Справа № 810/1177/16
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2016-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2016 року м. Київ №810/1177/16

Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів головуючого судді Кушнової А.О., суддів Горобцової Я.В., Дудіна С.О., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, Управління державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в Київській області, Міністерства внутрішніх справ України про визнання неправомірними дій, стягнення одноразової грошової допомоги, компенсації за невикористану відпустку, матеріальної допомоги на оздоровлення, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Управління державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в Київській області (далі - відповідач-1), Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Київській області (далі - відповідач-2), Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач-3), в якому, з урахуванням уточнень від 01.06.2016, просить суд:

- визнати неправомірними дії Управління державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в Київській області щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення та компенсації за частину невикористаної відпустки;

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 залишок суми одноразової грошової допомоги у розмірі 774,57 грн., середній заробіток за час затримки проведення розрахунку по день фактичного розрахунку в сумі 42681,60 грн.; матеріальну допомогу на оздоровлення вже відбутої щорічної основної відпустки у розмірі 4815,44 грн.

- стягнути з Управління державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в Київській області (ліквідаційної комісії УДАІ ГУ МВС України в Київській області) на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.

Ухвалою суду від 14.06.2016 залишено без розгляду позовні вимоги в частині стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 залишку суми одноразової грошової допомоги у розмірі 774,57 грн., матеріальної допомоги на оздоровлення вже відбутої щорічної основної відпустки у розмірі 4815,44 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 1993 року проходив службу в органах внутрішніх справ, а 06.11.2015 був звільнений зі служби з підстав, передбачених підпунктом «а» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за віком).

Позивач стверджує, що у день звільнення, тобто 06.11.2015, УДАІ ГУ МВС України в Київській області не провело з ним розрахунку, зокрема, відповідні суми заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку остаточно були виплачені лише 31.05.2016.

За наведених обставин позивач вважає, що існують підстави для застосування до відповідачів відповідальності, передбаченої положеннями статті 117 Кодексу законів про працю України та стягнення на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, позивач зазначає, що дії відповідача-1, які виразились у несвоєчасній виплаті йому відповідних сум завдали йому душевних страждань, розмір яких позивач оцінив у 10000,00 грн.

Відповідач 1 та 2 позов не визнали, в обґрунтування заперечень проти позову зазначили, що розрахунок з позивачем у день звільнення не було проведено, оскільки відповідні кошти, зокрема, на виплату одноразової грошової допомоги, компенсації за невикористану відпустку Міністерством внутрішніх справ, яке є головним розпорядником бюджетних коштів, не виділялись. При цьому, звертали увагу суду, що отримавши відповідні бюджетні асигнування УДАІ ГУ МВС України в Київській області виплатило належні позивачу кошти у повному обсязі. Зважаючи на викладене, вважають, що у даному випадку відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідач-3 проти позову заперечив, в обґрунтування заперечень зазначив про відсутність правових підстав для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки спеціальним законодавством, яким визначено статус осіб рядового і начальницького складу ОВС, а також порядок та умови проходження служби в ОВС, не передбачено можливості стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні. Натомість положення статті 117 Кодексу законів про працю України, на які посилається позивач, не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ).

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов в повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Представники відповідача-1 та відповідача-2 у задоволенні позову просили відмовити у повному обсязі.

Представник відповідача-3 у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника до суду не надходило.

Частиною 4 та 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи викладене, суд ухвалив розгляд справи здійснювати за відсутності представника відповідача-3.

У судовому засіданні 09.06.2016 після допиту свідка за письмовим клопотанням позивача (т.2, а.с. 61) на обговорення сторін поставлено питання про можливість продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження. Представники відповідачів 1 та 2 проти розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечували.

Зважаючи, що матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, свідка, оцінивши докази, які є у справі, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, наказом ГУ МВС України в Київській області від 07.07.1993 №68-о/с прийнятий на службу в органи внутрішніх справ на посаду інспектора ДПС 6-го взводу ОБ ДПС ДАІ УВС. З 21.10.2009 по 06.11.2015 позивач обіймав посаду командира взводу №1 роти ДПС ДАІ з обслуговування стаціонарних постів при Управлінні ДАІ ГУ МВС України в Київській області, що підтверджується послужним списком позивача (М-028766) (т.2, а.с. 8-18).

Наказом ГУ МВС України в Київській області від 06.11.2015 №602 о/с ОСОБА_1 було звільнено з органів внутрішніх справ на підставі пункту 64 «а» (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (т.1, а.с. 12). Відповідно до вказаного наказу вислуга років на день звільнення складає: календарна - 24 роки 2 місяці та 22 дні; для виплати одноразової грошової допомоги - 24 роки 2 місяці та 22 дні. Кількість невикористаних днів щорічної відпустки - 8.

Судом встановлено, що при звільненні позивачу було нараховано 58859,47 грн. грошового забезпечення у тому числі:

- 51637,56 грн. - вихідної допомоги;

- 1130,29 - компенсації за 8 невикористаних днів щорічної відпустки;

- 4238,58 грн. - матеріальної допомоги за вже відбуту щорічну відпустку;

- 1853,04 - грошового забезпечення за період з 01.11.2015 по 06.11.2015.

Суд зазначає, що між сторонами у справі відсутній спір щодо належності ОСОБА_1 вказаних видів грошового забезпечення при звільненні та щодо їх розміру.

Як вбачається з матеріалів справи, розрахунок з позивачем УДАІ ГУ МВС України в Київській області провело у такі строки.

25 грудня 2015 позивачу виплачено 1853,04 грн. грошове забезпечення за період з 01.11.2015 по 06.11.2015, що підтверджується реєстром перерахувань на особові картки за грудень 2015 року (т.1, а.с. 119-128) та платіжним дорученням №9216 від 25.12.2015 (т.1, а.с. 118).

14 березня 2016 року позивачу виплачено частину вихідної допомоги у розмірі 7611,09 грн., що підтверджується реєстром перерахувань на особові картки за березень 2016 року (т.1, а.с. 67-68) та платіжним дорученням №4 від 14.03.2016 (т.1, а.с. 69).

13 квітня 2016 року позивачу виплачено решту вихідної допомоги у розмірі 43251,90 грн., що підтверджується реєстром перерахувань на особові картки за квітень 2016 року (т.1, а.с. 71-72) та платіжним дорученням №10 від 13.04.2016 (т.1, а.с. 70);

17 травня 2016 року позивачу виплачено 1130,29 грн. компенсації за 8 невикористаних днів щорічної відпустки, що підтверджується реєстром перерахувань на особові картки за травень 2016 року (т.1, а.с. 130-134) та платіжним дорученням №17 від 17.05.2016 (т.1, а.с. 129).

31 травня 2016 року позивачу виплачено 4238,58 грн. матеріальної допомоги за вже відбуту щорічну відпустку, що підтверджується платіжним дорученням №28 від 31.05.2016 (т.1, а.с. 179).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-XII (чинний на час звільнення позивача зі служби в ОВС) передбачено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ визначає Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 №499 (далі - Інструкція №499).

Згідно з пунктом 1.4. Інструкції №499 грошове забезпечення виплачується особам рядового, молодшого, середнього, старшого та вищого начальницького складу, які призначені на штатні посади в апараті Міністерства внутрішніх справ України, головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, на залізницях, їм підпорядкованих органах, вищих навчальних закладах, науково - дослідних установах, Державній службі охорони при МВС, на підприємствах, в установах, організаціях і підрозділах системи МВС та які навчаються в навчальних закладах системи МВС або зараховані в розпорядження відповідного органу внутрішніх справ.

Пунктом 1.6. Інструкції № 499 передбачено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Відповідно до пункту 1.18 Інструкції №499 при прийнятті на службу до органів внутрішніх справ грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення особі рядового чи начальницького складу виплачується до дня виключення зі списків особового складу включно.

Пунктом 4.1. Інструкції № 499 передбачено, що при переміщенні, переведенні, а також звільненні осіб рядового і начальницького складу фінансовий апарат (бухгалтерія) зобов'язаний задовольнити їх усіма належними видами грошового та дорожнього забезпечення і про виплачені суми зробити відповідні записи в грошовому атестаті.

З аналізу викладених положень законодавства слідує, що орган внутрішніх справ зобов'язаний у день звільнення особи рядового і начальницького складу виплатити усі належні такій особі види грошового забезпечення.

Отже, станом на 06.11.2015 УДАІ ГУ МВС України в Київській області було зобов'язане виплатити позивачу нараховане грошове забезпечення у загальному розмірі 58859,47 грн.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, та не було спростовано відповідачами, остаточний розрахунок з позивачем у зв'язку зі звільненням було проведено лише 31.05.2016, тобто із затримкою у 207 днів.

У прохальній частині адміністративного позову позивач просить суд визнати неправомірними дії УДАІ ГУ МВС України в Київській області щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення та компенсації за частину невикористаної відпустки.

У цьому контексті суд звертає увагу, що дії суб'єкта владних повноважень - це завжди активна поведінка, що являє собою вчинення певних дій всупереч вимог законодавства та покладених на суб'єкта владних повноважень обов'язків, тоді як під бездіяльністю слід розуміти пасивну форму поведінки суб'єкта владних повноважень, тобто не вчинення ним у встановлені строки дій, що випливають з його повноважень.

З матеріалів справи вбачається, що порушення прав та інтересів позивача виникло внаслідок не проведення повного розрахунку у день звільнення, тобто внаслідок не вчинення відповідачем-1 дій, які він повинен і міг вчинити.

Відтак, суд вважає, що порушення прав позивача зумовлене саме протиправною бездіяльністю УДАІ ГУ МВС України в Київській області, що полягає у не проведенні 06.11.2015 повного розрахунку при звільненні.

Відповідно до положень частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Водночас, у разі помилкового обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права чи неналежного формулювання позовних вимог, адміністративні суди мають право на підставі частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи.

Положення статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України цілком кореспондуються з положеннями частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої суд за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень може прийняти іншу постанову у випадках, встановлених законом.

Зважаючи на викладене, вимоги позивача у вказаній частині підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності УДАІ ГУ МВС України в Київській області, що полягає у не проведенні 06.11.2015 повного розрахунку при звільненні.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 21.11.2011 №6-60цс11, від 29.01.2014 № 6-144ц13, від 21.01.2015 №6-195цс14.

Відповідно до статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

При цьому, суд не погоджується з доводами відповідача-3 стосовно того, що положення статті 117 Кодексу законів про працю України не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

Так, порядок та умови проходження служби в органах внутрішніх справ на час виникнення спірних правовідносин регулювалися Законом України від 20.12.1990 №565-ХІІ «Про міліцію», Положенням про проходженням служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114, Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 №499, іншими наказами та розпорядженнями МВС України.

При цьому, зазначеними нормативно-правовими актами питання відповідальності органу внутрішніх справ за затримку розрахунку при звільненні особи рядового і начальницького складу ОВС не врегульовано.

Разом з цим, та обставина, що питання статусу осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ врегульоване, насамперед, спеціальним законодавством не означає, що на таких осіб не можуть поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Верховний Суд України неодноразово висловлював позицію, відповідно до якої за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (справи № 21-352а13, № 21-8а15).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) також дійшов висновку, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Враховуючи, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності органу внутрішніх справ за затримку розрахунку при звільненні особи рядового і начальницького складу ОВС, суд вбачає наявними підстави для застосування до спірних правовідносин норм Кодексу законів про працю України.

Висновок щодо можливості застосування до спірних правовідносин положень статті 117 Кодексу законів про працю України викладений також в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 27.04.2016 №К/800/28525/15 (номер в ЄДРСР 57676013); від 13.04.2016 №К/800/32442/15 (номер в ЄДРСР 57225762).

У судовому засіданні та письмових запереченнях на позов відповідачі також звертали увагу суду, що затримка у розрахунку з позивачем сталась з об'єктивних причин, що не залежали від їх волі. Зокрема, відповідачі відмічають, що на своєчасність виплат мав вплив збіг таких обставин як ліквідація територіальних органів МВС у зв'язку з утворенням Національної поліції України, а також відсутність відповідного фінансування.

Так, УДАІ ГУ МВС України в Київській області у своїх письмових запереченнях зазначило, що з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» в структурному підрозділі УДАІ ГУ МВС України в Київській області почалась ліквідація, внаслідок чого були закриті рахунки в установах банку. Водночас, на рахунку, з якого проводились розрахунки з виплати заробітної плати та вихідної допомоги, станом на момент звільнення позивача кошти були відсутні. Відповідач-1 також пояснив, що кошти, призначені для виплати заробітної плати та вихідної допомоги особам, що звільнялись з ОВС, надходили траншами, розмір яких був недостатній для покриття усіх витрат, тому кошти, що надходили, розподілялись пропорційно до наявних фінансових зобов'язань.

В судовому засіданні 09.06.2016 у якості свідка з приводу обставин несвоєчасного розрахунку з позивачем при звільненні судом також було допитано свідка ОСОБА_2.

Свідок ОСОБА_2 повідомила суд, що на момент звільнення позивача з ОВС працювала провідним спеціалістом відділу фінансового забезпечення УДАІ ГУ МВС України в Київській області та в подальшому була переведена до Регіонального сервісного центру МВС України в Київській області.

Свідок зазначила, що саме до її функціональних обов'язків належало нарахування грошового забезпечення позивача під час проходження ним служби в УДАІ ГУ МВС України в Київській області та при звільненні.

Свідок підтвердила, що розрахунок з позивачем у день звільнення проведено не було, при цьому, щодо причин затримки зазначила, що на рахунках УДАІ ГУ МВС України в Київській області були відсутні кошти в обсязі, достатньому для погашення відповідних зобов'язань.

Посилання відповідачів на факт неналежного фінансування як на підставу для звільнення від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, суд оцінює критично.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У своїй постанові від 03.07.2013 (справа №6-64цс13) Верховний Суд України також висловив правову позицію, відповідно до якої, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, як і незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати, не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях від 08.11.2005 у справі Кечко проти України, та від 10.03.2011 у справі Сук проти України зазначив, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлено у залежність від бюджетних асигнувань, а органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Таким чином, не виділення додаткових бюджетних коштів їх головним розпорядником не може бути підставою для затримки виплати грошового забезпечення або бути підставою для звільнення від відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Визначаючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходив з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, днем звільнення позивача є 06.11.2015, днем остаточного розрахунку при звільненні є 31.05.2016. Отже, період за який підлягає стягненню сума середнього заробітку є період з 07.11.2015 по 31.05.2016, тривалістю у 207 днів.

Відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд зазначає, що календарними місяцями, що передують звільненню позивача є вересень та жовтень 2015 року.

Разом з тим, оскільки в календарних місяцях, що передують звільненню позивача (вересень-жовтень 2015 року) останній перебував у відпустці (з 14.09.2015 по 15.10.2015), що підтверджується довідкою ліквідаційної комісії УДАІ ГУ МВС України в Київській області (т.1, а.с. 217), суд при визначенні середньомісячної заробітної плати виходить з виплат, отриманих позивачем за попередні два місяці роботи, тобто за липень і серпень 2015 року.

При цьому суд не погоджується з доводами представника позивача, що обчислювати середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 необхідно виходячи з виплат за квітень і травень 2015 року. Так, представник позивача стверджував, що саме у квітні і травні 2015 року позивач відпрацював два повні місяці, натомість у липні 2015 року ОСОБА_1 перебував у відрядженні в зоні проведення антитерористичної операції.

Однак, суд вважає, що відрядження для проходження служби в іншу область/район не свідчить, що у такий період ОСОБА_1 не працював, тому суд не вбачає підстав для визначення середньоденної заробітної плати виходячи з виплат за квітень і травень 2015 року.

Згідно розрахунку грошового забезпечення, за липень 2015 року позивачу було нараховано 5974,20 грн., за серпень - 4886,84 грн. Грошове забезпечення позивачу було нараховано за 31 робочий день у липні та за 31 робочий день у серпні (т.2, а.с. 75-76). Таким чином, сумарна кількість відпрацьованих днів за липень і серпень складає 62 дні.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить 175,18 грн. [(5974,20+4886,84)/62].

Враховуючи, що відповідач-1 затримав розрахунок з позивачем на 207 днів, середній заробіток за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 36262,26 грн. (175,18 х 207).

Одночасно з цим, суд вважає, що позивач невірно визначив особу, яка у даному випадку зобов'язана виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд зазначає, що позивач проходив службу в УДАІ ГУ МВС України в Київській області.

За змістом пунктів 1.4. Інструкції №499 грошове забезпечення виплачується особам рядового та начальницького складу ОВС, які призначені на штатні посади, зокрема, в управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, їм підпорядкованих органах. Грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Таким чином, обов'язок щодо нарахування та виплати грошового забезпечення позивачу покладено на орган ОВС, в якому він проходив службу, а саме на УДАІ ГУ МВС України в Київській області.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» прийнято рішення про ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ, зокрема тих, що діяли на території Київської області, у тому числі ГУ МВС України в Київській області.

На виконання вказаної постанови, наказом МВС України від 30.11.2015 №1532 вирішено ліквідувати УДАІ ГУ МВС України в Київській області.

Згідно з частиною 2 статті 33 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», юридична особа є такою, що припинилася, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» територіальні органи міністерства припиняються як юридичні особи з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запису про державну реєстрацію їх припинення.

Частиною 9 статті 36 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» встановлено, що дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи в результаті її ліквідації є датою державної реєстрації припинення юридичної особи.

Тобто, доказом ліквідації УДАІ ГУ МВС України в Київській області у даному випадку є виключно відповідний запис у Єдиному державному реєстрі.

Відповідно до інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань УДАІ ГУ МВС України в Київській області з 04.12.2015 року перебуває у стані припинення. Проте на момент розгляду справи запис до Єдиного державного реєстру про припинення юридичної особи УДАІ ГУ МВС України в Київській області (ідентифікаційний код 24521910) - не внесено.

Таким чином, вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з Міністерства внутрішніх справ не ґрунтується на вимогах закону.

Згідно із частиною 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі також зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у ході розгляду справи, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

Застосування різних способів захисту порушеного права позивача повинно відбуватися з урахуванням конкретних обставин справи в кожному окремому випадку.

Звернення за захистом порушеного права у сфері публічно-правових відносин з зазначенням способу, який, на думку суду, не призводить до захисту права, не може бути підставою для відмови в позові, тобто, захисті права, що порушується. Суд, установивши порушення вимог законодавства, має захистити права та охоронювані законом інтереси, самостійно обравши спосіб, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Приймаючи до уваги викладене, зважаючи на ту обставину, що позивач проходив службу в УДАІ ГУ МВС України в Київській області, і саме у зв'язку з бездіяльністю останнього з позивачем не було проведено розрахунку у день звільнення, суд вважає за можливе для повного захисту прав позивача вийти за межі позовних вимог та стягнути на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку при звільненні з УДАІ ГУ МВС України в Київській області.

Щодо вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 та пункту 9 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини 2 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, частина 2 статті 23 якого встановлює, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237 Кодексу законів про працю України. Відповідно до норм цієї статті відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Із наведеного випливає, що обов'язок з відшкодування моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника.

Суд зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зазначені положення викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач лише продублював висновки з судової практики щодо відшкодування моральної шкоди, при цьому не надав будь-яких доказів на підтвердження характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), не вказав з яких саме міркувань виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Стверджуючи про те, що внаслідок затримки розрахунку позивачу було завдано моральну шкоду, останнім не доведено факту наявності будь-яких обставин, що свідчили б про порушення нормальних життєвих зв'язків, невпевненості у майбутньому чи обставин, що свідчили про докладання позивачем додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд бере до уваги, що кошти, які належали позивачу були, виплачені відповідачем-1 у повному обсязі, хоча із затримкою. При цьому суд враховує, що така затримка була обумовлена недостатнім фінансуванням, у зв'язку з великою кількістю звільнених осіб з ОВС внаслідок ліквідації територіальних органів МВС. Тобто така затримка не була наслідком умисних дій відповідача-1 чи результатом неналежного виконання посадовими особами відповідача-1 своїх функціональних обов'язків.

Таким чином суд зазначає, що матеріалами справи не підтверджується, а судом не встановлено наявність причинного зв'язку між бездіяльністю відповідача-1 щодо проведення розрахунку при звільненні та душевними стражданнями, про які стверджує позивач. Суд також враховує, що позивач не надав жодних доказів в обґрунтування розміру заявленої до відшкодування моральної шкоди у сумі 10000,00 грн. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн., задоволенню не підлягають

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, у яких обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачами, як суб'єктами владних повноважень, належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, надано не було.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Згідно із пункту 2 частини 1 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Оскільки кошти у розмірі 36262,26 грн. є санкціями, які стягуються з роботодавця за несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні і не є грошовим утриманням чи заробітною платою, у суду відсутні підстави для звернення стягнення на відповідну суму до негайного виконання.

Питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору судом не вирішується, оскільки позивач відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись статтями 159-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, що полягає у не проведенні 06.11.2015 повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1.

3. Стягнути з Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області (ідентифікаційний код 24521910, місцезнаходження: м. Київ, вул. Ф. Ернеста, буд. 3) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце реєстрації: 08703, АДРЕСА_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 36262,26 грн. (тридцять шість тисяч двісті шістдесят дві грн. 26 коп.).

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя Кушнова А.О.

Судді Горобцова Я.В.

Дудін С.О.