначила частки у будинку, порушивши її право власності на об'єкт нерухомого майна.

Просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції Івано-Франківської області про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу) від 10 вересня 2013 року, індексний номер 5735379, щодо державної реєстрації права власності на 54/100 будинку АДРЕСА_1 та вилучити запис № 2433520 з Державного реєстру прав власності від 10 вересня 2013 року;

- скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно на 54/100 будинку АДРЕСА_1 та вилучити запис № 9184692 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10 вересня 2013 року.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2014 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2015 року постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області від 10 вересня 2013 року, індексний номер 5735379, про державну реєстрацію права власності на 54/100 частки будинку АДРЕСА_1.

Зобов'язано Реєстраційну службу Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області вилучити записи від 10 вересня 2013 року № 2433520 з реєстру прав власності та № 9184692 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції Реєстраційна служба Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області та ОСОБА_6 звернулися до суду з касаційними скаргами, в яких, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просять його рішення скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційних скарг, проаналізувавши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, які склалися між сторонами, регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України від 01 липня 2004 року №1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон № 1952-IV), який визначає правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, що підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

У статті 2 Закону № 1952-IV надано визначення термінів, які використовуються у цьому Законі. Зокрема, під державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно слід розуміти, що це є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 4 Закону №1952-IV обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном.

Статтею 15 Закону №1952-IV встановлено порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Так, державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Перелік документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація прав та їх обтяжень, передбачені статтею 19 вказаного Закону і до них, зокрема, відносяться: договори, укладені у порядку, встановленому законом; свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видані відповідно до вимог цього Закону; свідоцтва про право власності, видані органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державні акти на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішення судів, що набрали законної сили; інші документи, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, подані органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначає Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №703 (далі - Порядок державної реєстрації).

Згідно із пунктом 12 цього Порядку під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); повноважень заявника; відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Відповідно до пункту 16 вказаного Порядку за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та документів, необхідних для її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації.

Пунктом 27 Порядку державної реєстрації визначено, що документами, які підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, серед іншого, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

За приписами частини першої статті 24 Закону №1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; об'єкт нерухомого майна, розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених статтею 4-2 та частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка всі державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; заявником подай ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права ви зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Згідно з частиною четвертою статті 24 Закону №1952-IV відмова у державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених вище, заборонена.

Вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність оскаржуваного рішення державного реєстратора, оскільки реєстрацію проведено з урахуванням часток, визначених судовим рішенням.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вказав на те, що в результаті поділу в натурі зазначеного будинку було утворено два окремі об'єкти нерухомого майна, які повинні бути переобладнані (реконструйовані) в ізольовані одна від одної квартири з виготовленням відповідної технічної документації та з присвоєнням окремих поштових адрес.

Крім того, при поділі майна подружжя суд визначив частки ОСОБА_6 та ОСОБА_4 54/100 та 46/100 відповідно від загальної вартості (грошової оцінки), а не площі будинку. Тому, для реєстрації за ОСОБА_6 права власності на визначену судовим рішенням частку спірного будинку необхідно виготовити окрему технічну документацію та присвоїти адресу як на окреме житло.

Державний реєстратор при прийнятті оскаржуваного рішення не врахував зазначених обставин, що призвело до протиправної реєстрації за ОСОБА_6 права приватної власності на 54/100 будинку.

А отже, суд першої інстанції ухвалив незаконне судове рішення.

Колегія суддів вказує на помилковість висновку суду апеляційної інстанції.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2013 року, яке було залишене без зміни ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2013 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 також про поділ спільного майна подружжя апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, а рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2012 року скасовано та постановлено нове рішення.

Вказаним рішенням, зокрема, проведено реальний розподіл будинку по АДРЕСА_1, який є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_6, за другим варіантом судово-будівельної експертизи.

ОСОБА_4 виділено: приміщення першого поверху, а саме: 1/2 частину приміщення гаражу вартістю 59368 грн. площею 67,3 кв. м.; 2.- 1,5 кв. м. (площа під перегородкою, що буде ділити приміщення гаражу на дві частини) = 32,9 кв. м.; III - комору площею 6,1 кв. м. вартістю 10762 грн.; IV - веранду площею 21,0 кв. м. вартістю 72295 грн.; 1-6 - коридор площею 4,5 кв. м. вартістю 15492 грн.; 1-7- житлова кімната площею 11,1 кв. м. вартістю 38213 грн.; 1-8- коридор площею 28,7 кв. м. вартістю 98803 грн.; 1-9- вітальню площею 38,9 кв. м. вартістю 133917 грн.; 1-10-кухню, площею 20,5 кв. м. вартістю 70573 грн.; 1-6- ванну площею 8,0 кв. м вартістю 27541 грн.

Також ОСОБА_4 виділено 1/2 частину огорожі № 2 та 1/2 частину огорожі № 3 та 1/2 частину колодязя № 1 вартістю 106469 грн.

ОСОБА_4 виділено нерухомого майна вартістю 526965 грн., а всього майна на суму 633434 грн., що становить 46/100 від загальної вартості будинку.

ОСОБА_6 виділено: приміщення другого поверху, зокрема 2-7 - коридор площею 21.1 кв. м. вартістю 66585 грн., 2-8 - житлову кімнату площею 39,8 кв. м. вартістю 125597 грн.; 2-9- житлову кімнату площею 20,9 кв. м. вартістю 65954 грн.; 2-10 - гардероб площею 13,8 кв. м. вартістю 39589 грн.; 2-11 - спортивний зал площею 39,7 кв. м. вартістю 113891 грн.; 2-12 - гардеробну кімнату площею 13,8 кв. м. вартістю 39589 грн.; 2-13 - ванну, площею 10,2 кв. м. вартістю 32188 грн.; 2-14 - кімнату-кабінет площею 20,7 кв. м. вартістю 65323 грн., а також підвал (літ. А-1) - комору площею 18.6 кв. м. вартістю 32803 грн., І- 1/2 частину гаражу (1) вартістю 59368 грн. площею 67,3 кв. м.; 2 - 1.5 кв. м. (площа під перегородкою, що буде ділити приміщення гаражу на дві частини) = 32,9 кв. м.; II - комору площею 6,2 кв. м. вартістю 10939 грн.; загальною вартістю 652114 грн., а також 1/2 частину огорожі № 2, 1/2 частину огорожі № 3 та 1/2 частину колодязя №1 вартістю 106469 грн., а всього майна на суму 758583 грн.; ідеальна частка становить 54/100 від загальної вартості будинку.

10 вересня 2013 року ОСОБА_6 звернувся до Реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції Івано-Франківської області із заявою про реєстрацію за ним права власності на належну йому частку у вказаному будинку 54/100 від загальної вартості будинку.

До картки прийому заяви ним додано квитанцію про оплату послуг, копію рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2013 року, копію паспорта на ім'я ОСОБА_6, довідку про присвоєння ідентифікаційного номера та копію технічного паспорта щодо будинку.

За результатами розгляду заяви державний реєстратор Реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції Івано-Франківської області прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10 вересня 2013 року № 5735379, яким вирішив провести державну реєстрацію права власності щодо об'єкту нерухомого майна з такими відомостями: форма власності - приватна, розмір частки - 54/100, суб'єкт права власності - ОСОБА_6

Водночас цим рішенням державний реєстратор відкрив розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об'єкт нерухомого майна.

У зв'язку з допущенням помилки у прізвищі заявника державний реєстратор прийняв рішення від 10 вересня 2013 року № 5737005, яким вніс відповідні зміни до запису про нерухоме майно, право власності та суб'єкта цього права за номером 2433520 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об'єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 58.

Пленум Верховного суду України у пункті 7 постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" роз'яснив, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим відповідно до статті 119 Цивільного кодексу України ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. При поділі жилого будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику.

Згідно з рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 також про поділ спільного майна подружжя проведено реальний розподіл будинку по АДРЕСА_1.

Водночас вказаним судовим рішенням не передбачено обов'язку сторін здійснити перепланування (перебудову) приміщень у будинку для утворення ізольованих одна від одної квартир.

Отже, внаслідок такого розподілу будинку в натурі не було утворено два окремих об'єкти нерухомого майна.

Таким чином у ОСОБА_6 не виникло обов'язку виготовляти відповідну технічну документацію щодо виділеної йому частини будинку та вирішувати питання про присвоєння їй нової поштової адреси. Вирішення вказаних питань є його правом, а не обов'язком.

Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із статтею 319 цього ж Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які в не суперечать закону. Фактично це означає, що власник нерухомого майна може розпоряджатися своїм майном керуючись власними переконаннями і власною волею не порушуючи при цьому інтереси інших осіб. Власник майна або уповноважена ним особа можуть поділити нерухоме майно або виділити з нього певну частину. Так само власник або співвласники декількох об'єктів нерухомого майна можуть об'єднати ці об'єкти нерухомого майна.

Отже, оскільки ОСОБА_6 не виявив бажання зареєструвати своє право власності на частину будинку по АДРЕСА_1 як на окремий об'єкт права власності та не надав державному реєстратору відповідної заяви і необхідних документів, то державний реєстратор не мав підстав для реєстрації за останнім права власності на об'єкт нерухомого майна у вигляді окремої квартири та з новою адресою.

Також державний реєстратор, за відсутності передбачених частиною першою статті 24 Закону №1952-IV підстав, не мав права й відмовити ОСОБА_6 у державній реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна, який йому судом виділено при розподілі спільного майна подружжя, або відступити від визначеної судом частки у нерухомому майні.

ОСОБА_6 надав державному реєстратору усі необхідні документи для реєстрації за ним права на об'єкт права власності, визначені законодавством, а державний реєстратор не має повноважень трактувати на свій розсуд судове рішення, яке є підставою для реєстрації права власності.

Колегія суддів вказує й на те, що оскільки державним реєстратором при прийнятті рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_6 права власності на 54/100 частки у будинку по АДРЕСА_1 не допущено порушень чинного законодавства то й відсутні підстави для скасування проведеної на його підставі відповідної державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та вилучення запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

У відповідності до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції не виконав вимог вказаного процесуального закону й помилково скасував правильне рішення суду першої інстанції та ухвалив незаконне рішення, яке підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в законній силі.

Відповідно статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 210, 220, 226, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області та ОСОБА_6 задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2015 року скасувати, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2014 року - залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 235, 237, 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: Горбатюк С.А

Мороз Л.Л.

Швед Е.Ю.