Справа № 804/16386/15
Суддя: Мартиненко О.В.
Дата ухвалення: 2016-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

30 червня 2016 рокусправа № 804/16386/15
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Мартиненка О.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Чепурнова Д.В.

за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.

за участю:

представника відповідача-1: ОСОБА_1

представника відповідача-2: Мазуркевич А.С.

позивача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційні скарги Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2016 року у справі № 804/16386/15 за позовом ОСОБА_3 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Дніпропетровській області, Ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про визнання наказу протиправним, скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

15.12.2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області від 06.11.2015 № 485о/с в частині звільнення її з органів внутрішніх справ; поновити її на посаді старшого слідчого СВ Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 07.11.2015 по день поновлення на роботі; стягнути з ГУМВС в Дніпропетровській області 10 000 грн. завданої матеріальної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на неправомірність її звільнення з органів внутрішніх справ, оскільки у період з 08.10.2015 та на момент звільнення, вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку, а відтак звільнення її з займаної посади є порушенням вимог ч.3 ст.184 КЗпП України. Крім того, як зазначає позивач, відповідачем не було попереджено її про скорочення штату та не вчинено дій щодо відкликання її з вищезазначеної відпустки.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.02.2016, прийнятою в порядку письмового провадження, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено повністю. Визнано незаконним та скасовано наказ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 06.11.2015 № 485о/с в частині звільнення ОСОБА_3 з органів внутрішніх справ. Поновлено ОСОБА_3 на посаді старшого слідчого СВ Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 по день поновлення на роботі.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Ліквідаційна комісія Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (далі - Ліквідаційна комісія ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області) та Ліквідаційна комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (далі - Ліквідаційна комісія ГУ МВС України в Дніпропетровській області) подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційні скарги обґрунтовано тим, що наказ про звільнення ОСОБА_3 видано у відповідності до Закону України "Про Національну поліцію" та Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ. Заявники апеляційних скарг зазначають про те, що ГУМВС України в Дніпропетровській області та ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області перебувають в стані припинення шляхом ліквідації без переходу прав та обов'язків іншим юридичним особам, що, в свою чергу, виключає можливість поновлення службово-трудових відносин позивача з ГУМВС. Також зазначають, що суд незаконно поновив ОСОБА_3 на попередній посаді, оскільки наказом МВС України «Про організаційно штатні питання» від 06.11.2015 № 1388 скорочені всі штати ГУМВС, в тому числі посаду старшого слідчого СВ Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, яку обіймала позивач до звільнення.

Ліквідаційна комісія ГУ МВС України в Дніпропетровській області також посилається на те, що ГУМВС у Дніпропетровській області виконані всі, передбачені законодавством, вимоги щодо здійснення дій по працевлаштуванню позивача. Так, ГУМВС листом від 06.08.2015 № 2/1-3977 повідомлено Бабушкінський районний центр зайнятості м. Дніпропетровська про заплановане вивільнення працівників ГУМВС, в тому числі Бабушкінського РВ ДМУ.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, надану правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у період з 01.08.2002 року ОСОБА_3 проходила службу в органах внутрішніх справ України та наказом ГУМВС України в Дніпропетровській області від 06.11.2015 року №485 о/с «По особовому складу» була звільнена з 6 листопада 2015 року за п. 64 "г" (через скорочення штатів) згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС відповідно до пункту 9 Розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» у запас Збройних Сил (з поставленням на військовий облік) з посади старшого слідчого слідчого відділу Бабушкінського районного відділу Дніпропетровського міського управління, звання - капітан міліції.

Вважаючи, що звільнення є незаконним, оскільки відбулося у період перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, виходив з того, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини - інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Враховуючи те, що відповідачами не подано доказів неможливості надати позивачу іншу роботу з урахуванням навичок, вмінь та інших професійних параметрів, а також те, що при ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_4 з 08.10.2015 та на момент звільнення перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с.9).

Пунктом 17 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України РСР від 29.07.1991 №114 визначено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Тобто, вказаною нормою права визначено, що на вагітних жінок і матерів з числа осіб рядового і начальницького складу розповсюджуються гарантії, які визначені, в тому числі, і іншим законодавством України, зокрема, загальним трудовим законодавством, яким є Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

Так, відповідно до частини 3 статті 184 КЗпП звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч. 6 ст. 179 цього Кодексу), одиноких матерів при наявності дитини до віком до чотирнадцяти років або дитини - інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

В даному випадку мало місце саме повна ліквідація підприємства, у зв'язку з чим звільнення позивача можливе лише з обов'язковим працевлаштуванням.

Таким чином, оскільки відповідачем не дотримано положення вказаної норми права в частині обов'язкового працевлаштування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо неправомірності оскарженого наказу ГУ МВС України в Дніпропетровській області в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ.

В апеляційній скарзі Ліквідаційна комісія ГУМВС України в Дніпропетровській області відповідач також вказує на те, що ним вжиті всі передбачені законодавством заходи по працевлаштуванню позивача шляхом повідомлення про масове вивільнення Державну службу зайнятості.

Проте, колегія суддів вважає, що такі дії не узгоджуються з вимогами ч.3 ст.184 КЗпП України, за якою звільнення, зокрема, вагітних жінок та жінок, які мають дітей віком до трьох років може бути здійснено лише у випадку обов'язкового працевлаштування. Тобто, вирішенню питання щодо звільнення особи має передувати вирішення питання щодо працевлаштування цієї особи. При цьому, положення вказаної норми права не дають підстав вважати, що таке працевлаштування особи може мати місце в майбутньому і не працедавцем, а іншою особою, як вказує відповідач - Державною службою зайнятості, оскільки таке тлумачення норми права фактично нівелює закладені в ній гарантії трудових прав певної категорії осіб.

Про обов'язок працевлаштування працівника саме роботодавцем, свідчать і роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, які викладені в п.9 Постанови Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р., із змінами та доповненнями, «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Посилання відповідачів на те, що звільнення ОСОБА_3 відбулося на підставі Закону України «Про Національну поліцію», яким визначено порядок та підстави звільнення колишніх працівників органів внутрішніх справ, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки положення вказаного Закону мають застосовуватися з урахуванням положень іншого законодавства України, при цьому, застосування зазначеного Закону не може порушувати державні гарантії трудових прав, які, зокрема, визначені ч.3 ст.184 КЗпП.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу й на те, що відповідно до пунктів 9, 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Судом апеляційної інстанції встановлено відсутність доказів того, що роботодавцем було запропоновано позивачу продовжити проходження служби в органах поліції та запропоновано рівнозначну, вищу або нижчу щодо посади, яку позивач обіймала під час проходження служби в міліції. Відсутні й докази того, що від проходження служби в органах поліції позивач відмовилася.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для скасування наказу ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 06.11.2015 № 485о/с, як такого, що прийнятий з порушенням норм чинного законодавства.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити про те, що у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено, що і було вірно зроблено судом першої інстанції.

Іншого способу порушеного права у спорах про незаконне звільнення, крім поновлення на посаді відповідного органу (установи, підприємства, організації), КЗпП України не передбачає, оскільки наслідком скасування наказу про звільнення є приведення правовідносин у первісний стан, який існував до моменту звільнення.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що на момент розгляду справи, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, ГУМВС України в Дніпропетровській області, ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській не є ліквідованими, а відтак відсутні перешкоди для поновлення позивача на тій посаді та в тій установі, з якої її було звільнено.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність поновлення капітана міліції ОСОБА_3 на посаді старшого слідчого слідчого відділу Бабушкінського районного відділу Дніпропетровського міського управління з 06.11.2015 року.

При цьому, суд зауважує, що питання щодо подальшого проходження позивачем служби, у зв'язку із скороченням посади, не є компетенцією суду, та підлягає вирішенню відповідачем після фактичного поновлення позивача на службі.

Згідно п.24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

У відповідності до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої Наказом МВС від 31.12.2007 № 499, особам рядового і начальницького складу, звільненим з органів внутрішніх справ, а потім поновленим на службі у зв'язку з визнанням звільнення незаконним, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачується за посадою, з якої вони були звільнені, але не більше як за один рік (п.3.5.2).

З урахуванням положень вказаних норм, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу по день фактичного поновлення на посаді.

Враховуючи, що днем фактичного поновлення на роботі є видання відповідного наказу, суд позбавлений можливості вирахувати суму грошового забезпечення, яка належить до сплати.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції в достатньому обсязі з'ясовано обставини справи та ухвалено законне і обґрунтоване рішення, у зв'язку з чим підстав для його скасування, в межах доводів апеляційних скарг, не існує.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.195, ст.196, п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2016 року у справі №804/16386/15 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

(Ухвалу у повному обсязі складено 30.06.2016р.)

Головуючий: О.В. Мартиненко

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: Д.В. Чепурнов