Справа № 562/1248/16-а
Суддя: Шуляк А. С.
Дата ухвалення: 2016-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 562/1248/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.06.2016 року суддя Здолбунівського районного суду Шуляк А.С. розглянувши у порядку скороченого провадження в м.Здолбунів адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Здобунівському районі Рівненської області про визнання дій протиправними та зобов"язання вчинити певні дії,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в Здолбунівському районі про зобов'язання здійснити нарахування та виплату пенсії з 01 червня 2015 року. В поданому до суду позові позивач зазначив, що він перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду Здолбунівського району та отримував пенсію по вислузі років відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Проте з 01.04.2015 року йому була призупинена виплата пенсії через те, що він працює в відділі освіти Здолбунівської райдержадміністрації на посаді та на умовах передбачених Законом України «Про державну службу».

17 травня 2016 року він звернулася до управління Пенсійного фонду України в Здолбунівському районі з заявою поновити виплату пенсії з 01 червня 2015 року, проте йому було відмовлено у відновлені виплати пенсії на підставі Законів України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII та від 24.12.2015року №911-VIII.

Просить суд зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Здолбунівському районі Рівненської області поновити, нарахувати та виплатити їй пенсію по інвалідності у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01 червня 2015 року у розмірі визначеному Законом.

Ухвалою суду від 09.06.2016 року відкрито провадження по справі у порядку скороченого провадження.

Копія ухвали про відкриття скороченого провадження та копія позову направлена судом відповідачу з наданням строку для письмових заперечень на позов або заяви про визнання позову. У встановлений строк від відповідача надійшли до суду заперечення, відповідно до змісту яких він заперечує проти позову у повному обсязі, з тих підстав, що оскільки відповідач працює на посаді та на умовах передбачених Законом України «Про державну службу», то відповідно до Законів України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII та від 24.12.2015року №911-VIII з 01 червня 2015 року їй правомірно було припинено виплату пенсії. Просить суд позов в частині позовних вимог за період з 01.06.2015р. по 17.11.2015р. залишити без розгляду, а в решті позовних вимог відмовити.

Суд, визнав наявні матеріали достатніми для прийняття судового рішення в порядку скороченого провадження згідно абзацу 2 ч.1 ст. 183-2 КАС України.

Крім того, у відповідності до ч.4 ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, оцінюючи повідомлені позивачем у позові та відповідачем у запереченнях обставини, вважає їх достатніми для прийняття законного рішення у скороченому провадженні та не бачить підстав для виклику осіб та проведенні судового засідання за загальними правилами КАС України, а тому відповідне клопотання відповідача задоволенню не підлягає.

Суд, перевіривши викладені в позовній заяві та письмових запереченнях доводи, дослідивши письмові матеріали справи, та оцінивши їх в сукупності, приходить до висновку що позов підлягає до задоволення частково.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі та в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди, зокрема, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуваючи на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Здолбунівському районі Рівненської області отримував пенсію за вислугою років у відповідності до положень ЗУ «Про пенсійне забезпечення», як особа, що має передбачений стаж вислуги років.

Виплата пенсії здійснювалася щомісячно починаючи із 16.10.2003 року до 01.04.2015 року.

З 01.04.2015 року відповідачем припинено нарахування та виплату пенсії за вислугу років позивачу в зв'язку з чим, позивач 17.05.2016 року звернувся до відповідача з письмовою заявою.

Листом від 23.05.2016 року за № Д-57 відповідачем було відмовлено позивачу у відновленні виплати пенсії посилаючись на те, що відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII та від 24.12.2015 № 911-VШ ) тимчасово, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законами України "Про державну службу", «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/ щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. Крім того, на день звернення позивач продовжує працювати на займаній посаді, то з огляду на чинне законодавство поновити виплату пенсії не вбачається можливим.

Згідно ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За загальним правилом установленим ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч.1 ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків передбачених Конституцією України.

Пенсійне забезпечення громадян України, в т.ч. порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення", Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та іншими нормативно-правовим актами.

Як встановлено абзацом 2 частини 1 статті 47 Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон № 1058) в редакції, яка чинна з 01.04.2015 р., тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: у період роботи особи (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 ст.10 ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України "Про статус народного депутата України", «Про державну службу", «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Відповідно до п.5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 213 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VІІІ (далі - Закон № 213) у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", «Про статус народного депутата України», "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Нормою ст.5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст.9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Рішенням Конституційного Суду України № 4-рп/2007 від 18.06.2007 року встановлено, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція (254к/96-ВР) та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України (254к/96-ВР) не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99 (v008р710-99), від 20.03.2002 року № 5-рп/2002 (v005р710-02), від 17.03.2004 року № 7-рп/2004 (v007р710-04), від 01.12.2004 року № 20-рп/2004 (v020р710-04).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Пічкур проти України" від 07.11.2013 року, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, зазначається, що статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 40 вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати (див. ухвалу щодо прийнятності у справі "Стек та інші проти Сполученого Королівства" (Stee and Others v. The United Kingdom) [ВП], заяви № № 65731/01 та 65900/01, п. 40, ECHR 2005-Х).

Пунктом 42 вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що у справах, щодо скарги за статтею 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу на те, що заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі, що охоплюється статтею 14 Конвенції, відповідним методом перевірки є з'ясування, чи він або вона мали б право на отримання відповідної матеріальної допомоги за національним законодавством за умови існування права, щодо якого скаржиться заявник. Хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 (там же, п. 55).

В постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 09.05.2015 року зазначається, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача про визнання протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Здолбунівському районі Рівненської області, якими позивачу ОСОБА_1 припинено виплату пенсії та зобов'язання управління Пенсійного фонду України в Здолбунівському районі Рівненської області відновити йому нарахування та виплату пенсії за вислугою років у попередньому розмірі підлягають до задоволення починаючи з 17.11.2015 року.

Що стосується позовних вимог за період з 01.06.2015р. по 16.11.2015р., то згідно з ч.2 ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 КАС України встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Частина 2 цієї статті передбачає, що позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду із вказаним позовом 17 травня 2016 року, а в позові просить відновити йому виплату пенсії з 01 червня 2015 року.

Тобто, позивач з позовною вимогою за період з 01 червня 2015 року по 16 листопада 2015 року звернувся з пропуском 6 місячного строку.

Причин пропуску процесуального строку позивач не зазначив та не вказав їх поважність, відповідного клопотання до суду не подавав. Тому, підстав для поновлення строку звернення до суду не вбачається, а отже позовні вимоги про відновлення раніше призначеної пенсії з 01.06.2015 року по 16.11.2015 року, слід залишити без розгляду.

Відповідно до ст. 14 КАС України, судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно ч.1ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

У відповідності до ч.1ст.94 КАС України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору у сумі 551,20 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 19, 22, 64, 92 Конституції України, керуючись ст.ст.11, 17, 18, 71, 94, 160, 161, 162, 163, 171-2 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Здолбунівському районі Рівненської області щодо призупинення виплати пенсії за вислугою років ОСОБА_1.

Зобов"язати управління Пенсійного фонду України в Здолбунівському районі Рівненської області відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугою років починаючи із 17.11.2015 року у розмірі визначеному законом.

Позовні вимоги, в частині зобовязання управління Пенсійного фонду України в Здолбунівському районі Рівненської області відновити з 01.06.2015 року виплату ОСОБА_1 пенсії, за період з 01 червня 2015 року по 16 листопада 2015 року, залишити без розгляду.

Стягнути з бюджетних асигнувань управління Пенсійного фонду України в Здолбунівському районі на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 551 (п"ятсот п"ятдесят одна) гривня 20 коп.

Постанова суду у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Постанова за результатами скороченого провадження може бути оскаржена сторонами в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного адміністративного суду на протязі 10-ти днів з моменту отримання копії постанови.

Строк для подання апеляційної скарги стороною або іншою особою, яка брала участь у справі, обчислюється з моменту отримання копії постанови.

Постанова, прийнята у скороченому провадженні, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.

Суддя