Справа № 22-а/0690/2549/11
Суддя: Гансецька І. А.
Дата ухвалення: 2011-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Апеляційний суд Житомирської області
Справа № 22-а/0690/2549/11
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2011 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Гансецької І.А.

суддів: Микитюк О.Ю., Товянської О.В.

при секретарі: Сапінській Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Корольовському районі м.Житомира постанову Корольовського районного суду м.Житомира від 23 квітня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Корольовському районі м.Житомира про визнання неправомірними дій та стягнення коштів,-

в с т а н о в и л а :

Позивач звернулась до суду із позовом до управління Пенсійного фонду України в Овруцькому районі Житомирської області. Просила поновити строк звернення до суду, визнати неправомірними дії відповідача по нарахуванню та виплаті підвищення пенсії, як особі, що має статус дитини війни, зобовязати відповідача зробити перерахунок підвищення до пенсії та стягнути заборгованість в сумі 1575,50 грн. за період з 01.01.2008року по 31.03.2009 року.

Постановою Овруцького районного суду Житомирської області від 06.11.2009 року позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії відповідача та стягнуто з управління Пенсійного фонду України в Овруцькому районі на користь позивача підвищення до пенсії за ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за період з 01.05.2008 року по 31.03.2009 року в сумі 936,90 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі управління Пенсійного фонду України в Овруцькому районі Житомирської області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову. Зазначає, що фінансування витрат, повязаних з реалізацією Закону України „Про соціальний захист дітей війни, здійснюється за рахунок Державного бюджету, а кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України.

Також, апелянт посилається на те, що суд безпідставно застосував положення ст. 28 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Розглянувши справу та перевіривши законність і обгрунтованість постанови суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Судом встановлено, що позивач є дитиною війни в розумінні ст. 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» і відповідно до ст. 6 цього ж Закону має право на державну соціальну підтримку у вигляді підвищення до пенсії в розмірі 30 % від

мінімальної пенсії за віком.

Дію статті 6 вказаного Закону було обмежено Законом України „Про Державний бюджет на 2007 рік, а тому виплати пенсії або щомісячного грошового утримання чи державної соціальної допомоги в 2007 році проводились в меншому, ніж передбачено Законом, розмірі.

Рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року №6 рп /2007 визнані такими, що не відповідають Конституції України положення Законів України „Про Державний бюджет на 2007 рік щодо обмеження виплат, передбачених Законом України «Про соціальний захист дітей війни».

Зазначені рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на всій території України та мають преюдиційне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними.

Відповідно до ч.2 ст. 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Доводи апеляційної скарги про те, що Пенсійний фонд не може проводити виплату спірних сум, оскільки такі кошти є бюджетними, та їх не вистачає на фінансування видатків, передбачених ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни", а кошти Пенсійного фонду України не включаються до складу Державного бюджету України, є необгрунтованими.

Відповідно до Положення „Про Пенсійний фонд України", затвердженого Указом Президента України №121/2001 від 01.03.2001 року саме на територіальні управління Пенсійного фонду України покладені такі функції, і питання фінансування цих видатків не є предметом цього спору.

Вихідним критерієм обрахунку доплати до пенсії дітям війни виступає мінімальна пенсія за віком, розмір якої, згідно ст. 28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Будь-яких інших нормативно-правових актів, які б визначали механізм обрахування мінімальної пенсії за віком або встановлювали її розмір, немає. А відтак, положення ч.3 ст. 28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо застосування мінімального розміру пенсії за віком, встановленого частиною 1 цієї статті тільки стосовно визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, не є перешкодою для застосування даної величини для обрахування доплат, передбачених ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни".

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування вище вказаних норм, та відсутності нормативного акту, який регулює механізм розрахунку підвищення пенсій, є безпідставними.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання неправомірними дій відповідача щодо нарахування позивачу надбавки до пенсії за віком як дитині війни в меншому, ніж передбачено законом розмірі та право позивача на надбавку до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком як дитині війни.

Разом з тим, суд першої інстанції, задовольняючи вимоги про стягнення недоплачених коштів, помилково виходив з того, що стягнення у визначеній позивачем грошовій сумі підлягають задоволенню, оскільки такі виплати не були йому нараховані, а суд не може перебирати на себе функцію здійснення перерахунку та нарахування коштів замість органу, якому надані такі повноваження.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що постанова ухвалена із порушенням норм процесуального права, а тому її належить скасувати і ухвалити нову постанову про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205,207, 212 КАС України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Корольовському районі м.Житомира задовольнити частково.

Скасувати постанову Корольовського районного суду м.Житомира від 23 квітня 2009 року в частині стягнення коштів.

Ухвалити в цій частині нову постанову.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Корольовському районі м.Житомира здійснити нарахування та забезпечити виплату ОСОБА_1 доплати до пенсії розмірі 30 % від мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.6 Закону Укураїни «Про соціальний захист дітей війни» за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року з урахуванням фактично отриманих коштів за вказаний період.

В решті вимог позов залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного Суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий:

Судді: