Справа № 336/6140/15-а
Суддя: Голубкова М. А.
Дата ухвалення: 2016-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 336/6140/15-а
Провадження № 2-а/332/3/2016
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

Головуючого судді - Голубкової М.А.,

при секретарі - Когут С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з позовом до Управління пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії.

З 06 грудня 2011 року позивачка перебуває на обліку в Управлінні пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя та отримує пенсію за вислугою років згідно ст. 51-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ у редакції Закону № 3668-IV від 08.07.2011 року «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», яка обчислена в розмірі 80 % від суми місячної заробітної плати. До 30 грудня минулого року продовжувала працювати в органах прокуратури після призначення позивачці пенсії за вислугою років.

З 30 грудня після звільнення з органів прокуратури Управлінням пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя здійснено перерахунок за вислугою років, після якого сума пенсії становить 7257,62 грн. у місяць.

У лютому 2015 року позивачка отримала пенсію за лютий разом із перерахунком за попередній період, тобто з 30 грудня 2014 року. У березні 2015 року пенсія, яку було отримано, складала лише 6663,03, а не 7257,62 грн. Аналогічно у меншому розмірі вона отримала пенсію у квітні та травні 2015 року. У зв'язку с чим позивачка звернулась до УПФУ в Шевченківському районі м. Запоріжжя за роз'ясненням.

Відповідач листом від 11 червня 2015 року № 105/К-1 повідомив, що с 01 лютого 2015 року, застосовуючи Закон України від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким було внесено зміни до норм податкового кодексу України, які набули чинності з 01 січня 2015 року, УПФУ в Шевченківському районі м. Запоріжжя виплатив позивачці пенсію у нижчому розмірі, мотивуючи це тим, що він, встановлюючи податковим агентом, утримав 15 % податку на доходи фізичних осіб та 1,5 % військового збору.

Водночас такі дії відповідача є неправомірними, виходячи з наступного.

Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Загальновідомо, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі згідно зі ст. 58 Конституції України. Зазначена норма відповідно до ст. 8 Основного Закону України є нормою прямої дії.

З приводу розуміння ст. 58 Основного Закону України, Конституційний Суд України в рішенні № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України зазначив, що « принцип закріплений у ч.1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що воно починаються з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовуються той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце».

Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року пенсії не підлягають оподаткуванню.

Зазначена норма діяла на час призначення та перерахунку позивачці пенсії за вислугою років та є чинною і на теперішній час.

Крім того, дана норма на час призначення та в подальшому позивачці пенсії за вислугою років узгоджувалося з підпунктом «Е» підпункту 165.1.1 підпункту 165.1 ст. 165 Податкового кодексу України в частині того, що пенсії не підлягають оподаткування.

Законом України від 28 грудня 2014 року «про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» було внесено зміни до п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України оподатковується сума пенсії, яка перевищує три розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої з 01 січня звітного податного року. Зазначені зміни набули чинності з 01 січня 2015 року, а саме після признання та перерахунку позивачці пенсії.

З 01 лютого 2015 року відповідач, застосовуючи Закон України від 28 грудня 20414 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким було внесено зміни до норм Податкового кодексу України, які набули чинності з 01 січня 2015 року, виплатив позивачці пенсію у нижчому розмірі, мотивуючи це тим, що він утримав податок на доходи з фізичних осіб зі ставкою податку 15 відсотків бази оподаткування та ставки військового збору 1,5 відсотків від об'єкту оподаткування. При цьому відповідач не взяв до уваги, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі та станом на 01.01.2015 р. пенсія вже була призначена та її розмірі перевищував три розмірі мінімальної заробітної плати.

Водночас, відповідачем порушено вимоги ст. 22 Конституції України, згідно з якими держава, виконуючи свій основний обов'язок перед людиною щодо утвердження і забезпечення її прав і свобод, має забезпечувати основоположний принцип, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а також не може бути звужений зміст та обсяг існуючих прав і свобод.

Так, у рішенні Конституційного суду України № 8рп від 11 жовтня 2015 року в справі про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання зазначено, що «конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом ст. 1,3,6,8,19,22,23,24 Основного закону України, правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і були впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст і обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасовано, звужене».

Таким чином, УПФУ в Шевченківському районі м. Запоріжжя порушило чинне законодавство, в першу чергу Основний Закон України, та вчинив неправомірні дії.

При неузгодженості між загальним і спеціальним законодавчим актом перевага надається спеціальному.

Пенсії оподаткуванню не підлягають. Ця норма закону на теперішній час залишається чинною. Само по собі внесення змін до Податкового кодексу України не потягло за собою внесення змін в пенсійне законодавство.

При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Так, відповідно до ст. 4 Закону України «про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Закон України «Про пенсійне забезпечення» відноситься до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні, тобто відноситься до спеціальних законів у цій сфері. Податковий кодекс України по відношенню до пенсійного законодавства є загальним законом.

Тому пенсії, в першу чергу які нараховані до 01 січня 2015 року, оподаткуванню не підлягають.

Закон України від 28 грудня 2014 року «про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» в ряді положень, зокрема п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, зазначено суперечить Конституції України.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на сонові Конституції України і повинні відповідати їй. При цьому, норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. А отже, у випадку конфлікту між Законом та Конституцією підлягають застосуванню саме положення Конституції України.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст. ст. 24,25,27,28,29,40,47,51,52,55,56,57,58,59,60,61,62,63 цієї Конституції.

Слід відзначити. Що аналогічно ст. 64 Конституції України положення щодо неможливості обмеження прав і свобод людини закріплені в ст. 30 Загальної декларації прав людини та ст. 5 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, а саме: «Ніщо у цій декларації не може бути витлумачено як надання будь-якій державі, групі осіб або окремим особам права займатися будь-якою діяльністю або вчиняти дії. Спрямовані на знищення прав і свобод, викладених у цій декларації.»; «Ніщо у цьому Пакті не може тлумачитись як таке, що означає, що будь-яка держава, будь-яка група чи будь-яка особа мають право здійснювати діяльність чи окремі дії, спрямовані на знищення будь-яких прав і свобод, визначення у цьому пакті. Чи на обмеження їх у більшій мірі, ніж передбачено цим Пактом. Ніяке обмеження чи зменшення будь-яких основних прав людини, що визначаються або існують в будь-якій країні в силу закону, конвенцій, правил чи звичаїв, не допускається під тим приводом, що в цьому Пакті не визнаються такі права, чи вони визнаються у меншому обсязі».

Таким чином, наведені міжнародно-правові норми передбачають безумовне визнання державною та міжнародною спільнотою того, що такі права, у тому числі передбачені ст. 46 Конституції України. не можуть бути обмежені чи зменшені, тому застосовуються до позивача норм Закону України від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» в частині змін п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, які призвели до порушення прав позивачки, закріплених в основоположних міжнародних документах про права людини є протиправними і таким що суперечать даним міжнародним договором.

ст. 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень, за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Законом України від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» було внесено зміни до ст. 164 Податкового кодексу України відповідно до п.п. 164.2.19. п. 164.2 цієї статті оподатковується пенсія лише у тих осіб, яких пенсія лише у тих осіб, у яких пенсія перевищує три розміри мінімальної заробітної плати.

Зазначене не відповідає вимогам ст. 24 Основного Закону України, а саме: таке законодавче регулювання суперечить меті встановлення конституційної гарантії матеріального забезпечення пенсіонерів, свідчить про його формальний характер, не відповідає принципу єдиного статусу всіх пенсіонерів України та порушує принцип рівності між пенсіонерами.

Оснований Закон України, визначаючи Україну соціальною та правовою державою, в якій права та свободи людини та їх гарантії для держави є сутністю змісту та спрямованості діяльності, закріплює, що основним обов'язком держави є утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Відповідно до ст. 22 Конституції України держава, виконуючи зазначені вище обов'язки перед людиною має забезпечувати основоположний принцип, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. З цього приводу Конституційний Суд України у своєму рішенні № 6рп від 09 липня 2007 року у справі про соціальні гарантії громадян висловив свою правову позицію про те, що «невиконання державою своїх соціальних зобов'язань, щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави» та вважає, що «утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами.

Принцип соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальний хартії 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі ст. 12 Європейської соціальної хартії 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо»

Проаналізувавши словосполучення «звуження змісту і свобод, про яке йдеться в ст. 22 Основного Закону України, як правову категорію, Конституційний Суд України у своєму рішенні № 8рп від 11 жовтня 2005 року в справі про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання зазначив: «Зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістових характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики».

З приводу розуміння ст. 22 Конституції України в рішенні Конституційного Суду України № 5рп від 22 вересня 2005 року вказав, що «конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, при прийняті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначеними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними права, що не є однорічними і загальними. Загально визначеним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Україна, як демократична і правова держава закріпила принцип поваги і непорушності прав і свобод людини, утвердження і забезпечення яких є головним обов'язком держави. Конституційний принцип правової держави вимагає від неї утримуватися від обмеження загальновизнаних прав і свобод людини і громадянина, в тому числі майнових прав».

Таким чином, відбулося звуження змісту та обсягу позивача конституційного права на належне пенсійне забезпечення внаслідок застосування відповідачем закону, який не відповідає нормам Конституції України.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 13.06.20078 року № 8 «Про незалежність судової влади» зазначено, що «не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини і громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинним законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.».

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КАС України у разі виникнення у суду сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правого акту Конституції України, Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акту.

Як вказано в п. 2 Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», «суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції України і у всіх необхідних випадках застосувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві. Яке не суперечить їй.

У разі невизначеності в питанні про те, чи відповідає Конституції України застосований закон або закон, який підлягає застосуванню в конкретній справі, суд за клопотанням учасників процесу або за власною ініціативою зупиняє розгляд справи і звертися з мотивованою ухвалою до Верховного суду України, який відповідно до ст. 150 Конституції може порушувати перед Конституційним Судом України питання про відповідність Конституції законів та інших нормативно-правових актів. Таке рішення може прийняти суд першої, касаційної чи наглядової інстанції в будь-якій стадії розгляду справи».

Остаточним рішення Європейського суду з прав людини від 07 жовтня 2010 року в справі «Богатова проти України» визначено порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безпосереднім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Дослідивши конкретні обставини цієї справи, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що національні суди не вчинили жодної спроби розглянути позов заявниці з точки зору конституційності законодавства, що було застосовано при нарахуванні їх пенсії, пори те, що заявниця в кожній судовій інстанції наголошувала на цьому питанні. Європейський суд з прав людини зазначив, що національні суди, маючи за національним законодавством, у разі наявності спору щодо конституційності норми закону, яка застосовується судом, повноваження ініціювати відкриття конституційного провадження, цілком ігноруючи вказаний аргумент заявниці - без надання у рішеннях обґрунтування для його відхилення, хоча він був специфічним, доречним та важливим, не виконали своїх зобов'язань за п. 1 ст. 6 Конвенції.

Водночас на цей час Конституційний Суд України розглядає конституційне подання 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України положень ч. 4 п. 32 розділу 1 Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року Закон № 71-VIII.

Також з початку липня 2015 року на розгляді колегії суддів Конституційного Суду України знаходиться конституційне подання Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України положень п.п. 164.4.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України положенням ст.ст. 8,21 ч. 3 ст. 22, ст. 46, 126 Конституції України.

Тому, дії Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя щодо застосування Закону України від 29 грудня 2014 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким було внесено зміни до п.п. 164.2.19 п. 164.2. ст. 164 Податкового кодексу України, які набули чинності з 01 січня 2015 року, та виплати позивачці пенсії у нижчому розмірі, в зв'язку з утриманням з пенсії податку на доходи фізичних осіб зі ставкою податку 15 відсотків бази оподаткування та ставки військового збору 1,5 відсотків від об'єкту оподаткування є неправомірн6ими та суперечать нормам чинного законодавства України, в першу чергу Конституції України.

Ст. 6 КАС України надає право кожній особі звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушення її права, свободи або інтереси.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюються на публічно-правові спори зокрема спори фізичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності.

П. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України визначено, що суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому силі на виконання делегованих повноважень.

За Конституцією України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавству, виконавчу та судову, а згідно Положення про пенсійний фонд України - Пенсійний фон України є центральним органом виконавчої влади. Відповідач є орган державної влади - суб'єктом владних повноважень.

Усі адміністративні справи у спорах фізичних осіб з суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержування пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, допомоги, захисту, пільг підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 КАС України адміністративні справи вирішуються адміністративним судом за місцем знаходження відповідача. Тому позивачка звертається до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, як адміністративного суду першої інстанції .

Позивач просить суд:

Визнати дії Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя по зменшенню розміру призначеної пенсії шляхом стягнення з зазначеної пенсії податку на доходи фізичних осіб зі ставкою податку 15 відсотків бази оподаткування та ставки військового збору 1,5 відсотків від об'єкту оподаткування неправомірними.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя проводити виплату пенсії в повному розмірі та повернути грошові кошти, які були стягнуті як суми оподаткування, а саме податок на доходи фізичних осіб зі ставкою 15 відсотків бази оподаткування та ставки військового збору 1,5 відсотків від об'єкту оподаткування, 01 лютого 2015 року.

В судовому засіданні позивач просить позов задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти позовних вимог позивача, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, та пояснив, що ставка збору становить 1,5 відсотка від об'єкта оподаткування, визначеного п.п. 1.2 п. 162.1 ст. 162 ПК України.

Таким чином, вчиняючи дії щодо відрахування податку та військового збору з пенсії позивача відповідач діяв як податковий агент, яким нараховано відповідні суми доходу (пенсії) та у строгій відповідності до вищевказаних вимог податкового законодавства. Враховуючи, що вказані норми закону неконституційним не визнавались та є чинними станом на момент вчинення оскаржуваних дій, суди попередніх інстанцій прийшли до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Оскільки доводи позивача не спростовують висновку судів першої та апеляційної інстанцій та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи у зв'язку із не наведенням підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального та процесуального права.

Листом від 06.03.2015 року було повідомлено, що у зв'язку з набранням чинності змін Податкового кодексу України з 01.01.2015 року податок на доходи фізичних осіб справляється з суми пенсій або щомісячного грошового утримання, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати.

Згідно Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України» із змінами, внесеними згідно із Законом України № 1200-VII від 10.04.2014 р, п.п. 164.2.19, п. 164.2, ст. 164 Податкового кодексу України викладений у наступній редакції: до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається, зокрема: сума пенсій (включаючи суму їх індексацій, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з пенсійного фонду України чи бюджету згідно з законом, якщо їх розмір перевищує 10 000 грн на місяць, в частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародним договором, згода на обов'язковість надана Верховною радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, проаналізувавши та дослідивши всі докази по справі, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає відмові у повному обсязі з нижченаведених підстав.

Відповідно до п.п.164.2.19., п. 164.2, ст. 164 ПК України - суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Положення цього підпункту не застосовується до пенсій, призначених учасникам бойових дій у період Другої світової війни, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту;

Проаналізувавши та дослідивши всі докази по справі, суд вважає за можливе адміністративний позов ОСОБА_1 залишити без задоволення у повному обсязі.

Керуючи ст. 2,4,6-9,17-20 КАС України, п.п. 164.2.19, п. 164.2 ст. 164 ПК України, суд-

П О С Т А Н О В И В :

У позові ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена до апеляційного адміністративного суду Дніпровської області протягом 10 днів з дня проголошення через Шевченківський суд м. Запоріжжя з часу отримання копії постанови.

Суддя М.А. Голубкова.