Справа № 826/23961/15
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2016-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2016 року К/800/6983/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ємельянової В.І.,

Загороднього А.Ф., Заїки М.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2016 року по справі № 826/23961/15

за позовом ОСОБА_4

до Державної міграційної служби України в м. Києві,

Дніпровського районного відділу Головного управління державної

міграційної служби в м. Києві

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити

певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України в м. Києві, Дніпровського районного відділу Головного управління державної міграційної служби в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії. Просив суд визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України в м. Києві від 30 червня 2015 року про заборону в'їзду в Україну та рішення Дніпровського районного відділу Головного управління державної міграційної служби в м. Києві від 1 липня 2015 року.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Державної міграційної служби України в м. Києві від 30 червня 2015 року заборонено громадянину Грузії ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця Грузинської РСР, в'їзд в Україну строком на 5 років. Рішенням Дніпровського районного відділу Головного управління державної міграційної служби в м. Києві від 1 липня 2015 року позивачу заборонено в'їзд в Україну строком на 3 роки.

Заборона в'їзду мотивована тим, що позивач неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності на території Грузії, Російської Федерації за вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, підтримує злодійські традиції, що може привести до загострення криміногенної ситуації та порушення громадського порядку в державі, а також з метою попередження вчинення злочинів, забезпечення охорони життя та здоров'я громадян України та інших осіб, які проживають в України, захисту їх прав та законних інтересів.

Вважаючи такі рішення суб'єктів владних повноважень протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з наступного.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України від 22 вересня 2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI).

Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну встановлені статтею 13 Закону №3773-VI.

Відповідно до частини 2 вказаної статті за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в'їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України, а саме: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду - виїзду.

Рішення про заборону в'їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Порядок прийняття рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства визначено Інструкцією про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17 грудня 2013 року № 1235 (далі - Інструкція).

Підпунктами «б», «д» пункту 4 Інструкції передбачено, що рішення про заборону в'їзду в Україну особам приймається Державною міграційною службою України та її територіальними органами за ініціативою: підрозділів кримінальної міліції - у разі встановлення підстав для заборони в'їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності; за власною ініціативою.

Відповідно до пункту 6 Інструкції рішення про заборону в'їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в'їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до рапорту відділу боротьби з міжнародними та етнічними ОГ і ЗО ДРК МВС України від 4 червня 2015 року, в якому наведено інформацію про те, що позивач неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення тяжких злочинів та 26 лютого 2013 року звільнився з місць позбавлення волі у зв'язку з амністією та прибув на територію України, що підтверджується копією листа Департаменту Центральної Кримінальної поліції Грузії №376980 від 20 лютого 2015 року.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо визнання рішення Державної міграційної служби України в м. Києві від 30 червня 2015 року та рішення Дніпровського районного відділу Головного управління державної міграційної служби в м. Києві 1 липня 2015 року такими, що прийняті на підставі, в межах та у спосіб встановлений законами та Конституцією України.

У касаційній скарзі позивач зазначає, що суди необґрунтовано в своїх рішеннях посилались на листи Департаменту карного розшуку Національної поліції України від 25 листопада 2015 року №7/12-277, Чернігівського національного технічного університету від 6 квітня 2015 року №103/08-1050 та Консульського відділку посольства Грузії в Україні від 25 березня 2015 року №60/10423. Проте, суд касаційної інстанції вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки вказані документи не були підставами для прийняття оскаржуваних рішень суб'єктами владних повноважень.

Також позивач зазначив, що у 2013 році його було звільнено від відбуття покарання за амністією, а тому його слід вважати невинуватою особою. Такі висновки позивача є помилковими, оскільки амністія є повним або частковим звільненням від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину. Питання про погашення чи зняття судимості стосовно осіб, до яких застосовано амністію, вирішується в іншому порядку.

Отже, факт звільнення від відбуття покарання не є фактом погашення чи зняття судимості стосовно особи, до якої застосовано амністію, і оскільки позивачем не надано жодних доказів прийняття відповідного рішення компетентним органом з цього питання, то суд касаційної інстанції вважає такі доводи безпідставними.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ємельянова В.І.

Судді Загородній А.Ф.

Заїка М.М.