Справа № 805/3919/13-а
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2016-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" червня 2016 р. м. Київ К/800/48235/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Карася О.В., Рибченка А.О.

за участю: секретаря Шевчук П.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянула у відкритому судовому засіданні касаційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та Державної податкової інспекції у місті Краматорську Головного управління Міндоходів Донецької області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 05.06.2013 та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 29.08.2013 у справі №805/3919/13-а за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у місті Краматорську Головного управління Міндоходів Донецької області про скасування податкових повідомлень-рішень.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної Т.М., пояснення представника позивача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 05.06.2013 позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у місті Краматорську Головного управління Міндоходів Донецької області про скасування податкових повідомлень-рішень - задоволено частково. Скасовано податкові повідомлення рішення від 12.11.2012 №/25358/10/17-213 про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 195958, 75грн.; від 12.11.2012 №/25363/10/17-213 про збільшення грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб (найманих працівників) на суму 7605,46грн. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 29.08.2013 постанову Донецького окружного адміністративного суду від 05.06.2013 скасовано в частині задоволення позовних вимог щодо скасування податкового повідомлення-рішення від 12.11.2012 №/25358/10/17-213 про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 195958,75грн. та прийнято в цій частині нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог, в решті - рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 23.09.2013 та Державна податкова інспекція у місті Краматорську Головного управління Міндоходів Донецької області 24.09.2013 звернулись з касаційними скаргами до Вищого адміністративного суду України, який ухвалами від 01.10.2013 та 05.11.2013 прийняв їх до свого провадження.

В касаційній скарзі фізична особа-підприємець ОСОБА_2 просить скасувати постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 29.08.2013 в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо скасування податкового повідомлення-рішення від 12.11.2012 №/25358/10/17-213 про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 195958,75грн., в решті - рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишити в силі.

В обґрунтування своїх вимог фізична особа-підприємець ОСОБА_2 посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті 3, підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7, пункту 9.3, абзацу другого пункту 9.4 статті 9 Закону України «Про податок на додану вартість», пункту 181.1 статті 181, пунктів 183.1, 183.2, 183.10 статті 183, абзацу «а» пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України, частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України.

В касаційній скарзі Державна податкова інспекція у місті Краматорську Головного управління Міндоходів Донецької області просить скасувати постанову Донецького окружного адміністративного суду від 05.06.2013 та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 29.08.2013, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог Державна податкова інспекція у місті Краматорську Головного управління Міндоходів Донецької області посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, зокрема пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, статей 69, 79, 86, 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Перевіривши матеріалами справи наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга відповідача задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Державною податковою інспекцією у місті Краматорську проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2009 по 31.12.2011

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог податкового законодавства, що виявилося у перевищенні граничної суми виручки від реалізації товарів (робіт, послуг); заниження податку з доходів фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності; не утримання та не перерахування до бюджету в повному обсязі податку на доходи фізичних осіб з сум, виплачених у вигляді заробітної плати; включенні до відомостей недостовірних даних про виплачені доходи громадянам ОСОБА_3 та ОСОБА_4; не проведення декларування податкових зобов'язань з податку на додану вартість.

За результатами перевірки Державною податковою інспекцією у місті Краматорську складено акт від 25.06.2012 №1100/17-2- та прийнято з урахування процедури адміністративного оскарження податкові повідомлення-рішення від 12.11.2012 №/25363/10/17-213, яким позивачу визначено грошове зобов'язання з податку на доходи найманих працівників у розмірі 7605,46грн. (5967,07грн. - за основним платежем, 1638,39грн. за штрафними (фінансовими) санкціями);

від 12.11.2012 №/25358/10/17-213, яким позивачу визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 195958,75грн. (156767,00грн. - за основним платежем, 39191,75грн. - за фінансовими санкціями);

від 12.11.2012 №/25363/10/17-213, яким позивачу визначено грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 5654,03грн.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 12.11.2012 №/25363/10/17-213 колегія суддів звертає увагу на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, підставою для прийняття спірного рішення став протокол допиту свідка ОСОБА_3, який працював у позивача та пояснив, що отримував більшу заробітну плату ніж та, що відображалася у звітності та з якої утримувався податок на доходи найманих працівників.

Разом з тим, допитаний в судовому засіданні як свідок ОСОБА_3 пояснив, що його дохід складається не лише із заробітної плати, яку він отримує у ОСОБА_2, а ще і з інших джерел. Тому під час його допиту у якості свідка по кримінальній справі він лише зазначив загальну суму доходу, що отримував щомісячно, без конкретизації сум, отриманих саме від ОСОБА_2

В той же час, податковим органом не надано доказів заниження позивачем податку на доходи найманих працівників, що свідчить про необґрунтованість податкового повідомлення-рішення від 12.11.2012 №/25363/10/17-213.

Щодо податкових повідомлень-рішень від 12.11.2012 №/25358/10/17-213 та від 12.11.2012 №/25363/10/17-213 колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 1 Указу Президента «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується в тому числі для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500000,00грн. Виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), вважається сума фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок та (або) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Отже, реалізація права суб'єкта малого підприємництва на запровадження спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності залежить від виконання останнім установлених вказаним Указом положень.

Згідно зі статтею 5 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємства» в разі порушення вимог, установлених статтею 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення від 12.11.2012 №/25363/10/17-213 суд першої інстанції виходив з того, що виручкою вважається сума коштів, що надійшла на розрахунковий рахунок суб'єкта підприємницької діяльності. При цьому, призначення платежу в даному випадку не є необхідною ознакою.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволені позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення від 12.11.2012 №/25363/10/17-213, а також відмовив у задоволенні позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення 12.11.2012 №/25358/10/17-213 з аналогічних підстав.

Проте, суд касаційної інстанції не може визнати законним і обґрунтованим судове рішення судів попередніх інстанцій.

За посиланнями позивача сума її виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) за 2009 рік не перевищувала 500000,00грн., оскільки на розрахунковий рахунок ПАТ КБ «Приватбанк» кошти у сумі 328000,00грн. вносилися нею особисто з призначенням платежу «поповнення обігових коштів».

В розумінні Указу Президента «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» виручкою є вся сума коштів, що фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок та (або) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

За визначеннями, наведеними у пунктах 1.24, 1.30, 1.35, 1.37 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою; платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку або іншій установі - члену платіжної системи, що його обслуговує, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача; розрахунковий документ - це документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунка платника на рахунок отримувача; розрахунково-касове обслуговування - це послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов'язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами.

Згідно положень пунктів 1.7, 1.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі платіжних вимог стягувачів у разі примусового списання коштів згідно з главою 5 цієї Інструкції. Платники та стягувачі оформляють доручення/розпорядження про списання коштів з рахунків на відповідних бланках розрахункових документів, форма та порядок оформлення яких визначаються цією Інструкцією.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 8 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, не менше ніж у двох примірниках. Реквізит «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «Призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Тобто, кошти, що надходять на розрахунковий рахунок платника єдиного податку саме як поповнення обігових коштів не відносяться до виручки від реалізації товарі (робіт, послуг).

Таким чином, для правильного вирішення справи судам необхідно було перевірити доводи позивача щодо поповнення нею обігових коштів в сумі 328000,00грн.; з'ясувати обставини щодо загального обсягу виручки від реалізації товарі (робіт, послуг) за період, що перевірявся, на підставі належних доказів; встановити чи було допущено перевищення загального обсягу виручки у відповідному періоді.

Крім того, у випадку встановлення перевищення обсягу виручки слід встановити дату здійснення операції, яка зумовила перевищення розміру виручки, визначеного статтею 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємства», з настанням якої пов'язується поширення на платника загальної системи оподаткування; дату здійснення операції, за якою позивачем перевищено граничний обсяг оподатковуваних операцій, встановлений підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону України «Про податок на додану вартість»; податковий період, у якому у позивача виник обов'язок зареєструватись платником податку на додану вартість, оподаткувати поставку товарів (послуг) та сплатити податок до бюджету; перевірити витрати, що враховуються при визначені оподатковуваного доходу платника податку.

Колегія суддів звертає увагу на те, що обов'язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з'ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 7, частин четвертої та п'ятої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

При цьому, відповідно до вимог статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Натомість, судами попередніх інстанцій зазначене залишено поза увагою та не встановлено на підставі належних та допустимих доказів дійсних обставин справи, що і потягло за собою ухвалення судових рішень, які не відповідають статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливлюють встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, повно і всебічно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Керуючись статтями 160, 210, 220, 221, 223, 224, 227, 230, 231, частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Краматорську Головного управління Міндоходів Донецької області залишити без задоволення.

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 05.06.2013 та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 29.08.2013 у справі №805/3919/13-а в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В решті позовних вимог постанову Донецького окружного адміністративного суду від 05.06.2013 та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 29.08.2013 у справі №805/3919/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і в частині залишення судових рішень без змін може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, на підставі та у строки, передбачені статтями 235 - 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: __________________ Т.М. Шипуліна

Судді: __________________ О.В. Карась

__________________ А.О. Рибченко