Справа № 815/1598/16
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2016-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1598/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Самойлюк Г.П.,

суддів: Завальнюка І.В., Стеценка О.О.

при секретарі: Драчук О.С.

сторін:

позивач: ОСОБА_1 Гаусуддін

відповідач: ОСОБА_2 (представник за довіреністю)

перекладач: Хамдард Непа Хабібрахман

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 Гаусуддін до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 19-16 від 17.02.2016р., зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

На підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 22 червня 2016 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 Гаусуддін до Державної міграційної служби України, в якому позивач просить:

визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 19-16 від 17.02.2016р., яким ОСОБА_1 Гаусуддін було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобовязати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, на думку позивача, є неправомірним та необґрунтованим з тих підстав, що країною походження позивача є ОСОБА_3, до моменту виїзду з країни громадянської належності позивач проживав у провінції Баглан, а причиною виїзду з країни походження стали погрози з боку родичів загиблої особи у співучасті у вбивстві якого останні звинувачували позивача. За твердженням позивача, наразі він не може повернутися на Батьківщину, оскільки до теперішнього часу в ОСОБА_3 зберігається загроза його життю та безпеці, в країні громадянської належності ОСОБА_1 Гаусуддін може зіткнутися з нелюдським або таким, що принижує гідність, поводженням або покаранням. При цьому позивач також посилається на інформацію по країні походження. Позивач в обґрунтування своєї правової позиції вказав, що згідно п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового захисту» він підпадає під визначення біженця, та має підстави для визнання його біженцем. При цьому, позивач вважає неправомірним та просить скасувати рішення Державної міграційної служби № 19-16 від 17.02.2016р., оскільки останнє, на його думку, прийнято без урахування та дослідження всіх обставин, в тому числі інформації щодо країни громадянської належності.

Відповідач надав до суду письмові заперечення проти адміністративного позову, в яких просив суд відмовити в задоволенні адміністративного позову з огляду на те, що у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які визначені п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Також відповідач зазначає, що підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Так, під час розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків у країні походження його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками. Аналіз особової справи заявника вказує на відсутність у нього намірів повернення до країни громадянського походження через бажання потрапити до більш фінансово стабільної країни з метою покращення життєвих умов. Подана позивачем історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а отримана від останнього інформація щодо причин виїзду з країни походження є суперечливою, що суттєво вплинуло на прийняття відповідачем оскаржуваного рішення. При цьому міграційною службою не приймається до уваги наведена позивачем історія, оскільки виявлено розбіжності у наданій інформації під час першого та другого звернення, що разом з відсутністю жодних матеріальних доказів та заплутаністю пояснень позивача дозволяє вважати клопотання очевидно необґрунтованим (а.с. 66-71).

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених в адміністративному позові.

Представник відповідача у судовому засіданні, посилаючись на обставини, викладені у запереченнях проти адміністративного позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд,-

ВСТАНОВИВ:

10.06.2013 р. ОСОБА_1 Гаусуддін звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні (а.с. 91-94).

09.09.2013 р. за результатами розгляду особової справи позивача (№ 2013ОД0245) Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства посадовими особами Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області зроблено висновок про доцільність прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 Гаусуддін біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.110-111).

09.09.2013 р. наказом Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №88 відповідно до ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції управління по роботі з іноземцями та біженцями Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 Гаусуддін (а.с.112).

10.12.2015 р. за результатами розгляду особової справи позивача (№ 2013ОД0245) Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_1 Гаусуддін у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту через відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Так, зокрема, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження, посадові особи Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області дійшли висновку про підтвердження відсутності умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні, в звязку з відсутністю доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину (а.с. 125-133).

Рішенням Державної міграційної служби України № 19-16 від 17.02.2016р., з посиланням на ст. 10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту на підставі всебічного вивчення усіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 Гаусуддін біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області встановлено, що стосовно заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, в звязку з чим відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 84).

29.03.2016 р. позивач отримав повідомлення, видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 97 від 12.03.2016 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 81).

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України № 97 від 12.03.2016 р. ОСОБА_1 Гаусуддін звернувся до суду з метою його оскарження.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 Гаусуддін, ІНФОРМАЦІЯ_1, стать чоловіча, адреса проживання на період вибуття - ОСОБА_3, пров. Баглан, м. Пулхумбрі, вул. Саре Амом, є громадянином ОСОБА_3, за національністю - таджик, віросповідання іслам (суніт); рідна мова дарі, володіє російською; неодружений; навчався у школі «Хатумул Амбійо» у м. Пулхумбрі в ОСОБА_3 та закінчив 11 класів. Щодо працевлаштування протягом останніх 10 років позивач вказав, що займався ремонтом мотоциклів протягом 2001-2008рр. та був особистим охоронцем заступника мера м. Пулхумбрі протягом 2008-2010рр. На теперішній час на території України працює на промисловому ринку « 7 кілометр» у м. Одесі. Позивач та члени його сімї не були членами жодних політичних, молодіжних, громадських, військових чи інших організацій (а.с. 95-99).

Як вбачається з анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 Гаусуддін, зареєстрованої 19.08.2013р. (справа № 2013ОД0245, реєстраційний номер заяви 172), позивач вибув з країни постійного проживання у 2010 році авіарейсом м.Кабул (ОСОБА_3) - м.Москва (Російська Федерація), де знаходився протягом тижня. У середині серпня 2010 року позивач перетнув кордон України нелегально.

Крім того, суд зазначає, що позивач вже звертався за наданням статусу біженця в Україні у 2010 році. Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій №52-11 від 02.02.2011р., з посиланням на абзац 2 ст.1 Закону України Про біженців висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у наданні статусу біженця (а.с. 147). ОСОБА_1 Гаусуддін оскаржив вказане рішення у судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16.01.2012 р. у справі № 2а/1570/4474/2011 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 Гаусуддін до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання нечинним рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій 02.02.2011року №52-11 та зобовязання Державний комітет України у справах національностей та релігій надати ОСОБА_1 Гаусуддін статус біженця в Україні відмовлено повністю. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.02.2013р. у справі № 2а/1570/4474/2011 апеляційну скаргу ОСОБА_1 Гаусуддін залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 січня 2012 року - без змін. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23.05.2013р. К/800/17439/13 касаційну скаргу ОСОБА_1 Гаусуддін на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 січня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.02.2013р. у справі за позовом ОСОБА_1 Гаусуддін до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення нечинним та зобовязання надати статус біженця повернуто особі, яка її подала (а.с. 134).

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту .

Виходячи із змісту ч.5 ст.10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_4 України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_4 України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України № 1185-XIV від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16 березня 2012 року "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25 червня 2009 року Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 20 червня 2011 року, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до ч.2 ст.72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути належним доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на Батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з ОСОБА_3, позивач не надав, та пояснень, що заслуговують на увагу, не навів.

Згідно з ч.11 ст. 9 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, судова колегія вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_4 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності. Навпаки двічі звертаючись за захистом в Україні позивач надавав суперечливу інформацію.

Так, дослідивши особову справу позивача разом з інформацією, наданою під час анкетування та при проведенні інтерв'ю під час першого та другого звернення за захистом в Україні, можна дійти висновку, що твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця є необґрунтованими.

Так, причиною неможливості повернення на Батьківщину позивач зазначає, що він був особистим охоронцем заступника мера м. Пулхумбрі на ім'я Люка (Лока). Зазначена особа намагалася забрати якісь документи в іншої людини, за неперевіреною інформацією, вказану людину було вбито. Після вказаного випадку Люк зник, однак родичі загиблої особи почали виявляти намір здійснити розправу з позивачем, що змусило останнього виїхати з ОСОБА_3. Позивач вважає, що не може добровільно повернутись до ОСОБА_3 через побоювання зазнати розправи з боку родичів загиблої людини.

Дослідивши наявні матеріали (заяви, анкети, протоколи співбесіди та матеріали особової справи тощо), суд погоджується з висновком міграційного органу про сумнівність розповіді позивача, зокрема, з огляду на наступне.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо місця працевлаштування іноземця та його відношення до керівництва м. Пулхумбрі. Зазначений факт є сумнівним, враховуючи попередні місця роботи позивача (різноробочий на території Ірану, реалізатор у Пакистані та майстер з ремонту мотоциклів у ОСОБА_3). Крім того, позивач не зміг назвати повне ім'я власного керівника (під час першого звернення називав його «Лока», під час повторного звернення стверджував, що його ім'я «Люка», не знав повних установчих даних другого охоронця, тобто свого напарника. Під час першого звернення до міграційного органу надано історію, яка містить відмінності. Так, з протоколу співбесіди від 24.09.2010 р. вбачається, що загиблою особою був працівник відділу освіти (а.с. 168). Під час повторного звернення заявник не зміг назвати цієї особи (протокол співбесіди від 09.09.2013 р.) (а.с.173). Під час повторного звернення іноземець також не надав жодної інформації про допити з боку правоохоронних структур, хоча під час першого звернення повідомив, що його викликали до поліції.

У заяві про визнання біженцем під час повторного звернення позивач зазначив, його керівник командир Люка вбив людину, саме його люди приходили до будинку позивача та розшукували останнього (а.с. 91 ). Однак, під час анкетування позивачем зазначено, що позивача розшукували родичі загиблої особи (а.с. 98).

Суд не приймає до уваги посилання позивача як на підставу для задоволення позову на обставини, які він виклав у позовній заяві, у зв'язку з тим, що зазначені ним обставини щодо підстав виїзду з країни походження є сумнівними, а з аналізу особової справи та свідчень позивача встановлено, що будь-яких погроз, пов'язаних з расою, віросповіданням, національністю, громадянством (підданством), належністю до певної соціальної групи або політичних переконань позивач взагалі не отримував. Крім того, матеріалами справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Суд вважає безпідставним посилання позивача на ситуацію в країні походження, оскільки в даному випадку судом не вирішується питання про видворення іноземця, а надається оцінка рішенню органу міграційної служби, яким позивачу відмовлено позивачу у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, яке з огляду на відсутність мінімальних стандартів для кваліфікації заявника як біженця або як особи, що потребує міжнародного захисту, судом оцінюється як обґрунтоване.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Судом встановлено та зазначено відповідачем під час анкетування, що останній до прибуття в Україну з наміром бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебував на території Російської Федерації, що ратифікувала Конвенцію про статус біженців 1951 року і Протокол щодо статусу біженців 1967 року та має національне законодавство, яким врегульовано порядок надання притулку та набуття статусу біженця.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово зазначав, що виїхав з країни свого громадянського походження до Російської Федерації (м. Москва), на території якої знаходився протягом тижня, однак за наданням міжнародного захисту не звертався. Вказаний факт підтверджує, що причиною виїзду позивача із ОСОБА_3 було не побоювання зазнати переслідувань, а пошук кращих умов життя.

Таким чином, зазначені розбіжності разом із загальною поверхнево наданою інформацією вказують лише на неправдоподібність тверджень позивача, у зв'язку з чим вїзд позивача на територію України в такому випадку не може бути розглянутий з позиції існування підстав для отримання захисту.

Враховуючи встановлені вище обставини, суд приходить до висновку, що надані позивачем відомості, можливо визнати очевидно неправдивими та такими, що не можуть бути розглянуті в площині надання заявникові міжнародного захисту в Україні.

Враховуючи відсутність жодних доказів чи підтверджень будь-яких переслідувань та непослідовність наданої інформації разом із неправдоподібністю більшості ключових елементів тверджень позивача, суд погоджується з висновком міграційного органу, що вказані обставини дозволяють вважати заяву іноземця такою, що не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Вищезазначені позивачем обставини, на думку суду, лише підтверджують те, що особа не потребує міжнародного захисту, як біженець у відповідності до Конвенції 1951 року.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що виїзд позивача з країни громадського походження свідчить в більшій мірі про економічну та соціальну складову виїзду з ОСОБА_3, аніж про обґрунтованість його побоювань стати жертвою переслідувань на Батьківщині.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Таким чином, суд вважає, що під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить конкретних відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що на теперішній час ніяких погроз з боку органів державної влади в країні його громадянської належності для позивача не існує, проте останній бажає стабільно жити в Україні, у зв'язку із чим фактично і покинув країну походження, цілеспрямовано вирушивши до України. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця (як то переслідування, наявність небезпеки для життя в ОСОБА_3), що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін не бажає відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою внаслідок таких побоювань. Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, така особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Водночас, як встановлено судом, позивач є громадянином ОСОБА_3, з країни громадянської належності вибув легально на підставі національного паспорта та візи. Останній користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання ним паспорта, візи, легального перетину кордону. Зазначене свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач вказав, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурах та критеріях визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

На підставі зазначеного, суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що у дійсності основною метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, у зв'язку з бажанням потрапити до економічно-стабільної країни, покращити життєві умови. Однак, ця умова не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, у зв'язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України, яким ОСОБА_1 Гаусуддін відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним. Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що рішення № 19-16 від 17.02.2016р. прийнято Державною міграційною службою України в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71, 86, 159-164, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 Гаусуддін до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 19-16 від 17.02.2016р., зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 24.06.2016р.

Головуючий суддя: Г.П. Самойлюк

Суддя І.В. Завальнюк

Суддя О.О. Стеценко

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 Гаусуддін до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 19-16 від 17.02.2016р., зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - відмовити повністю.

24 червня 2016 року.