Справа № 815/2575/16
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2016-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2575/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стефанова С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 96 від 23.05.2016 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі по тексту позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (надалі по тексту - відповідач або ГУ ДМС України в Одеській області), в якому зазначив, що є громадянином ОСОБА_2 Арабської Республіки, проте не може та не бажає користуватися захистом своєї країни з причин ситуації загальнопоширеного насильства. Позивач є мешканцем м. Алеппо, яке є обєктом постійних обстрілів, одним з епіцентрів збройного протистояння. Позивач цілком обґрунтовано побоюється стати жертвою не вибіркового насилля. Війна в країні відбувається з численними порушеннями прав людини, зокрема, мирного населення, тому неможливо підтримувати жодну із сторін конфлікту, у зв'язку з цим позивач не бажає приймати в цьому участь, у зв'язку з чим у 2016 році позивач звернувся до Управління у справах біженців Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте, як вказує позивач, рішенням ГУ ДМС України в Одеській області від 23.05.2016 року № 96 йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи рішення необґрунтованим та незаконним, ОСОБА_1 просить його визнати неправомірним та скасувати, а також зобовязати відповідача прийняти рішення відносно позивача про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач, його представник та представник відповідача у судове засідання зявилися, не заперечували відносно розгляду справи в порядку письмового провадження.

Суд вважає за можливе розглянути справу у порядку письмового провадження, відповідно до вимог ч. 4 ст. 122 КАС України.

Вивчивши матеріали справи, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, судом встановлені наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_3, за національністю араб, за віросповіданням мусульманин-суніт. До України позивач потрапив 06.07.2011 року літаком, легально на підставі національного паспорту.

16.05.2016 року ОСОБА_1, повторно звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 35-37). Своє повторне звернення до органу міграційної служби обґрунтував небажанням приймати участь у військових діях на території ОСОБА_3.

23.05.2016 року за результатами розгляду особової справи заявника № 2016ОD0078 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, через відсутність умов передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 38-39).

Вказаний висновок Управління обґрунтувало, в цілому, тим, що зазначені позивачем обставини при повторному зверненні до органу міграційної служби вже розглядалися Державною міграційною службою України та судовими інстанціями, відповідні рішення вказують на відмову в позитивному ухваленні клопотання особи. Приймаючи до уваги протиріччя між зверненнями до управління в 2012 та 2016 роках, історія переслідування заявника є необґрунтованою та не містить підстав для надання захисту в Україні.

Наказом начальника ГУ ДМС України в Одеській області від 21.03.2016 року № 54 з посиланням на ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 83).

25.03.2016 року позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 84-87).

23.05.2016 року наказом заступника начальника Головного управління ДМС України в Одеській області у відповідності до п. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняте рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 (а.с. 40).

23.05.2016 року позивач отримав повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 204 від 23.05.2016 року (а.с. 41-42).

На думку суду, така відмова є обґрунтованою та ґрунтується на законі з огляду наступного.

Судом встановлено, що 17.05.2012 року позивач звернувся за наданням міжнародного захисту до Головного управління ДМС України в Одеській області. Рішенням ДМС України від 22.04.2013 року № 243-13 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення ОСОБА_1 оскаржив в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2013 року по справі № 815/4452/13-а, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2013 року адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Рішення ДМС України в Одеській області від 22.04.2013 року № 243-13 скасовано. ДМС України зобов'язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 75-85).

На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2013 року, ДМС України було прийнято рішення від 06.03.2014 року № 10 -14 про повторний розгляд заяви позивача. За результатами повторного розгляду заяви, ДМС України вдруге було прийнято рішення від 31.12.2014 року № 782-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення ОСОБА_1 оскаржив в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12.03.2015 року по справі № 815/1021/15 адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Рішення ДМС України в Одеській області від 31.12.2014 року № 782-14 скасовано. ДМС України зобов'язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням інформації по країні походження позивача (а.с. 47-55).

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.07.2015 року по справі № 815/1021/15 апеляційну скаргу ДМС України задоволено. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12.03.2015 року - скасовано. Ухвалено по справі нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 782-14 від 31.12.2014 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням позивачем було подано касаційну скаргу. Ухвалою Вищого адміністративного суду від 05.08.2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2015 року через необґрунтованість касаційної скарги, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки позивач не навів підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального або процесуального права.

Як встановлено судом вище, 23.05.2016 року ОСОБА_1 повторно звернувся з заявою про надання міжнародного захисту в Україні.

Разом з тим, суд погоджується з доводами відповідача, що у поданій повторно заяві про надання міжнародного захисту в Україні ОСОБА_1 відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до своєї країни походження. Позивачем не надано доказів, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі та така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому суд зазначає, що згідно з положенням статті 40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і втрати міжнародного захисту» від 26.06.7013 року № 2013/32/1:11, з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником. Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів, заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватись як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті. При цьому, Директива регламентує, що якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, невідповідно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. В таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.

В своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 в якості причини звернення зазначає побоювання зазнати серйозної шкоди в ОСОБА_3 внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту, що в свою чергу є однією з кваліфікуючих ознак додаткового захисту.

Разом з тим, суд зазначає, що ДМС України приймаючи рішення від 31.12.2014 року № 782-14 про відмову ОСОБА_1 в визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, належним чином проаналізувала вказаний елемент, тому відповідні аргументи позивача не можуть бути прийняті як належні, що підтверджуються постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.07.2015 року по справі № 815/1021/15.

Суд зазначає, що повторна заява позивача не містить умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», які були ретельно проаналізовані під час попереднього звернення та будь-які нововиявлені обставини.

Так, в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні позивач зазначив, що не може повернутись до країни свого громадянського походження через військову ситуацію в країні. У той же час вбачається, що найближчі родичі позивача, а саме: батько, матір, сестра та брат продовжують проживати у м. Алеппо (ОСОБА_3), будь-якої інформації щодо загрози їхньому життю немає.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За змістом ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції, в даному випадку відповідач, приймає рішення про визнання чи відмову у визнанні біженцем за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із абзацом 4 статті 6 вказаного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

На підставі п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватись захистом цієї країни або не бажає користуватись цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

За правилами п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається» від 29 квітня 2004 року, яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як встановлено судом, позивач прибув до України 06.07.2011 року літаком, легально на підставі національного паспорту.

Причиною виїзду з країни громадського походження позивач назвав те, що за час його перебування в Україні, в ОСОБА_3 трапився переворот і позивач вважав, що в звязку з цим, у нього виник ризик для життя через змушування йти до армії служити.

Згідно із позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з частиною 7 статті 7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 23.05.2016 року № 2016OD0078.

Пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначено відмінність економічного мігранта від біженця, а саме якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Судом також вставлено, що 20.06.2011 року позивач оформив візу в м. Бейруті (Ліванська Республіка), а, отже перебував у відносній безпеці за умови побоювання стати жертвою переслідувань у ОСОБА_3, що підтверджується постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.07.2015 року по справі № 815/1021/15.

Суд також бере до уваги той факт, що позивач потрапив до України до настання воєнного конфлікту у ОСОБА_3.

При цьому суд враховує, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.07.2015 року по справі № 815/1021/15 встановлено, що позивач за жодною із конвенційних ознак на батьківщині не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача, що у поданій повторно заяві про надання міжнародного захисту в Україні позивача відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до своєї країни походження. Позивачем не надано доказів, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі та така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що наказ ГУ ДМС в Одеській області № 96 від 23.05.2016 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним.

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що спірне рішення № 96 від 23.05.2016 року прийнято ГУ ДМС в Одеській області в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 11, 72, 86, 159-164 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 96 від 23.05.2016 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги. Якщо апеляційну скаргу не буде подано в строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя С.О. Cтефанов