Справа № 2а-0770/2142/11
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року Справа № 876/7145/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Гуляка В.В.,Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Р.І.Ф. паркет ЛТД» на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.03.2014 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Р.І.Ф. паркет ЛТД» до Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Головного управління Міндоходів у Закарпатській області, Головного управління Міндоходів у Закарпатській області та Міністерства доходів і зборів України про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Р.І.Ф. Паркет ЛТД» звернулося з позовними вимогами до Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Головного управління Міндоходів у Закарпатській області (правонаступник Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Закарпатської області), Головного управління Міндоходів у Закарпатській області (правонаступник Державної податкової адміністрації у Закарпатській області) та Міністерства доходів і зборів України (правонаступник Державної податкової адміністрації України), в яких просив скасувати податкові повідомлення-рішення № /0 від 29 грудня 2006 року, № /1 від 07 березня 2007 року та № /3 від 14 червня 2007 року, рішення ДПІ у м. Ужгороді Закарпатської області № 6675/10/250 від 07 березня 2007 року, ДПА у Закарпатській області № 615/10/25-055 від 06 квітня 2007 року та ДПА України № 5736/6/25-0515 від 14 червня 2007 року про результати розгляду скарги платника податків.

Розгляд судової справи здійснювався з 2007 по 2011 роки повністю (Т. 1 а.с. 153-158, а.с. 189-196, а.с. 209-216, а.с. 268-274 ).

За результатами повторного касаційного розгляду, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31 травня 2011 року постанову Господарського суду Закарпатської області від 03 квітня 2008 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 вересня 2008 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (Т. 2 а.с.а.с. 59-63).

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 березня 2014 року у задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Р.І.Ф. паркет ЛТД» до Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Головного управління Міндоходів у Закарпатській області, Головного управління Міндоходів у Закарпатській області та Міністерства доходів і зборів України - відмовлено повністю.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням Товариством з обмеженою відповідальністю «Р.І.Ф. паркет ЛТД» подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити, з підстав зазначених в апеляційній скарзі. Апелянт вважає, що враховуючи ту обставину, що строк платежу за виданим векселем не настав, особливості обігу векселів (шляхом індосаменту), твердження податкового органу, що у вексельному зобов'язанні, яке виникло із векселя оформленого ТзОВ «Р.І.Ф. паркет ЛТД» є відсутній кредитор, не ґрунтується на належних та допустимих доказах. Апелянт просить апеляційну скаргу задовольнити та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Колегією суддів було відхилено повторне клопотання апелянта про відкладення розгляду справи за безпідставністю.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з'явились, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. В силу вимог ч.1ст.41 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 березня 2005 року між ТзОВ «ТПП Промпостачання», як продавцем та позивачем, як покупцем, був укладений договір постачання за № 240305/01, відповідно до якого продавець зобов'язувався передати у власність покупця, а останній зобов'язувався прийняти п'ять деревообробних верстатів та сплатити його вартість на умовах, що визначені цим договором. Загальна вартість товару складає 3 348 840 грн., в тому числі ПДВ - 558 140 грн. (Т. 1 а.с.а.с. 89-91). На обґрунтування вказаної обставини стороною позивача представлено видаткову накладну №11-Ц-122 від 24 березня 2005 року (Т. 1 а.с. 93), податкову накладну № 154 від 24 березня 2005 року (Т. 1 а.с. 92) та акт приймання-передачі № 40 від 24 березня 2005 року (Т. 1 а.с. 94).

При придбанні вказаного вище товару (п'яти деревообробних верстатів) позивач використав вексельну форму розрахунків, а саме видав простий вексель від 16 травня 2005 року на суму 3348840 грн. (Т. 1 а.с. 144).

За результатами податкової перевірки у грудні 2006 року Державною податковою інспекцією у м. Ужгород Закарпатської області було проведено планову перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 27 лютого 2004 року по 30 червня 2006 року.

Досліджуючи період здійснення господарської діяльності позивача в період з 27 лютого 2004 року по 30 червня 2006 року від час здійснення податкової перевірки, податковий орган прийшов до висновку про те, що позивач не включив до валового доходу та до об'єкту оподаткування, як безоплатно отримане від ТзОВ «ТПП Промпостачання» обладнання - п'ять деревообробних верстатів на загальну суму 3 348 840 грн., в т. ч. ПДВ 558 140 грн.. Виданий вексель ТзОВ «ТПП Промпостачання» не прийнято до уваги, з підстав ліквідації ТзОВ «ТПП Промпостачання» та відсутності у останнього на момент ліквідації дебіторської та кредиторської заборгованості, що призвело до порушення позивачем вимог статті 4 пункту 4.1 підпункту 4.1.6 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», що діяв на час виникнення спірних відносин.

На підставі зазначеного акта перевірки ДПІ у м. Ужгороді Закарпатської області прийнято податкове повідомлення-рішення № /0 від 29 грудня 2006 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 997950 грн. (в тому числі 665300 грн. основного платежу та 332650 грн. застосованих штрафних (фінансових) санкцій). За результатами адміністративного оскарження, скарги позивача рішеннями ДПІ у м. Ужгороді Закарпатської області № 6675/10/250 від 07 березня 2007 року, ДПА у Закарпатській області № 615/10/25-055 від 06 квітня 2007 року та ДПА України № 5736/6/25-0515 від 14 червня 2007 року залишено без задоволення. Також прийнято податкові повідомлення-рішення № /1 від 07 березня 2007 року та № /3 від 14 червня 2007 року (Т. 1 а.с.а.с. 67-88).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що з огляду на відсутність оригіналу векселя ( судом першої інстанції досліджувалась вказана обставина шляхом надіслання запитів до Державного архіву Харківської області; до ДПІ у Комінтернівському районі м. Харкова Харківської області ДПС; ПП «Таббіт»; ТзОВ «ТПП Промпостачання»; Основ'янській МДПІ м. Харкова (Т. 2 а.с.а.с. 157-161) та відсутність письмового договору між суб'єктами господарювання, в даному випадку між позивачем та ТзОВ «ТПП Промпостачання» щодо застосування вексельної форми розрахунків, зокрема, по договору поставки від 24 березня 2005 року за № 240305/01, висновки податкового органу щодо порушення позивачем вимог Закону України «Про обіг векселів в Україні» та Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» є обґрунтованими .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважаючи їх обґрунтованими та такими, що відповідають обставинам справи. З врахуванням наведеного, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до преамбули Закону України від 05 квітня 2001 року № 2374-III «Про обіг векселів в Україні» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин; далі по тексту Закон України № 2374-III), цей Закон визначає особливості обігу векселів в Україні, який полягає у видачі переказних та простих векселів, здійсненні операцій з векселями та виконанні вексельних зобов'язань у господарській діяльності, відповідно до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі, з урахуванням застережень, обумовлених додатком II до цієї Конвенції, та відповідно до Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів.

Згідно вимог статті 4 Закону України № 2374-III, видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги. На момент видачі переказного векселя особа, зазначена у векселі як трасат, або векселедавець простого векселя повинні мати перед трасантом та/або особою, якій чи за наказом якої повинен бути здійснений платіж, зобов'язання, сума якого має бути не меншою, ніж сума платежу за векселем. Умова щодо проведення розрахунків із застосуванням векселів обов'язково відображається у відповідному договорі, який укладається в письмовій формі. У разі видачі (передачі) векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов'язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов'язання щодо платежу за векселем.

Відповідно до статті 1 Закону України № 2374-III, законодавство України про обіг векселів складається із Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (далі - Уніфікований закон), з урахуванням застережень, обумовлених додатком II до цієї Конвенції, та із Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів, Закону України «Про цінні папери і фондову біржу», Закону України «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі», Закону України «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі», Закону України «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів», цього Закону та інших прийнятих згідно з ними актів законодавства України.

Для застосування вексельної форми розрахунку обов'язково необхідна наявність письмового договору між суб'єктами господарювання, в даному випадку між позивачем та ТзОВ «ТПП Промпостачання» щодо застосування вексельної форми розрахунків, зокрема, по договору поставки від 24 березня 2005 року за № 240305/01. Вимоги статті 4 Закону України № 2374-III щодо письмової форми договору про вексельну форму розрахунку є спеціальними перед нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України. Вказана угода між сторонами відсутня.

Відповідно до акту приймання - передачі від 16 травня 2005 року директор товариства «Р.І.Ф. паркет ЛТД» передав, а директор товариства «ТПП Промпостачання» прийняв простий вексель № 392 ( номінал векселя - 3 348 840 грн., векселедавець - товариство «Р.І.Ф. паркет ЛТД», дата складання - 16 травня 2005 року, строк платежу - 16 травня 2015 року, що означає, що у вказаному періоді товариство «Р.І.Ф. паркет ЛТД» заплатить проти цього векселя товариству «ТПП Промпостачання» чи за його наказом - 3 348 840 ,00 грн.. 14 червня 2005 року припинено державну реєстрацію товариства «ТПП Промпостачання» шляхом його перетворення у ПП «Табіт». Новостворене підприємство не повідомила позивача про зобов'язання нового кредитора щодо приймання платежів, що засвідчується відсутністю документів відповідного виду таких як: повідомлення боржнику, виставлення вимоги.

Відповідно до пункту 4.1 статі 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валовий дохід - це загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого ( нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі, виключно (морській ) економічній зоні , так і за її межами.

Пунктом 3 статті 205 Господарського кодексу України визначено, що господарське зобов'язання припиняється неможливістю виконання у разі ліквідації суб'єкта господарювання, якщо не допускається правонаступництво за цим зобов'язанням.

Позивачем не доведено, що зобов'язання в частині оплати за поставлений товар перейшли до ПП «Табіт».

Згідно пункту 1.23 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» безоплатно надані товари - це товари, що надаються платником податків, згідно із договорами дарування, іншими договорами, які не передбачають грошової або іншої компенсації вартості таких матеріальних активів чи їх повернення, роботи та послуги, які надаються платнику податків без вимоги про компенсацію їх вартості.

У відповідності до підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», до структури валових доходів включено доходи з інших джерел, у тому числі, але не виключно, у вигляді: сум безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному періоді, вартості товарів (робіт, послуг), безоплатно наданих платнику податку у звітному періоді, крім їх надання неприбутковим організаціям згідно з пунктом 7.11 статті 7 цього Закону та у межах таких операцій між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи, крім визначених випадків.

Вказані обставини доводять факт порушення позивачем вимог Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», що підтверджує правомірність дій податкового органу щодо донарахування податку на прибуток та застосування штрафних санкцій.

Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке не підлягає до скасування.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 41, 195, 196, п.1 ч.1 ст.198, ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Р.І.Ф. паркет ЛТД» залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.03.2014 року у справі № 2а-0770/2142/11 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Н.М. Судова-Хомюк

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль

Повний текст

виготовлено 13.06.2016 року.