Справа № 813/6242/15
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2016-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2016 року Справа № 813/6242/15

17 год. 31 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Кравців О.Р.,

секретар судового засідання Приймак С.І.,

позивач не прибув,

від позивача не прибув,

від відповідача 1 Здинянчин Р.Т.,

від відповідача 2 Здинянчин Р.Т.,

від третьої особи не прибув,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Головного управління Національної поліції у Львівській області, третя особа Личаківський відділ поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, про скасування наказу, поновлення на роботі.

Суть справи.

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі - відповідач 1, ГУ МВС України у Львівській області), Головного управління Національної поліції у Львівській області (відповідач 2, ГУ НП у Львівській області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів Личаківський відділ поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - третя особа, Личаківський відділ поліції), у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ГУ МВС України у Львівській області № 831о/с від 06.11.2015 року "По особовому складу" про звільнення капітана міліції, ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України з 06.11.2015 року на підставі п. 64"г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;

- поновити позивача на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку Личаківського районного відділу ГУ НП у Львівській області.

Позовні вимоги мотивовані тим, що звільнення позивача з органів внутрішніх справ через скорочення штатів є незаконним, оскільки жодного правовстановлюючого документу щодо скорочення штатів в органах внутрішніх справ не існувало і не існує; наказ про звільнення не містить будь-яких посилань на будь-який правовий акт про необхідність проведення скорочення штатів, а також не містить підстав, які б слугували підставою для його видачі; всупереч положенням чинного законодавства відповідач не попереджав позивача за два місяці про можливе звільнення у зв'язку зі скорочення штатів та не пропонував переведення на будь-яку іншу посаду. Вважає, що саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги повністю з підстав викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити. Також, у судовому засіданні позивач наголосив, що в останні дні роботи у Личаківському райвідділі разом з іншими працівниками райвідділу письмово висловив бажання продовжити службу в органах національної поліції, однак на службу у національну поліцію так і не прийнятий.

Представник відповідача 1, ГУ МВС України у Львівській області, у судовому засіданні проти позову заперечив повністю з підстав викладених у письмовому запереченні /а.с.37-39/. Зазначив, що передумовою та законною підставою для звільнення позивача з органів внутрішніх справ, в контексті реформування правоохоронних органів, став наказ Міністерства внутрішніх справ України №1388 від 06.11.2015 року «Про організаційно-штатні питання», яким, зокрема, скорочено всі штатні посади ГУ МВС у Львівській області (в тому числі і посаду позивача) у кількості 7521 одиниця. 100% особового складу було звільнено зі служби. Беручи до уваги відсутність посад та процес припинення юридичних осіб територіальних органів МВС України, на підставі постанови Кабінету Міністрів України №730 від 16.09.2015 року, жодної фактичної можливості подальшого використання на практичні службі саме в міліції капітана міліції ОСОБА_2 у відповідача 1 не було. Позивач відноситься до таких осіб, які не подали рапорту про звільнення у зв'язку з переходом до Національної поліції, що підтверджується довідкою ГУ МВС від 13.01.2016 року №61/32/2-2016. Крім того, немає підстав стверджувати, що органи Національної поліції є правонаступниками органів міліції. Позивач не проходив службу у Національній поліції, а відтак, не може бути поновлений Головним Управлінням НП у Львівській області на посаді. Просив у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача 2, ГУ НП у Львівській області, в судовому засіданні проти позову заперечив повністю з підстав викладених у письмовому запереченні відповідача 1, письмових заперечень проти позову на пропозицію суду не надав. Просив у задоволенні позову відмовити.

Третя особа, Личаківський відділ поліції, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи чи іншого змісту не подавав.

Суд заслухав пояснення позивача, представників сторін, з'ясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги і заперечення та ті, які мають інше значення для вирішення справи, допитав свідків, повно, всебічно та об'єктивно дослідив докази у справі, та -

в с т а н о в и в :

Відповідно до запису у трудовій книжці ОСОБА_2 01.09.1995 року прийнятий на службу в органи внутрішніх справ України /а.с.9/.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 року №1388 «Про організаційно-штатні питання» скорочено всі штатні посади ГУ МВС, зокрема, у Львівській області у кількості 7521 одиниця /а.с.34-36/.

Наказом ГУ МВС у Львівській області від 06.11.2015 року №831о/с відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, капітана міліції ОСОБА_2 (М-086760), оперуповноваженого сектору карного розшуку Личаківського районного відділу ЛМУ ГУМВС, з 06.11.2015 року звільнено у запас за п. 64«г» (через скорочення штатів). Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні та для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби складає 20 років 02 місяці 05 днів, у пільговому обчисленні 25 років 07 місяців 26 дні /а.с.7/.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів, згідно з ч. 2 цієї ж статті, можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів, відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України, поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Сфера трудових відносин всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини врегульована Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Спірні правовідносини врегульовано Законом України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 р. №580-VIІI (далі - Закон № 580-VІІІ) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 р. №114 (далі - Положення №114).

При цьому суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Аналогічна позиція викладена у листі Вищого адміністративного суду України від 26.05.2010 року №753/11/13-10 "Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби".

Відповідно до ст. 1 Закону №580-VІІІ Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VІІІ встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Тобто, працевлаштування працівника в новоутвореній установі не передбачено вказаним Законом як обов'язок роботодавця.

Також, позивач попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу Закону, з приводу чого спору немає.

Крім того, з відомості про ознайомлення особового складу Личаківського РВ ЛМУ ГУМВС та підпорядкованих підрозділів з вимогами Закону України "Про Національну поліцію", вимогами телеграми від 03.09.2015 року№400тм та п. 1 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України, судом встановлено, що ОСОБА_2 попереджений про майбутнє вивільнення /а.с.50-51/.

Також, сторонами не заперечується, що відповідач 1 подав інформацію до територіального органу Державної служби зайнятості України про заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці.

З врахуванням викладеного, суд не бере до уваги покликання позивача на те, що його не повідомлено про майбутнє вивільнення в установленому законом порядку, оскільки повідомлення у порядку передбаченому КЗпП України у даному випадку є факультативним заходом, з врахуванням того, що всі працівники міліції про майбутнє вивільнення повідомлені Законом України "Про Національну поліцію" за 3 місяці.

Разом з тим, приписами п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIІI передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Отже, Законом №580-VІІІ передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

З аналізу вищевказаних норм слід зробити висновок, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за умови виявлення ними відповідного бажання, та у спосіб визначений п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIІI.

Оскільки Закон України від 02.07.2015 р. №580-VIІI "Про Національну поліцію" опубліковано в газеті "Голос України" 06.08.2015 року, 3-х місячний термін для виявлення працівниками міліції бажання проходити службу в поліції сплив 06.11.2015 року.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивач у судовому засіданні пояснив, що в останні дні роботи в Личаківському райвідділі, разом з іншими працівниками райвідділу, писав рапорт про звільнення з органів міліції у зв'язку з бажанням продовжити службу в органах національної поліції та віддав його відповідальній особі, вказавши на свідків, які можуть підтвердити цей факт.

У судовому засіданні допитано в якості свідка заступника начальника кримінальної поліції Личаківського відділу поліції ГУНП у Львівській області ОСОБА_5, який пояснив, що рапорт з проханням продовжити службу до національної поліції писав одночасно з позивачем та іншими працівниками райвідділу, ввечері, в кінці робочого дня. Після цього позивач віддав рапорт йому, а він (свідок) віддав рапорт ОСОБА_2 та інших працівників начальнику відділу кадрів Личаківського райвідділу ОСОБА_6. Пояснив, що пропала лише заява ОСОБА_2 На запитання суду в який саме день листопада написані згадані рапорти та на ім'я кого вони написані свідок відповісти не зміг.

Свідок ОСОБА_7, оперуповноважений Личаківського відділу поліції кримінальної поліції (до цього обіймав посаду оперуповноваженого сектору карного розшуку Личаківського РВ ГУМВС України у Львівській області) пояснив суду, що писав рапорт після обіду, одночасно з позивачем, свідком ОСОБА_5 та усіма підрозділами Личаківського райвідділу на ім'я ОСОБА_8; крім того, можливо у той самий день писав заяву з проханням прийняти на службу до органів національної поліції. Рапорти здавали ОСОБА_5, який всі рапорти віддав ОСОБА_6.

У судовому засіданні допитаний свідок начальник сектору кадрового забезпечення Личаківського відділу поліції ОСОБА_6 (до цього обіймав посаду начальника кадрового забезпечення Личаківського райвідділу), який пояснив, що у райвідділі були створені списки про ознайомлення працівників міліції з майбутнім звільненням; 02.11.2015 року дано вказівку зібратися особовому складу; оперативників карного розшуку збирали після обіду; рапорти писали на ім'я начальника ГУМВС України у Львівській області. ОСОБА_2 писав рапорт 06.11.2015 року і того ж дня свідок особисто відніс рапорти начальнику комплектування Управління кадрового забезпечення ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_9.

Свідок ОСОБА_9, начальник сектору Управління захисту економіки у Львівській області Департаменту захисту економіки НП України (до цього обіймав посаду начальника відділу Управління кадрового забезпечення ГУМВС України у Львівській області), пояснив суду, що не знайомий з позивачем, не має відношення до реєстрації рапортів; ОСОБА_6 йому особисто рапортів не давав, однак такі рапорти надходили через відділ до ГУ МВС, оскільки за їх наявності зараховували до поліції; у його відділі такі рапорти не реєструвалися; 05-06.11.2015 року рапорти приносили масово.

Заперечуючи проти показів свідків представник відповідача надав суду копію журналу реєстрації рапортів ГУМВС України у Львівській області за 06.11.2015 року, у якому зареєстровано надходження рапортів, зокрема, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, однак запису про надходження рапорта ОСОБА_2 немає /а.с.84-100/.

Також, представником відповідача надано суду довідку за підписом члена ліквідаційної комісії ОСОБА_10, згідно з якою шляхом перевірки журналу вхідної кореспонденції та матеріалів архівної особової справи ОСОБА_2 встановлено, що такий не звертався до ГУМВС з рапортом про звільнення з органів внутрішніх справ у зв'язку з переходом до Національної поліції України /а.с.52/.

Крім того, суд бере до уваги відсутність доказів звернення позивача до правоохоронних органів з метою з'ясування причин зникнення його рапорту з 07.11.2015 року і до дня вирішення цієї справи судом, адже про звільнення йому стало відомо не пізніше 13.11.2015 року, коли ним отримано трудову книжку /а.с.49/.

Згідно з ч. 4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

З врахуванням того, що покази свідків є суперечливими, зокрема, свідка ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_9, відсутності будь-яких письмових доказів волевиявлення позивача продовжити службу в органах національної поліції до 06.11.2015 року включно, невжиття позивачем заходів спрямованих на з'ясування обставин зникнення його рапорту, та з врахуванням письмових доказів відповідача щодо того, що позивач не звертався до ГУ МВС з рапортом, суд не бере до уваги покази свідків про написання позивачем рапорту про перехід до органів національної поліції.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, судом встановлено, що ОСОБА_2 не скористався наданим йому Законом №580-VІІІ правом виявити бажання продовжити службу у поліції, тобто в розумінні даного Закону не надав згоди на проходження служби в поліції.

Згідно з п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VІІІ працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Також, позивач покликається на те, що відповідачем 1 в порушення пп. «г» п. 64 Положення №114 не встановлено відсутності можливості подальшого його використання на службі.

Дійсно, відповідно до пп. "г" п. 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Проте, слід зауважити, що постановою Кабінету Міністрів України "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" від 16.09.2015 року №730 ліквідовано як юридичні особи територіальні органи Міністерства внутрішніх справ. ГУ МВС України у Львівській області перебуває в стані припинення.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України №1388 від 06.11.2015 року «Про організаційно-штатні питання» скорочено всі штатні посади, зокрема, ГУ МВС України у Львівській області, у кількості 7521 одиниця /а.с.34-36/.

Одним з видів змін в організації виробництва, праці є ліквідація підприємства, установи, організації. Ліквідація логічно пов'язана із скороченням чисельності і штату працівників. У разі ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується. Ліквідація - це така форма припинення юридичної особи, за якої припиняються її права та обов'язки, тобто вона знімається з реєстрації в усіх фондах та організаціях. Отже, у випадку повної ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується, крім працівників, відносно яких діють обмеження на звільнення, тобто, пряма заборона на звільнення перелічених працівників, обумовлена в Законі.

Стосовно позивача судом не встановлено обмежень, які б перешкоджали відповідачу-1 (при дотриманні встановленої законодавством процедури) приймати рішення про його звільнення через скорочення штатів.

За таких обставин, враховуючи процес ліквідації органів міліції, відсутність належних доказів волевиявлення позивача з приводу проходження служби в поліції, відсутність прямо передбачених обмежень щодо звільнення позивача через скорочення штатів, відповідач 1 не зобов'язаний був розглядати можливість подальшого використання позивача на службі, а відтак, суд не бере до уваги такі покликання позивача.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, згідно з ч. 3 цієї ж статті, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що ГУ МВС України у Львівській області при прийнятті оскаржуваного наказу діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з дотримання критеріїв правомірності рішення передбачених ч. 3 ст. 2 КАС України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача з органів внутрішніх справ. Оскільки ж позовна вимога щодо поновлення на посаді є похідною від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, яку суд вважає необґрунтованою, у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняються від сплати судового збору позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 17-20, 50, 69-72, 86, 94, 136, 138, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

п о с т а н о в и в :

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

2. Судові витрати зі сторін не стягувати.

Постанова може бути оскаржена, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 24.06.2016 року.

Суддя Кравців О.Р.