Справа № 817/174/16
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2016-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 червня 2016 р.Р і в н е 817/174/16
11год. 30хв.

ОСОБА_1 окружний адміністративний суд у складі судді Шарапи В.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_2,

ОСОБА_3

до ОСОБА_1 обласної державної адміністрації
про зобов'язання вчинення певних дій , -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 обласної державної адміністрації про зобов'язання відповідача вчинити дії.

Ухвалою судді від 15.02.2016 року позовну заяву було залишено без руху, позивачам встановлено строк для усунення недоліків до 18.03.2016 року.

Ухвалу судді від 15.02.2016 року позивачами оскаржено в апеляційному порядку. Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 31.03.2016 року ухвалу ОСОБА_1 окружного адміністративного суду від 15.02.2016 року залишено без змін.

У зв'язку з цим, ухвалою судді від 11.04.2016 року позивачам встановлено новий строк для усунення недоліків позовної заяви - до 04.05.2016 року.

19.04.2016 року позивачами надіслано до суду нову позовну заяву, в якій просять зобов'язати відповідача:

І.вирішити по суті усі скарги позивачів, які знаходяться в нього з 1990 року по 2016 рік без вирішення по суті та виконати усі законні прохання позивачів, навести: законний, конституційний лад в Здолбунові, покласти край геноциду, голодоморам, холодоморам, беззаконням, зловживанням;

ІІ.ліквідувати в будинку №29 по вул. Шкільній в місті Здолбунові, Рівненській області, тобто будинку позивачів та біля нього всі протизаконні:

1)(шість) "виробничо-торгових" "фірм" та всі їхні: ел. силові лінії, маг-ні кабеля, дроти, устаткування, аптеки, коробки, шафи, автостоянки;

2)та всі 26 незаконних квартирних автономних, індивідуальних системи опалення в будинку позивачів;

3)незаконну прибудову до квартири №2 (під позивачами);

ІІІ.відновити у будинку позивачів та біля нього:

1)розподільну зелену смугу на вул.Л.Українки;

2)всі дерева, кущі, газони, квітники під лоджією та вікнами позивачів;

3)несучу стіну в кв-рі №2;

4)всю систему центрального опалення в будинку позивачів;

IV.зробити в квартирі позивачів хоч перший за 43 роки капітальний ремонт їхньої квартири та встановити в їх квартирі обов'язково лічильник тепла та перенести ел. лічильник позивачів в квартиру з сходинкової площадки;

V.зробити нарешті реальний капітальний ремонт даху над квартирою позивачів та навісити нові водовідводні жолоби над дахом позивачів;

VІ.виконати рішення Рівненського міського суду по справі №569/22375/13-а (див. виконавчий лист і №01-3-353 від 23.12.2015 року ОСОБА_4 заст.дир. деп.-ту відповідача);

VІІ.нарешті призначити позивачу І пенсію за вислугу років з 10.01.1994 року по 09.08.2001 рік;

VІІІ.зробити правильні перерахунки: 1)середнього заробітку позивачів; 2)та їх трудових пенсій з 2001-2002 років по 2016 рік;

ІХ.згідно: 1)ЗУ "Про зайнятість населення", 2)та доданої довідки від 05.09.1991 року з Ровенського центру "середовища" (за 2 ост. місяці: травень-липень 1991 року) доплатити 5000 грн. позивачу 1 його незаконно недоплачені йому в Здолбунівському РЦЗ зв 1991 рік 2002 рік виплати по безробіттю;

Х.виплатити позивачам 20000 грн. (двадцять тисяч) гривень моральної шкоди за геноцид з 1990 року по 2016 рік;

ХІ.звільнити з роботи:

1)з ОСОБА_1 ОДА,

2)з Здолбунівської РДА (та міськради, ДУ-1, ПФУ, соцзвхисту, ДАІ РОВД) всіх осіб, винних в геноциді проти позивачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач може протягом всього часу судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог, подавши письмову заяву, яка приєднується до справи. До початку судового розгляду справи по суті позивач може змінити підставу або предмет адміністративного позову, подавши письмову заяву, яка приєднується до справи. Заява про зміну позовних вимог повинна відповідати вимогам, які встановлені цим Кодексом для позовних заяв.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги, наведені позивачами у позовній заяві, надісланій до суду 19.04.2016 року, відрізняються від тих, що наведені ними у первинно поданій позовній заяві, суд розцінює її як заяву про зміну предмету та підстав адміністративного позову і вважає за необхідне здійснювати його розгляд і вирішення в межах позовних вимог, заявлених у даній позовній заяві.

Позивачі у судове засідання не прибули, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

На обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що по відношенню до них застосовується владне свавілля, яке призвело до їх геноциду, голодоморів та холодоморів. На численні звернення позивачів державні та правоохоронні органи, на думку позивачів, належним чином не реагують, питання по суті не вирішують. Посилаючись на Конституцію та Закони України, міжнародні нормативні акти, позивачі просять зобов'язати відповідача нарешті вирішити усі ті питання, що порушені позивачами у їх зверненнях та навести законний лад у місті Здолбунові, вчинивши дії, на які вказують позивачі.

Просять позов задовольнити повністю.

Відповідач у судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідачем подано письмові заперечення на адміністративний позов, в яких зазначає, що численні звернення позивачів ОСОБА_1 обласною державною адміністрацією було розглянуто з дотриманням строків і порядку та вирішено по суті. Відповідач вказує, що частина порушених у зверненнях позивачів питань виходить за межі його компетенції. Також відповідач наголошує, що з усіх питань, з приводу яких подавались звернення, проводились перевірки в межах повноважень ОСОБА_1 обласної державної адміністрації.

Просить у задоволенні позову відмовити.

Повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими доказами, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, перебувають у шлюбі, є пенсіонерами та проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а.с. 178-179).

На підтвердження обставин, якими позивачі обґрунтовують свої позовні вимоги, ними надано до суду в якості доказів: лист Здолбунівської районної державної адміністрації від 13.11.2015 року №3-831/15-01/36, надісланий у відповідь на звернення від 30.10.2015 року №Ко-1974/-15; лист КП "Міське будинкоуправління" від 18.06.2012 року №01-5/3-142, надісланий у відповідь на запит Здолбунівської районної державної адміністрації від 06.06.2012 року №02/12-3-493; акт обстеження матеріально-побутових умов від 01.12.2015 року, складений Здолбунівською міською радою; довідки Управління Пенсійного фонду України в Здолбунівському районі №69, №70 від 20.01.2016 року про нараховані позивам пенсії; довідку КП "Міське будинкоуправління" від 30.11.2015 року №2840 про склад сім'ї позивачів; пенсійні посвідчення позивачів; звернення на ім'я голови ОСОБА_1 обласної державної адміністрації від 17.11.2015 року; дублікат виконавчого листа по справі №569/22375/13-а, виданий Рівненським міським судом Рівненської області 04.02.2015 року; лист Департаменту соціального захисту населення ОСОБА_1 обласної державної адміністрації від 23.12.2015 року №01-3-353; довідку про доходи ОСОБА_2 за 05.09.1990 року - 02.07.1991 року; свідоцтва про народження позивачів; довідки про стан здоров'я позивачів (т. 1 а.с. 31-56, 154-159, 178-182).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 року №393/96-ВР, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 року №393/96-ВР, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Частиною 1 статті 5 Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 року №393/96-ВР передбачено, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Статтею 7 Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 року №393/96-ВР визначено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду. Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення. Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями. Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 року №393/96-ВР, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, посадові особи зобов'язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 року №393/96-ВР, органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Частиною 1 статті 19 Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 року №393/96-ВР встановлено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Частиною 1 статті 20 Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 року №393/96-ВР визначено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було подано до ОСОБА_1 обласної державної адміністрації ряд звернень з приводу вирішення питань, в тому числі тих, про які йдеться в позовній заяві. Судом досліджено, що усі звернення позивачів розглянуті відповідачем у строк, визначений законодавством, із дотриманням необхідних вимог щодо процедури розгляду, стосовно кожного звернення приймалося одне з рішень, передбачене Законом України "Про звернення громадян", про що було належним чином повідомлено заявників.

Що стосується тверджень позивачів про залишення відповідачем таких звернень без вирішення по суті, то останні не знаходять підтвердження наявними у матеріалах доказами. У разі наявності у позивачів заперечень з приводу наданих на їх звернення відповідей, останні не позбавлені права оскаржити безпосередньо їх, проте, зазначене не може свідчити про допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо залишення звернень позивачів без розгляду та вирішення по суті.

За наведених обставин, позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача вирішити по суті усі скарги позивачів, які знаходяться в нього з 1990 року по 2016 рік без вирішення по суті та виконати усі законні прохання позивачів, навести: законний, конституційний лад в Здолбунові, покласти край геноциду, голодоморам, холодоморам, беззаконням, зловживанням до задоволення не підлягають, як безпідставні та необґрунтовані.

Стосовно позовних вимог про зобов'язання відповідача ліквідувати в будинку №29 по вул. Шкільній в місті Здолбунові, Рівненській області, тобто будинку позивачів та біля нього всі протизаконні: (шість) "виробничо-торгових" "фірм" та всі їхні: ел. силові лінії, маг-ні кабеля, дроти, устаткування, аптеки, коробки, шафи, автостоянки; та всі 26 незаконних квартирних автономних, індивідуальних системи опалення в будинку позивачів; незаконну прибудову до квартири №2 (під позивачами); відновити у будинку позивачів та біля нього: розподільну зелену смугу на вул. Л.Українки; всі дерева, кущі, газони, квітники під лоджією та вікнами позивачів; несучу стіну в кв-рі №2; всю систему центрального опалення в будинку позивачів; зробити в квартирі позивачів хоч перший за 43 роки капітальний ремонт їхньої квартири та встановити в їх квартирі обов'язково лічильник тепла та перенести ел. лічильник позивачів в квартиру з сходинкової площадки; зробити нарешті реальний капітальний ремонт даху над квартирою позивачів та навісити нові водовідводні жолоби над дахом позивачів; нарешті призначити позивачу І пенсію за вислугу років з 10.01.1994 року по 09.08.2001 рік; зробити правильні перерахунки: 1)середнього заробітку позивачів; 2)та їх трудових пенсій з 2001-2002 років по 2016 рік; згідно: 1)ЗУ "Про зайнятість населення", 2)та доданої довідки від 05.09.1991 року з Ровенського центру "середовища" (за 2 ост. місяці: травень-липень 1991 року) доплатити 5000 грн. позивачу 1 його незаконно недоплачені йому в Здолбунівському РЦЗ зв 1991 рік - 2002 рік виплати по безробіттю, то суд відмовляє у їх задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" від 09.04.1999 року №586-XIV, виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою. Особливості здійснення виконавчої влади у містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України.

Згідно з ст. 2 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" від 09.04.1999 року №586-XIV, місцеві державні адміністрації в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці забезпечують:

1)виконання Конституції, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади вищого рівня;

2)законність і правопорядок, додержання прав і свобод громадян;

3)виконання державних і регіональних програм соціально-економічного та культурного розвитку, програм охорони довкілля, а в місцях компактного проживання корінних народів і національних меншин - також програм їх національно-культурного розвитку;

4)підготовку та виконання відповідних бюджетів;

5)звіт про виконання відповідних бюджетів та програм;

6)взаємодію з органами місцевого самоврядування;

7)реалізацію інших наданих державою, а також делегованих відповідними радами повноважень.

Статтею 13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" від 09.04.1999 року №586-XIV передбачено, що до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань:

1)забезпечення законності, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян;

2)соціально-економічного розвитку відповідних територій;

3)бюджету, фінансів та обліку;

4)управління майном, приватизації, сприяння розвитку підприємництва та здійснення державної регуляторної політики;

5)промисловості, сільського господарства, будівництва, транспорту і зв'язку;

6)науки, освіти, культури, охорони здоров'я, фізкультури і спорту, сім'ї, жінок, молоді та дітей;

7)використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля;

8)зовнішньоекономічної діяльності;

9)оборонної роботи та мобілізаційної підготовки;

10)соціального захисту, зайнятості населення, праці та заробітної плати.

Місцеві державні адміністрації вирішують й інші питання, віднесені законами до їх повноважень.

Статтею 16 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" від 09.04.1999 року №586-XIV визначено, що місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за:

1)збереженням і раціональним використанням державного майна;

2)станом фінансової дисципліни, обліку та звітності, виконанням державних контрактів і зобов'язань перед бюджетом, належним і своєчасним відшкодуванням шкоди, заподіяної державі;

3)використанням та охороною земель, лісів, надр, води, атмосферного повітря, рослинного і тваринного світу та інших природних ресурсів;

4)охороною пам'яток історії та культури, збереженням житлового фонду;

5)додержанням виробниками продукції стандартів, технічних умов та інших вимог, пов'язаних з її якістю та сертифікацією;

6)додержанням санітарних і ветеринарних правил, збиранням, утилізацією і захороненням промислових, побутових та інших відходів, додержанням правил благоустрою;

8)додержанням правил торгівлі, побутового, транспортного, комунального обслуговування, законодавства про захист прав споживачів;

9)додержанням законодавства з питань науки, мови, реклами, освіти, культури, охорони здоров'я, материнства та дитинства, сім'ї, молоді та дітей, соціального захисту населення, фізичної культури і спорту;

10)охороною праці та своєчасною і не нижче визначеного державою мінімального розміру оплатою праці;

11)додержанням громадського порядку, правил технічної експлуатації транспорту та дорожнього руху;

12)додержанням законодавства про державну таємницю та інформацію;

13)додержанням законодавства про Національний архівний фонд та архівні установи;

14)за дотриманням договірних зобов'язань забудовниками, діяльність яких пов'язана із залученням коштів фізичних осіб у будівництво багатоквартирних житлових будинків;

15)виконанням інженерно-технічних заходів цивільного захисту (цивільної оборони) під час будівництва будинків, споруд, розміщення інших господарських об'єктів, інженерних та транспортних комунікацій;

16)станом захисних споруд цивільного захисту (цивільної оборони).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Отже, право на захист є самостійним суб'єктивним правом, яке з'являється в особи лише у момент порушення чи оспорення останнього. Тобто, у порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені лише такі рішення, дія і бездіяльність, які безпосередньо порушують права чи обов'язки для позивача.

У свою чергу, частиною 3 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що відповідачем в адміністративній справі є суб'єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Пунктом 7 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суб'єктом владних повноважень - є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Тому, відповідачем по справі може бути виключно той суб'єкт владних повноважень, який діяв у межах спірних правовідносин на виконання владних управлінських функцій.

Відтак, ОСОБА_1 обласна державна адміністрація в межах спірних правовідносин не виступала суб'єктом владних повноважень у розумінні КАС України, оскільки безпосередньо не здійснювала по відношенню до позивачів владних управлінських функцій і не могла впливати на порушення їх прав, свобод та інтересів.

Стосовно позовних вимог про зобов'язання відповідача виконати рішення Рівненського міського суду по справі №569/22375/13-а (див. виконавчий лист і №01-3-353 від 23.12.2015 року ОСОБА_4 заст.дир. деп.-ту відповідача), то суд зазначає, що у даному виконавчому листі стягувачем зазначено ОСОБА_2, а боржником - Управління праці та соціального захисту Здолбунівської районної державної адміністрації.

Таким чином, на ОСОБА_1 обласну державну адміністрацію, як відповідача по справі, не було покладено обов'язку з виконання даного виконавчого листа, тому остання не може нести наслідків його невиконання, про яке стверджує позивач.

З огляду на це, позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають.

Стосовно позовних вимог про зобов'язання відповідача виплатити позивачам 20000 грн. (двадцять тисяч) гривень моральної шкоди за геноцид з 1990 року по 2016 рік, то суд відмовляє в їх задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1)у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4)у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода відшкодовується у разі, якщо її завдано неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Частиною 1 статті 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Позивачі жодних доказів на підтвердження геноциду з 1990 року по 2016 рік не надали.

Стосовно позовних вимог про зобов'язання відповідача звільнити з роботи: 1) з ОСОБА_1 ОДА, 2) з Здолбунівської РДА (та міськради, ДУ-1, ПФУ, соцзахисту, ДАІ РОВД) всіх осіб, винних в геноциді проти позивачів, то суд відмовляє в їх задоволенні з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 21 Кодексу законів про працю України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Тому, питання щодо укладення, зміни та/або припинення трудового договору повинно вирішуватись виключно між працівником і роботодавцем, а не на вимогу третіх осіб, які не є стороною такого трудового договору.

За наведених обставин, позовні вимоги до задоволення не підлягають. Судові витрати на користь сторін не присуджуються, оскільки позивачі звільнені від їх сплати.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позивачам - ОСОБА_2, ОСОБА_3 у задоволенні адміністративного позову до ОСОБА_1 обласної державної адміністрації про зобов'язання вчинити дії - відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через ОСОБА_1 окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Шарапа В.М.