Справа № 826/27250/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2016-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 червня 2016 року № 826/27250/15

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Мазур А.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особа Територіального управління державної судової адміністрації в Київській області Державна казначейська служба України
про визнання відмови неправомірною, зобов'язання вчинити дії ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Територіального управління державної судової адміністрації в Київській області (далі-відповідач), третя особа - Державна казначейська служба України, в якому просить суд:

- визнати неправомірною відмову Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку;

- зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем не було здійснено виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою у зв'язку з виходом його у відставку. Позивач вважає, що вищезазначені дії здійсненні в порушення норм чинного законодавства.

Позивач клопотав про вирішення справи без його участі.

Відповідач та третя особа заперечень по суті позову не надали, явку уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце судового вирішення справи.

У зв'язку із неявкою представників сторін в судове засідання 16.03.2016 року фіксування судового засідання в порядку ст. 41 КАС України не здійснювалось та на підставі ч. 6 ст. 128 КАС України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 22 червня 1987 року працював суддею Білоцерківського міськрайсуду Київської області.

Маючи необхідний для відставки судді стаж роботи, встановлений Законом України "Про судоустрій і статус суддів", ОСОБА_1 подав до Вищої ради юстиції заяву про відставку, яку отримано останньою 12.05.2015 року, що підтверджується відбитком штемпелю.

Постановою Верховної Ради України від 16 липня 2015 року № 634-VІІІ "Про звільнення суддів", ОСОБА_1 звільнено з посади судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у зв'язку з поданням заяви про відставку, відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

Наказом Голови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2015 року № 17/ос/г "Про звільнення судді ОСОБА_1" вирішено вважати ОСОБА_1, суддю Білоцерківського міськрайонного суду Київської області звільненим з займаної посади 18 серпня 2015 року у зв'язку з поданням заяви про відставку на підставі Постанови Верховної Ради України "Про звільнення суддів" від 16 липня 2015 року № 636-VIII.

ОСОБА_1 звернувся до Територіального управління ДСА України в Київській області з заявою, в якій просив на підставі ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" виплатити йому вихідну допомогу в розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою.

04.12.2015 року Територіальним управлінням ДСА України в Київській області надано відповідь на вказану заяву, в якій повідомлено позивача про відсутність правових підстав для нарахування та виплати вихідної допомоги, оскільки, у зв'язку з прийняттям Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII стаття 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що регламентувала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподатковуваної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, втратила свою чинність.

Вважаючи свої права порушеними у зв'язку з невиплатою вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою.

При вирішенні правомірності відмови відповідачем у нарахування та виплаті позивачу вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Згідно зі статтею 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Частиною 6 статтею 111 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Як вбачається з матеріалів справи, на час звільнення ОСОБА_1 з посади судді та відрахування його зі штату Білоцерківського міськрайсуду Київської області, набрав чинності Закон України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції від 01 квітня 2014 року, в якому відповідно до Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року виключено статтю 136, яка передбачає виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою.

Рішення щодо неконституційності Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" в частині виключення статті 136 із Закону України "Про судоустрій та статус суддів", Конституційним Судом України не приймалося.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Виходячи з приписів частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (16 липня 2015 року).

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Проаналізувавши наведене, суд зазначає, що у Територіального управління Державної судової адміністрації в Київській області не було правових підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги в розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою. а тому відмова останнього у такій виплаті є правомірною.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись вимогами статтями 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя А.С. Мазур