Справа № 815/2671/16
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2016-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2671/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стефанова С.О.,

суддів Балан Я.В., Потоцької Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Гунько О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 Мірджан до Державної міграційної служби України про скасування рішення № 204-16 від 05.04.2016 року «Про втрату статусу біженця» та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 Мірджан (надалі по тексту позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (надалі по тексту - відповідач або ДМС України), в якому зазначив, що на початку 2004 року він нелегально вїхав на територію України, звернувся до міграційної служби для отримання статусу біженця, 31.12.2004 року отримав статус біженця, з того часу постійно знаходився на території України, працював реалізатором на промисловому ринку « 7 км». Приблизно с середини 2014 року самопочуття позивача стало погіршуватися, він часто хворів і на початку 2015 року був звільнений з роботи. Звертався до знайомих, у благодійні організації з метою знайти кошти для лікування та існування, проте безрезультатно. У березні він змушений був звернутися за допомогою до родичів, що мешкають в ОСОБА_3, у зв'язку з чим 23.03.2015 року позивач вилетів до ОСОБА_3 для лікування. 04.06.2015 року він повернувся в Україну. 05.04.2016 року ДМС України було прийнято рішення № 204-16 про втрату статусу біженця щодо нього, ознайомлений з яким він був 30.05.2016 року, обґрунтоване тим, що позивач добровільно знову скористався захистом країни громадянської належності. Позивач з даним твердженням не погоджується, оскільки до ОСОБА_3 він їздив з метою лікування.

Вважаючи рішення необґрунтованим та незаконним, ОСОБА_1 ОСОБА_2 Мірджан, просить його скасувати та зобовязати відповідача відновити йому посвідку біженця та проїзний документ.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях, в цілому зазначивши, що з огляду на Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивач втратив статус біженця в Україні як особа, яка добровільно повернулася до країни громадянської належності.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, судом встановлені наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що рішенням від 05 квітня 2016 року № 204-16 Державна міграційна служба України визнала громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Мірджан таким, який втратив статус біженця в Україні як особа, яка добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства) на підставі пункту 1 частини першої статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 39-40).

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повідомленням від 26.04.2016 року № 179 повідомило позивача про втрату статусу біженця відповідно до пункту 1 частини першої статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с 37).

Громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Мірджан, ІНФОРМАЦІЯ_1, отримав статус біженця згідно рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій 31 грудня 2004 року № 735 відповідно до абзацу другого статті 1 Закону України «Про біженців».

При наданні оцінки щодо неправомірності рішення Державної міграційної служби України № 204-16 від 05.04.2016 року «Про втрату статусу біженця», суд виходить з наступного.

Відповідно до Закону України від 08.07.2011 рок № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (із змінами та доповненнями, далі - Закон № 3671) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 1 частини першої статті 11 Закону № 3671-VI VI встановлено, що статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).

Згідно пункту 3 частини першої статті 11 Закону № 3671-VI статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа: добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

В статті 38 Європейської Директиви про мінімальні стандарти розгляду заяв про притулок особі повинно бути надано право бути повідомленим у письмовій формі про причини перегляду статусу, і можливість надати свої аргументи, за допомогою особистої співбесіди і письмово, щодо того, чому його / її статус біженця або особи, що потребує додаткового захисту, не повинен бути скасованим.

Суд вважає, що відповідачем дотримано процедуру позбавлення позивача статусу біженця.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 лютого 2016 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області винесено подання про втрату статусу біженця громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Мірджан у зв'язку з тим, що останній добровільно повернувся до країни, яку він залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, відповідно до пункту 3 частини першої статті 11 Закону України № 3671-VI та рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про втрату статусу біженця ОСОБА_1 ОСОБА_2 Мірджан.

Враховуючи, що 31 грудня 2004 року Державним комітетом України у справах національностей та релігій надано статус біженця на підставі абзацу другого статті 1 Закону України «Про біженців», як особі, яка має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за ознаками віросповідання, Державною міграційною службою України 05 квітня 2016 прийнято рішення про втрату статусу біженця громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Мірджан відповідно до пункту 1 частини першої статті 11 Закону України № 3671-VI.

В адміністративному позові позивач посилається на те, що він повертався до ОСОБА_3 через те, що він був доведений до відчаю неможливістю знайти кошти на власне лікування. Позивач також зазначає, що побоюється повертатись в ОСОБА_3 та це підтверджується тим, що він зміг переконати погранвладу не робити позначки перетину кордонів в проїзному документі.

Судом встановлено, що на територію України ОСОБА_1 ОСОБА_2 Мірджан прибув у 2004 році, нелегально, поза пунктом пропуску.

Громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Мірджан, ІНФОРМАЦІЯ_1, отримав статус біженця згідно рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій 31 грудня 2004 року № 735 відповідно до абзацу другого статті 1 Закону України «Про біженців».

Після отримання статусу біженця позивач не звертався з метою оформлення посвідчення біженця та проїзного документу. Лише 07.08.2008 року ОСОБА_4 ОСОБА_2 Мірджан звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області з метою оформлення та видачі посвідчення біженця. Співробітником міграційної служби був проведений протокол співбесіди, під час якого було з'ясовано, що позивач залишив територію України та виїхав до Пакистану, де на той момент проживала його родина. Виїзд до Пакистану позивач мотивував тим, що його родичі потрапили в автомобільну катастрофу, під час якої родина постраждала, а батько та брат загинули. Також, ОСОБА_1 ОСОБА_2 Мірджан розповів, що не міг покинути родину в такому складному становищі та залишився ще на декілька років в Пакистані.

Під час протоколу співбесіди від 14.08.2015 року, позивач повідомив інші факти. Так, розповідаючи про автокатастрофу, позивач вказав про смерть його двох братів та матері, що не відповідає заяві від 2008 року.

Крім того, здійснивши аналіз особової справи позивача були виявленні елементи зловживання процедурою та надання неправдивої інформації. Так, під час набуття статусу біженця в 2004 році позивач не надав жодної інформації про наявність в нього дружини та чотирьох дітей. Разом з тим, в ході протоколу співбесіди від 03.07.2015 року з'ясувалося, що він має власну родину. При цьому, слід зазначити, що після повернення до України в 2008 році біженець не надав будь-якої інформації про існування родини, що можна спостерігати в документах на продовження строків дій посвідчення біженця та проїзного документу.

На територію України позивач повернувся нелегальної авіарейсом Пешавар-Ташкент, далі потягом Ташкент-Москва. З м. Москви позивач нелегально на автомобілі прибув до м. Київ, після чого прибув у м. Одеса.

В кінці 2008 року позивач отримав посвідчення біженця № 001919 та проїзний документ.

21.01.2013 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 Мірджан отримав нове посвідчення біженця № 003090 у зв'язку із зіпсуванням старого. 26.01.2015 року позивач отримав новий проїзний документ ТО003615.

За інформацією отриманою від Одеського прикордонного загону від 16.04.2015 року № 5 5/-1012, позивач скористався захистом захисту країни громадського походження (підданства), що підпадає під правові норми п.1 ч. 1 ст. 11 Закону У країни «Про біженців та осіб, які погребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно отриманої інформації, 15.11.2014 року позивач здійснив переліт рейсом «Міжнародні авіалінії України» № РS374 «Дубаї-Київ». З м. Дубаї вказаний громадянин вибув авіарейсом № FZ306 «Кабул -Дубаї» (електронний квиток № 907).

Як зазначив представник відповідача, позивач заперечував та приховував інформацію про виїзд до країни громадського походження, проте після ознайомлення його з документами ДПС України, позивач зізнався та зазначив зовсім інші дати вибуття та терміни перебування.

Так, під час першого протоколу співбесіди від 03.07.2015 року, він зазначив, що вибув з України 28.03.2015 року авіарейсом Київ-Дубаї, де перебував два місяці (працював в кав'ярні). Після цього вибув до ОСОБА_3 в м. Кабул, де знаходився ще два місяці. Дату приїзду в Україну позивач не зміг вказати.

В ході проведення другого протоколу співбесіди від 14.08.2015 року, з'ясувалось, що ОСОБА_5 ОСОБА_2 Мірджан вибув з України авіарейсом Київ-Дубаї, там знаходився декілька годин, після чого вибув до м. Кабул (ОСОБА_3), де знаходився 55 днів, (тобто до 04.06.2015 року).

Виліт позивача 28.03.2015 року підтверджується листом Державної прикордонної служби України, який надійшов іноземцю особисто. Виліт 15.11.2014 року підтверджується листом адміністрації Державної прикордонної служби України, який надійшов до центрального апарату ДМС України.

Під час проведення протоколу співбесіди позивача від 14.08.2015 року, позивач стверджувати, що лише в 2015 році виїжджав до ОСОБА_3.

Суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що позивач приховує виліт до країни громадянського походження, який стався у 2014 році, що вказує на зловживання процедурою. Крім того, позивач чотири рази був запрошений на протокол співбесіди, проте з'являвся не в зазначену дату та годину, халатно відносився до вимог співробітників міграційної служби.

Суд приймає також до уваги доводи відповідача відносно того, що здійснивши аналіз дати оформлення заяви на видачу нового проїзного документу (у зв'язку із втратою старого), можливо зробити висновок, що позивач перетинав кордон ОСОБА_3 на підставі попереднього проїзного документу, де є відмітки в'їзду та виїзду. По прибуттю на територію України позивач вирішив позбавитись проїзного документу, начебто втративши його та отримати новий, де не містилося б жодних відміток.

З урахуванням викладеного та на підставі п.7,9 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Державна прикордонна служба України надіслала до ДМС України подання про початок процедури позбавлення громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_5 ОСОБА_2 Мірджан, ІНФОРМАЦІЯ_1, статусу біженця в Україні.

У зв'язку з вищезазначеним, позивача було викликано до відділу по роботі з біженцями за адресою: м. Одеса, вул. Зої Космодем'янської, 7, де 03.07.2015 року було проведено співбесіду та складено протокол співбесіди.

Щодо причин повернення позивача до ОСОБА_3 було встановлено наступне.

Під час повернення до ОСОБА_3 в 2015 році позивач перебував у м. Кабул, район Хайрхона. Повернення до ОСОБА_3 відбулось через фінансові проблеми на території України. Позивачу необхідно було продати земельну ділянку, яка знаходилась на Батьківщині, в ОСОБА_3 залишились проживати дружина з дітьми. Під час перебування в рідному місті ніяких переслідувань не відбувалося. Зазначені обставини підтверджуються протоколом співбесіди від 03.07.2015 року та поясненнями представника позивача наданими у судовому засіданні.

До управління позивач надав копію документу з перекладом, який засвідчує продаж земельної ділянки. В даному документі міститься інформація, про те, що земельну ділянку було продано 28.03.2015 року (сума продажу 3500 доларів). Важливим елементом, є те, що позивач не зазнавав жодних переслідувань під час знаходження його на території ОСОБА_3. Причиною виїзду іноземця з Батьківщини було побоювання зазнати переслідувань з боку осіб, яких було затримано за зберігання зброї та наркотичних засобів. Повернувшись у 2015 році на територію ОСОБА_3, він не зазнавав жодних переслідувань, що вказує на відсутність загрози на Батьківщині.

З огляду на викладене, суд погоджується з доводами відповідача, що в рідному місті позивача відсутні збройні конфлікти, що є основою для безпечного перебування та проживання на території ОСОБА_3,

Таким чином, враховуючи те, що позивач повторно та добровільно повертався до ОСОБА_3, який був залишений внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань, відповідно до ч, 1 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд приходить до висновку, що відповідачем було правомірно прийнято рішення про втрату статусу біженця громадянина ОСОБА_3 на установчі дані ОСОБА_1 ОСОБА_2 Мірджан.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України № 204-16 від 05.04.2016 року, яким ОСОБА_1 ОСОБА_2 Мірджан позбавлено статусу біженця, у зв'язку з тим, що він добровільно знову скористався захистом країни громадянської належності, прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним, в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 159-164 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 Мірджан до Державної міграційної служби України про скасування рішення № 204-16 від 05.04.2016 року «Про втрату статусу біженця» та зобовязання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги. Якщо апеляційну скаргу не буде подано в строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Вступна та резолютивна частина постанови складена у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 02 липня 2016 року.

Постанова у повному обсязі виготовлена 02 липня 2016 року.

Головуючий суддя С.О. Cтефанов

Судді Я.В. Балан

ОСОБА_6

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 Мірджан до Державної міграційної служби України про скасування рішення № 204-16 від 05.04.2016 року «Про втрату статусу біженця» та зобовязання вчинити певні дії - відмовити.

02 липня 2016 року.