Справа № 826/26183/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2016-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 червня 2016 року № 826/26183/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., суддів Данилишина В.М., Келеберди В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, третя особа: Міжрегіональне головне управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі також - позивач) з позовною заявою до Державної фіскальної служби України (надалі - відповідач), третя особа: Міжрегіональне головне управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників, в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України у зв'язку із відмовою у проведенні службового розслідування щодо дотримання вимог (процедури) діючого законодавства України при звільненні позивача «з посади та податкової міліції у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік)» згідно наказу Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників від 24.10.2014 № 387-о;

- зобов'язати відповідача вчинити дії по проведенню службового розслідування з метою вирішення таких питань:

- наявність документального підтвердження повноважень Голови комісії з реорганізації Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників повноваження на звільнення зі служби осіб рядового і начальницького складу податкової міліції, зокрема у період звільнення позивача зі служби;

- чи було дотримано вимоги Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 р. №563 під час звільнення позивача?

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідь Державної фіскальної служби України від 26.10.2015 №9876/к/99-99-04-04-01-14, надана за результатами розгляду заяви позивача про проведення службового розслідування, є необґрунтованою та неправомірною відмовою у здійсненні службового розслідування і підлягає оскарженню в судовому порядку, з огляду про що позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позову заперечував з мотивів необґрунтованості за безпідставності.

Поряд з цим, представник відповідача звертав увагу суду на те, що питання щодо проведення службового розслідування є правом, а не обов'язком керівника органу державної влади, що знову таки свідчить про необґрунтованість позовних вимог.

Представник третьої особи стверджував проте, що ОСОБА_1 був звільнений з посади 24.10.2014 року, а тому не є особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у зв'язку з чим його вимога не може бути підставою для проведення службового розслідування.

В судовому засіданні за згодою сторін ухвалено про продовження вирішення справи у письмовому провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з огляду про наступне.

Фактичні обставини справи свідчать, що наказом Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників від 24.10.2014 №387-0 «Про звільнення полковника податкової міліції ОСОБА_1, позивача звільнено з посади та податкової міліції, з підстав передбачених Законом України від 16.09.2014 №1682-VII «Про очищення влади», з зарахуванням його у запас Збройних Сил України.

Не погоджуючись із правомірністю звільнення з посади, позивач звернувся до відповідача2 з заявою від 30.09.2015 про проведення службової перевірки/розслідування щодо дотримання вимог діючого законодавства України при звільненні ОСОБА_1, з підстав, вказаних у наказі №387-о від 24.10.2014.

Згідно листа від 26.10.2015 №9876/к/99-99-04-04-01-14 позивача повідомлено проте, що оскільки наказ Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників від 24.10.2014 № 387 - 0 «Про звільнення полковника податкової міліції ОСОБА_1В.». на сьогодні є предметом дослідження суду, висновки щодо правомірності дій під час його видання буде містити відповідне рішення суду.

Категорична незгода з обґрунтованістю таких доводів відповідача обумовила звернення позивача з даним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вирішуючи спір по суті суд виходив із наступного.

Предметом судового розгляду в даній адміністративній справі, є, зокрема, визначення питання щодо наявності бездіяльності відповідача щодо розгляду заяви позивача про проведення службової перевірки/розслідування щодо дотримання вимог діючого законодавства України при звільненні ОСОБА_1 Завданням адміністративного суду є перевірка правомірності (легальності) дій відповідача при розгляді відповідної заяви позивача з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

«На підставі» означає, що суб'єкт владних повноважень: 1) повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб'єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Разом з тим, під бездіяльністю суб'єкта владних повноважень суд розглядає як пасивну поведінку суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, та інтересів фізичних та юридичних осіб.

Матеріали справи свідчать, що до моменту звільнення позивач перебував на державній службі.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу» (далі - Закон № 3723-XII) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Він визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Таким чином, правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом, який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу та визначає особливості правового регулювання у цій сфері, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовуються лише у випадку не урегульованості або неповної урегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.

Статтею 9 Закону №3723-XII визначено, що регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Так, підстави для припинення державної служби станом на момент виникнення спірних правовідносин встановлені Розділом VI «Припинення державної служби» Закону №3723-XII (ст. 30).

Однак, як вбачається із матеріалів справи, позивача звільнено з посади відповідно до підпункту 1 пункту 2 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682-VII та пункту 62 підпункту «а» Положення, про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114.

При цьому, при зверненні ОСОБА_1 з заявою від 30.09.2015 про проведення службової перевірки/розслідування щодо дотримання вимог діючого законодавства України при звільненні, позивач виходив з положень п. 10 ст. 11 Закону України «Про державну службу» та п. 1, 2 Порядку проведення службового розслідування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 №950.

Однак, суд звертає увагу на те, що Пунктом 1 Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 p. № 950 (надалі також - Порядок №950), передбачено, що відповідно до цього Порядку стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може бути проведено службове розслідування:

- у разі невиконання або неналежного виконання ними службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду громадянинові, державі, підприємству, установі, організації чи об'єднанню громадян;

- у разі недодержання ними законодавства про державну службу, службу в органах місцевого самоврядування, антикорупційного законодавства;

- на вимогу особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з метою зняття безпідставних, на її думку, звинувачень або підозри;

- з метою виявлення причин та умов, що призвели до вчинення корупційного або пов'язаного з корупцією правопорушення чи невиконання вимог Закону України «Про запобігання корупції» в інший спосіб, за поданням спеціально уповноваженого суб'єкта у сфері протидії корупції або приписом Національного агентства з питань запобігання корупції за рішенням керівника органу, в якому працює особа, яка вчинила таке правопорушення.

Поряд з цим, відповідно до пункту 2 Порядку №950 рішення про проведення службового розслідування приймається вищими посадовими особами України, Першим віце-прем'єр-міністром України, керівником органу державної влади (посадовою особою), що призначив на посаду особу, уповноважену на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої планується проводитися службове розслідування, керівником органу, в якому працює зазначена особа.

З системного аналізу приписів Порядку №950 слідує, що вирішення питання щодо доцільності призначення службове розслідування належить до дискреційного права керівнику органу, в якому працює зазначена особа, а не обов'язку.

Більш того, як було встановлено в ході судового розгляду справи, та не спростовано сторонами, позивача звільнено не з підстав, визначених Законом України «Про державну службу», а з підстав, визначених Законом України «Про очищення влади».

В розрізі вказаного, суд акцентує увагу на тому, що механізм проведення перевірки достовірності відомостей, що подаються посадовими і службовими особами органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також особами, які претендують на зайняття відповідних посад, щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади» регламентовано приписами Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 р. №563 (надалі також - Порядок №563).

Таким чином, з огляду на підставу звільнення позивача з посади, до спірних правовідносин застосовуються приписи Закону України «Про очищення влади» та Порядку №563 як спеціальних законодавчих актів.

Відтак, у межах даного спору малось проводитись не службове розслідування, а перевірка достовірності відомостей, що подаються посадовими і службовими особами органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також особами, які претендують на зайняття відповідних посад, щодо застосування заборон, визначена Законом України «Про очищення влади».

Зважаючи на вищевикладене, враховуючи також факт надання позивачеві відповіді на заяву від 30.09.2015 про проведення службової перевірки/розслідування щодо дотримання вимог діючого законодавства України при звільненні ОСОБА_1, суд прийшов до висновку про відсутність у межах спірних правовідносин бездіяльності відповідача.

Позовна вимога про зобов'язання відповідача вчинити дії по проведенню службового розслідування з метою вирішення таких питань, задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Так, оскільки відповідно до приписів Порядку №950, повноваження щодо призначення службового розслідування належить до виключної компетенції керівника органу, в якому працює зазначена особа, а отже і не може бути предметом судового розгляду у адміністративному суді.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Згідно ч.4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Як встановлено частиною 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163, 167 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.А. Качур

Судді В.І. Келеберда

В.М. Данилишин