Справа № 817/3428/15
Суддя: Котік Т.С.
Дата ухвалення: 2016-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Жуковська Л.А.
Суддя-доповідач:Котік Т.С.
УХВАЛА

іменем України

"01" липня 2016 р. Справа № 817/3428/15

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Котік Т.С.

суддів: Жизневської А.В.

Малахової Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Єрикалової О.О.

представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "30" березня 2016 р. у справі за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 до Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги та рішення ,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом та просила визнати нечинними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області форми «Р» № від 01.12.2015 року, рішення № від 01.12.2015 року про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску, визнання нечинною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-042 від 04.11.2015 року зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Ухвалою суду від 26.02.2016 року на підставі заяви позивача (а.с.60) закрито провадження у справі щодо частини позовних вимог про визнання нечинною та скасування вимоги №Ф-042 від 04.11.2015 року.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 30 березня 2016 року відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі фізична особа-підприємець ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду та прийняти нову - про задоволення позову. Зокрема, позивач посилається на те, суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, які надано на спростування обставин, встановлених податковим органом.

Розглянувши справу, перевіривши законність та обгрунтованість судового рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, за результатами документальної планової виїзної перевірки ОСОБА_4 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства, за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року, та правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року, складено акт №199//17-16-17-01 від 04.11.2015 року (а.с.5-30).

Зазначеним актом зафіксовано порушення ОСОБА_4 порушення вимог ст.138, ст.177 Податкового кодексу України, а саме: відображення перекручених даних в деклараціях привело до заниження оподатковуваного доходу за 2014 рік на суму 180132,70 грн. Відповідно до п.164.1, п.164.3 ст.164, п.167.1, п.177.1, п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України донарахована за результатами перевірки сума податку на доходи фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю за 2013 рік становить 28159,47 грн.; порушення п.2 ч.1 ст.7, ч.11 ст.8, п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» донараховано сума єдиного внеску становить 62506,08 грн. за 2013 рік».

Зазначені порушення стали підставою для винесення податковим органом 01.12.2015 року податкового повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов'язання ФОП ОСОБА_4 з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за даним річного декларування на 35199,34 грн., в т.ч. 28159,47 грн. основного платежу та 7039,87 штрафних (фінансових) санкцій (а.с.31) та рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом ДФС або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 6250,61 грн. (а.с.34).

Суд першої інстанції перевіряючи спірні рішення на відповідність вимогам частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України дійшов висновків, що їх прийнято правомірно.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з вказаним висновком, виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 06.02.2014 року позивач подав до податкового органу податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2013 рік, в додатку №5 якої у графі «сума чистого оподатковуваного доходу» зазначено 14483 грн. (а.с.36-38).

Під час перевірки контролюючим органом встановлено, що при перевірці авансових звітів, зданих водіями ФОП ОСОБА_4 під час виконання своїх посадових обов'язків (здійснення перевезення вантажів), витрати згідно з авансовими звітами за період з 01.01.2013 року по 02.10.2013 року становлять 605672,50 грн., а саме: в січні 2013 року - 75140,22 грн., в лютому 2013 року - 62194,85 грн., в березні 2013 року - 49342,24 грн., в квітні 2013 року - 74189,12 грн., в травні 2013 року - 75619,77 грн., в червні 2013 року - 57960,75 грн., в серпні 2013 року - 79942,94 грн., в вересні 2013 року - 51852,80 грн., в жовтні 2013 року - 26674,87 грн.» (ст.9 акту перевірки).

Однак, згідно наданих до перевірки касових ордерів щодо виплати коштів на погашення витрат по авансових звітах зданих працівниками перевіряючими встановлено, що «працівникам виплачено коштів на загальну суму 425539,80 грн., а саме: ВКО від 18.01.2013 року №1 на суму 10000 грн., ВКО від 30.01.2013 року №2 на суму 15000 грн., ВКО від 04.02.2013 року №3 на суму 9000 грн., ВКО від 04.02.2013 року №4 на суму 1000 грн., ВКО від 18.02.2013 року №5 на суму 9946,88 грн., ВКО від 20.02.2013 року №6 на суму 12000 грн., ВКО від 22.02.2013 року №7 на суму 14000 грн., ВКО від 28.02.2013 року №8 на суму 5000 грн., ВКО від 04.03.2013 року №9 на суму 10000 грн., ВКО від 27.03.2013 року №10 на суму 16500,10 грн., ВКО від 02.04.2013 року №11 на суму 10000 грн., ВКО від 12.04.2013 року №12 на суму 12000 грн., ВКО від 19.04.2013 року №13 на суму 11500,05 грн., ВКО від 07.05.2013 року №14 на суму 10000 грн., ВКО від 19.06.2013 року №15 на суму 34965,93 грн., ВКО від 21.06.2013 року №16 на суму 40000 грн., ВКО від 27.06.2013 року №17 на суму 12000 грн., ВКО від 23.07.2013 року №18 на суму 8965,93 грн., ВКО від 27.09.2013 року №19 на суму 15000 грн., ВКО від 01.08.2013 року №20 на суму 11216 грн., ВКО від 14.08.2013 року №21 на суму 5000 грн., ВКО від 28.08.2013 року №22 на суму 5000 грн., ВКО від 03.10.2013 року №23 на суму 1000 грн., ВКО від 11.10.2013 року №24 на суму 3000 грн., ВКО від 25.10.2013 року №25 на суму 789,94 грн., ВКО від 07.11.2013 року №26 на суму 24060,02 грн., ВКО від 07.11.2013 року №27 на суму 8084,76 грн., ВКО від 07.11.2013 року №28 на суму 27855,52 грн., ВКО від 18.01.2013 року №1 на суму 1050 євро (11219,29 грн по курсу НБУ), ВКО від 22.02.2013 року №2 на суму 1300 євро (13701,44 грн. по курсу НБУ), ВКО від 28.02.2013 року №3 на суму 1200 євро (12562,12 грн. по курсу НБУ), ВКО від 12.04.2013 року №5 на суму 1300 євро (13533,11 грн. по курсу НБУ), ВКО від 14.08.2013 року №6 на суму 1400 євро (14871,78 грн. по курсу НБУ)».

Також, перевіркою встановлено, що згідно банківських виписок ФОП ОСОБА_4 на протязі 2013 року знято з розрахункових рахунків готівкових коштів на загальну суму 353 884,73 грн. та 6800 євро.

Отже, є вірними висновки податкового органу та суду про те, що позивачем включено до витрат суму коштів згідно з авансовими звітами, виплата яких не підтверджується первинними документами, тобто фактично не були понесені позивачем у 2013 році, у розмірі 180132,70 грн. (605672,50 грн. - 425539,80 грн.).

Під час розгляду справи, жодних документів, на підтвердження виплати такої суми коштів позивачем ні в ході перевірки, ні в ході розгляду даної справи долучено не було, будь-яких доказів спростування висновків податкового органу щодо таких витрат позивачем не надано.

Судом обгрунтовано відхилено доводи позивача про те, що витрати в сумі 180132,70 грн. не були ним понесені, у зв'язку з чим не були віднесені до витрат, відображених в декларації за 2013 рік, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи в ході судового розгляду. Разом з тим, при розгляді справи в суді першої інстанції представник позивача не зміг пояснити суду різницю сум коштів згідно з авансовими звітами та касовими ордерами виданими на їх погашення у розмірі 180132,70 грн. та на підставі яких первинних документів позивачем було сформовано витрати, вказані у декларації, не надав жодних доказів в обґрунтування своїх тверджень щодо невключення позивачем до витрат у 2013 році спірної суми у розмірі 180132,70 грн.

Окрім того, під час перевірки встановлено та не заперечується позивачем (а.с.84), що станом на 31.12.2014 року кредиторська заборгованість відсутня, а отже, позивачем не доведено, яким чином витрати у розмірі 180132,70 грн. були погашені.

За змістом п.44.7 ст.44 Податкового кодексу України (в редакції на час проведення перевірки) у разі якщо посадова особа контролюючого органу, яка здійснює перевірку, відмовляється з будь-яких причин від врахування документів, наданих платником податків під час проведення перевірки, платник податків має право до закінчення перевірки надіслати листом з повідомленням про вручення та з описом вкладеного або надати безпосередньо до контролюючого органу, який призначив проведення перевірки, копії таких документів (засвідчені печаткою платника податків (за наявності печатки) та підписом платника податків - фізичної особи або посадової особи платника податків - юридичної особи).

Протягом п'яти робочих днів з дня отримання акта перевірки платник податків має право надати до контролюючого органу, що призначив перевірку, документи, які підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності.

Також, відповідно до п. 86.7. ст.87 Податкового кодексу України, у разі незгоди платника податків або його законних представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки, вони мають право подати свої заперечення до контролюючого органу за основним місцем обліку такого платника податків протягом п'яти робочих днів з дня отримання акта (довідки). Такі заперечення розглядаються контролюючим органом протягом п'яти робочих днів, що настають за днем їх отримання (днем завершення перевірки, проведеної у зв'язку з необхідністю з'ясування обставин, що не були досліджені під час перевірки та зазначені у зауваженнях), та платнику податків надсилається відповідь у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень. Платник податку (його уповноважена особа та/або представник) має право брати участь у розгляді заперечень, про що такий платник податку зазначає у запереченнях.

Як вбачається з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_4 скористалася своїм правом та надавала заперечення до акту перевірки від 04.11.2015 №199//17-16-17-01, однак на обгрунтування своїх доводів не надавала жодного документу, який би спростовував висновки податкового органу щодо завищення витрат у розмірі 180132,70 грн. в податковій декларації за 2013 рік.

Посилання позивача на те, що суд першої інстанції від повноважень, визначених ст.11 КАС України ухилився, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки при зверненні до суду першої інстанції, а так само при розгляді справи судом першої інстанції, позивачка не надавала відповідних доказів та не посилалася на їх наявність, а тому, суд першої інстанції на підставі заявлених позовних вимог та наданих доказів прийняв законне та обгрунтоване рішення, надавши оцінку наявним у справі доказам.

За змістом ч.2 ст.195 КАС України суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції може дослідити також докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу.

Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що суд апеляційної інстанції може встановити нові обставини, якщо вони не встановлювалися судом першої інстанції у зв'язку із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Виходячи з приписів зазначеної статті, платник податків не позбавлений права надавати докази на підтвердження заперечень податкового органу, однак лише на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

З огляду на вищезазначене, надання до суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження того, що до витрат, зазначених у декларації за 2013 рік, витрати у розмірі 180 132,70 грн. не включалися не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Окрім того, надані позивачем до суду бухгалтерська довідка та реєстри не підтверджуються бухгалтерським обліком, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивачем як під час перевірки так і під час розгляду справи надавалася лише Книга обліку доходів і витрат в якій відсутні відомості щодо витрат, на які посилається представник позивача в бухгалтерській довідці, наданій суду апеляційної інстанції.

Зокрема, в Книзі обліку доходів і витрат зазначено позивачем доходи та витрати, які включено в декларацію, а саме: 127686,50 грн. амортизації, 569 820,58 витрат на виробництво продукції, 425 539, 00 грн. виплати по авансових звітах та 38 683,00 грн., сума виручки 1144209,00грн., що також не відповідає даним, поданим в декларації за 2013 рік.

Посилання ФОП ОСОБА_4 на те, що вона не мала можливості подати такі документи до суду першої інстанції через неналежне виконання своїх обов"язків представником ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним.

Так, з матеріалів справи вбачається, що заперечення на акт перевірки (19.11.2015 року) та позовну заяву до суду першої інстанції (15.12.2015 року) подавала особисто ФОП ОСОБА_4, однак на підтвердження своїх вимог та заперечень податкового органу жодного документу не надала. Натомість, представник позивача вступив у розгляд справи 26.02.2016 згідно довіреності від 04.02.2016 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 01.12.2015 року, оскільки судом встановлено, що ФОП ОСОБА_4 в порушення вимог пп.138.8.1, п.138.8, п.138.4 ст.138, п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України віднесено до витрат у 2013 році частину витрат по авансових звітах у сумі 180132,70 грн., які не брали участь в оподаткованих операціях звітного періоду та не підтверджуються належними первинними документами, тобто які фактично підприємцем не понесені та не оплачені.

Такі висновки узгоджується з вимогами податкового законодавства. Так, згідно з пп.4.1.27 п. 4.1 ст.4 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п.177.1 та п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

В силу вимог п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Підпунктом 138.1.1 п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Разом з тим, згідно із п.138.8 ст.138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Підпунктом 138.8.1 пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку.

Одночасно, відповідно до п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з п.138.4 ст.138 Податкового кодексу України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Отже, системний аналіз вказаних норм свідчить, що розмір чистого оподатковуваного доходу фізичної особи-підприємця залежить від суми витрат, які мають бути документально підтверджені, пов'язані з провадженням господарської діяльності платника податків, а також відноситися до категорії витрат операційної діяльності згідно із розділом ІІІ Податкового кодексу України.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині визнання нечинним та скасування рішення № від 01.12.2015 року про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року за №2464 (далі - Закон №2464).

Згідно з п.2 ч.1 ст.1 Закону єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п.4. ч.1 ст.4 цього Закону платниками єдиного внеску є зокрема фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

В силу вимог ч.2 ст.6 Закону №2464 платник єдиного внеску зобов'язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Пунктом 2 частини першої статті сьомої Закону №2464 для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Згідно з ч.11 ст.8 Закону №2464 розмір єдиного внеску для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка зазначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

З огляду на вищезазначене, базою нарахування єдиного внеску згідно з Законом №2464 є сума чистого доходу за відповідний рік, оскільки позивачем неправильно визначено у декларації за 2013 рік суму витрат та відповідно суму чистого доходу, то останньому було правомірно донараховано 62506,08 грн. єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог, не містять фактів невірного застосування судом норм матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів не вбачає підстав, визначених ст. 202 КАС України, для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "30" березня 2016 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Т.С. Котік

судді: А.В. Жизневська

Н.М. Малахова

Повний текст cудового рішення виготовлено "02" липня 2016 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 АДРЕСА_1,33022

3- відповідач Державна податкова інспекція у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області вул. Відінська,8,м.Рівне,33023

4 - представнику позивача адвокат Шевчук Віктор Сергійович АДРЕСА_2, 33024 - ,