Справа № 726/538/16-а
Суддя: Асташев С. А.
Дата ухвалення: 2016-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/538/16-а
Провадження №2-а/726/3/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2016 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівців у складі головуючого судді: Асташев С. А. при секретарі Голик В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання неправомірними дій та зобовязання провести поновлення виплати раніше призначеної пенсії,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання неправомірними дій та зобовязання провести поновлення виплати раніше призначеної пенсії до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Позивач посилається на те, що станом на 2016 рік постійним місцем його проживання є США. Зазначає, що 25.02.2016 року його представник звернувся до відповідача з письмовою заявою про поновлення виплати соціальної пенсії на дитину інваліда з дитинства, яка була призначена 23.09.2004 року і виплачувалася йому по 28.02.2009 року, тобто до його виїзду на постійне місце проживання до США. Однак, листом від 19.03.2016 № 3331/10 було повідомлено, що громадянам України, які отримали дозвіл на постійне місце проживання до держав, з якими не укладено міжнародних договорів в галузі пенсійного забезпечення, пенсія в Україні не призначається. Вказує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України по питанню поновлення виплати раніше призначеної пенсії громадянам, які постійно проживають закордоном, викладеній в постанові ВСУ від 12.05.2015 року по справі № 21-180а15, зазначено, що колегія суддів Судової палати в адміністративних справах ВСУ дійшла висновку, що з дня набрання чинності Рішення № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49 та 2-го речення ст. 51 Закону України «Про загально обов'язкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. Зазначає, що з цього часу Пенсійний фонд України має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали постійне місце проживання за кордон.

На основі зазначеного, просить, прийняти постанову про визнання дій відповідача, виражених у відмові поновити виплату раніше призначеної пенсії позивачу неправомірними, з одночасним зобов'язанням Управління Пенсійного фонду України в м. Чернівцях поновити виплату раніше призначену пенсію позивачу, починаючи 07 жовтня 2009 року, з урахуванням усіх перерахунків та індексації пенсії, відповідно до ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

В судове засідання представник позивача не з'явився проте подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав та подав письмові заперечення, в яких зазначає, що посилання позивача на рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009, є безпідставними, оскільки дане рішення поширюється на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009, а відповідно до наданих позивачем документів до суду позивач виїхав на постійне місце проживання за кордон до 07.10.2009 року. При цьому, міжнародного договору, який би регулював подальший порядок виплати пенсії, між Україною та США не укладено, механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів в галузі пенсійного забезпечення, чинним законодавством не визначено. Зазначає, що позивач не надав суду жодних доказів того, що строки звернення до суду пропущено з поважних причин, а отже, даний адміністративний позов слід розглядати в межах строків звернення до суду за нормами ст.ст. 99 та 100 КАС України. На основі зазначеного, просять, відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити.

Відповідно до ст. 8 КАС України при вирішенні справи суд має керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Крім того, згідно із ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України та перебуває на консульському обліку, що підтверджується ксерокопією закордонного паспорта позивача, а станом на 2016 рік постійним місцем проживання позивача є США, про що також є відповідна відмітка у паспорті позивача.

Крім того, судом також встановлено і не заперечується відповідачем, що позивач перебував на пенсійному обліку, як одержувач соціальної пенсії на дитину інваліда з дитинства відповідно до ЗУ « Про пенсійне забезпечення» з 23.09.2004 року по 28.02.2009 року.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, представник позивача з метою поновлення виплати раніше призначеної пенсії, 25.02.2016 року звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати соціальної пенсії.

Судом встановлено, що листом від 19.03.2016 року № 3331/10 управління Пенсійного фонду України в м. Чернівцях позивачу ОСОБА_1 було повідомлено, що громадянам України, які отримали дозвіл на постійне місце проживання до держав, з якими не укладено міжнародних договорів в галузі пенсійного забезпечення, пенсія в Україні не призначається, однак рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року дані положення були визнані неконституційними, разом з тим механізм реалізації рішення Конституційного суду України на даний час відсутній.

Так, питання виплати пенсії особам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регламентується Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до вимог ст. 49 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється, зокрема на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Крім того, згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед відїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Зокрема, як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Крім того, після прийняття Конституційним Судом України рішення від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято.

Таким чином, з прийняттям рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року виключена така підстава для припинення пенсійних виплат, як проживання пенсіонера за кордоном, що є підставою для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсій незалежно від місця його постійного проживання і саме з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням Рішення КСУ щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону.

Аналогічна позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 12.05.2015 року у справі №21-180а15.

За таких обставин, суд враховуючи вищевказане, приходить до висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу відповідач має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Крім того, також слід зазначити, що органи державної влади повинні керуватися нормами Конституції та законів України і не можуть порушувати норми статті 22 Конституції України, які є нормами прямої дії.

При цьому, правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на виплату пенсії, основані на принципі юридичної визначеності, що не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, тому суд вважає безпідставним посилання відповідача на відсутність механізму для призначення пенсій громадянам, які проживають за межами України.

Зокрема, ст. 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Стаття 24 Конституції України визначає, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишити будь-яку країну, включаючи свою власну.

Також, слід зазначити, що згідно із ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України або підставою для їх обмеження.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір місця свого проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Таким чином позивач, як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватись усіма своїми конституційними правами, у тому числі і на пенсійне забезпечення, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання громадянина України.

За таких обставин, є безпідставними з огляду на вищевказане, доводи відповідача про те, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, та проживають у країнах, з якими не укладено міжнародних договорів в галузі пенсійного забезпечення, поновлення виплати пенсії не проводиться.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області не довело правомірності своїх дій, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню та відповідач відповідно до наданих йому законодавством України повноважень, зобов'язаний прийняти відповідне рішення про поновлення ОСОБА_1 виплати раніше призначеної соціальної пенсії.

Керуючись ст.ст. 22, 24, 46 Конституції України, Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року, ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 2, 9, 21, 71, 87, 90, 94, 99, 102, 158-163, 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання неправомірними дій та зобовязання провести поновлення виплати раніше призначеної пенсії - задовольнити.

Визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо відмови в поновленні виплати раніше призначеної соціальної пенсії ОСОБА_1 неправомірними.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області поновити виплату раніше призначеної соціальної пенсії ОСОБА_1 починаючи з 07 жовтня 2009 року з урахуванням усіх перерахунків та індексації пенсії відповідно до ст.42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Садгірський районний суд м. Чернівці протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Головуючий суддя ОСОБА_2