Справа № 815/1020/16
Суддя: Іванов Е. А.
Дата ухвалення: 2016-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2016 року 11год.10хв. м. Одеса Справа № 815/1020/16

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Іванова Е.А.

секретар Сакара М.М.,

за участі позивача ОСОБА_1 , представників: позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши в відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про зобовязання скасувати наказ та вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, позивач) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеської області (далі ГУДМСУ в Одеській області) в якому позивач з урахуванням змін до позову просить суд визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМСУ в Одеській області №248 від 29.12.2015 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязати ГУ ДМСУ в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що наказом відповідача № 248 від 29 грудня 2015 р. позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою прийняття вказаного наказу є висновок головного спеціаліста відділу по роботі з біженцями управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_4. Вказаний наказ обґрунтований тим, що позивач вже раніше звертався із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та позивачем належно не обґрунтовано нові обставини, які можуть стати підставами для надання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту. Водночас, відповідно до заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28 грудня 2015 р. позивачем у якості підстав для отримання ним захисту було вказування на побоювання щодо переслідування у РФ за участь в акціях протесту проти агресії РФ по відношенню до України, зокрема за публічне спалення свого внутрішнього паспорту громадянина РФ під час акції протесту біля Генерального консульства РФ у м. Одесі 25 січня 2015 р. Також, як зазначено позивачем у заяві-анкеті, відповідне відео щодо спалення паспорту доступно у мережі Інтернет за пошуковими запитами «Сахарчук» та «паспорт». Оскільки позивачем у заяві-анкеті були зазначені нові обставини, які виникли вже після попередніх звернень за визнанням біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у 2014 році такі обставини слід кваліфікувати як такі, що свідчать про зміну умов, за яких позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, а тому позивач звернувся з зазначеним позовом до суду та просить його задовольнити.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, та надав до суду заперечення у письмову вигляді, які мотивовані тим, що в заяві ОСОБА_1 про надання міжнародного захисту в Україні від 29.12.2015 року відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до своєї країни походження. Позивачем не надано доказів, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. ГУ ДМС України в Одеській області вважає, що під час попередніх звернень позивача факти можливих переслідувань вказаних у заяві від 28.12.2015 року через його участь у акціях на підтримку України були досліджені в повному обсязі, враховуючи безперешкодний його в'їзд/виїзд на територію країни громадянської належності та безпечне перебування на її території після участі у подіях на Майдані Незалежності у 2013-2014 роках, можна обґрунтовано стверджувати, що дані обставини вже досліджувалися органами міграційної служби та судовими інстанціями. Обставина, пов'язана із спаленням позивачем свого національного паспорту громадянина РФ на акції біля Генконсульства ОСОБА_5 Федерації в м. Одесі, не може бути прийнята як ново виявлена, оскільки після дослідження інформації по країні походження, не була виявлена інформація щодо кримінального переслідування громадян РФ, які публічно спалюють свій паспорт. Окрім того, за псування національного документа законодавством РФ передбачена лише адміністративна відповідальність. ГУ ДМС України в Одеській області також звертає уваги на той факт, що відповідно до мотивувальної частини постанови ОСОБА_3 судді Усманського судового участку № 1 Липецької області від 01.11.2012, наявної у матеріалах особової справи шукача захисту, позивач страждає хронічним психіатричним розладом у вигляді параноїдної шизофренії, що характеризується маячними розладами, ідеями переслідування, деперсоналізацією, неможливістю адекватно реагувати на окремі події та правильно сприймати певні обставини. Беручи до уваги, що у даному випадку мають місце ознаки того, що побоювання, висловлені заявником є його перебільшеним страхом та своєрідним суб'єктивним баченням певних речей, то під час, вирішення даної справи необхідно приділити більшу увагу об'єктивному елементу обґрунтованості побоюванням позивача. Заслуговує на увагу також те, що у ході проведення співбесіди заявник повідомив, що йому не потрібен статус біженця, оскільки перебуваючи у вказаному правовому статусі біженця він не матиме будь-яких пільг, як інвалід, якими наділені громадяни України. Вищенаведені формулювання дають підстави вважати, що у розумінні пункту 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв статусу біженця позивача можна кваліфікувати мігрантом, тобто особою, яка-з причин, що відрізняється від умов, які містяться у визначенні «біженець», добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Це може бути повязано бажанням змін або пригод. Сімейними або іншими причинами особистого характеру. Беречу до уваги вищевикладене відповідач просить відмовити в задоволенні позову позивача.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши обставини справи, дослідивши наявні у справі докази, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином ОСОБА_5 федерації та 28.12.2015 року звернувся до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.131)

29 грудня 2015 року Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області видало наказ №248 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_1 1960р.н.(т.1 а.с.9).

З змісту наказу та пояснень представника відповідача вбачається, що наказ приймався відповідно до п. 6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як пояснив представник відповідача посилання в оскаржуваному наказі на висновок головного спеціаліста відділу по роботі з біженцями Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_4 зроблений помилково, так як він не складався.

Оцінюючи спірний наказ, та аргументацію позивача, серед якої як на підставу для його скасування міститься посилання в наказі на неіснуючий висновок суд вважає, що помилкове зазначення цього в наказі само по собі не є достатньою підставою для визнання його протиправним та скасування, в разі якщо інше обґрунтування його прийняття будуть визнані судом законними та достатніми.

Як встановлено судом ОСОБА_1 раніше звертався до територіальних підрозділів Державної міграційної служби України із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вперше він звернувся з заявою до Головного управління ДМС України в м. Києві в 2014 році та згідно наказу №304 від 10.06.2014 року йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Після цього він покинув територію України та втрете звернувся за отриманням статусу біженця в Республіці Білорусь, де йому також було відмовлено.

В листопаді 2014 року позивач повернувся через пункт пропуску до України та вдруге звернувся за захистом до ГУ ДМСУ у Львівській області, та відповідно до наказу №201 від 11.12.2014 року йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з посиланням на ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В повідомленні про відмову в прийнятті заяви від 29.12.2015 року №503 (т.1 а.с.4) за підписом заст. начальника Головного управління ДМС України в Одеській області ОСОБА_6 зазначено, що нове звернення позивача не містить будь-яких нововиявлених обставин в контексті чергового розгляду заяви про визнання біженцем. Публічне спалення внутрішнього паспорту громадянина РФ у м. Одесі 25.01.2015 року не розглядається міграційною службою у якості нововиявлених обставин, так як на момент вчинення вказаних дій він оскаржував рішення про відмову в оформленні документів ДМС України та неодноразово усно повідомляв про це у судових інстанціях (т.1 а.с.4).

Як вбачається з заяви від 28.12.2015 року позивач зазначив, що він побоюється судового та не судового переслідування в РФ за участь в акціях протесту проти агресії РФ стосовно України зокрема за публічне спалення свого внутрішнього паспорту РФ під час акції коло Генконсульства РФ в м. Одесі 25 січня 2015 року, що можно побачити в інтернет ресурсі YOUTUBE за пошуком ОСОБА_1 паспорт (т.1 а.с.131).

Спірні відносини сторін регулюються Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Женевською Конвенцією про статус біженців 1951 року, Європейською конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, Директивою 2011/95/EU Европейського парламенту та ради ЕС по стандартам для квалификации граждан третьих стран или лиц без гражданства в качестве бенефициаров международной защиты, по единому статусу для беженцев или для лиц, имеющих право на дополнительную защиту, и по содержанию предоставляемой защиты».

Згідно п.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на який послався відповідач, обґрунтовуючи спірний наказ, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Судом встановлено, що оскаржуваний наказ приймався відповідачем з застосуванням п.6 ст.5 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», так як ГУ ДМС України в Одеській області вважало, що зазначені раніше умови не змінились.

Проте, як підставу звернення із заявою про надання статусу біженця, позивач зазначив, що у разі повернення на батьківщину він побоюється судового та не судового переслідування через участь в акціях протесту проти агресії РФ стосовно України, зокрема за публічне спалення свого внутрішнього паспорту РФ під час акції коло Генконсульства РФ в м. Одесі 25 січня 2015 року, що знайшло своє відображення в інтернет ресурсах.

Судом встановлено, що ані в раніше поданих заявах в 2014 році, ані в матеріалах особової справи позивача до його звернення з заявою в грудні 2015 року не містилось такої підстави для отримання захисту як - участь в акції протесту в січні 2015 року під генконсульством РФ в м. Одесі та публічне спалення паспорта громадянина РФ, та відповідно не надавалась оцінка, яким чином це може вплинути на прийняття рішення щодо надання захисту.

При цьому представник відповідача в судовому засіданні не заперечував наявність обставин, які зазначив позивач в заяві від 28.12.2015р., але оцінка цьому не надавалась, так як процедура прийняття рішення за п.6 ст.5 Закону не передбачає їх перевірку.

У ст. 33 Глави 3 Розділу 2 Директиви Европейського парламенту та ради ЕС 2013/32/EU від 26 червня 2013 года «Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту» (перероблена) міститься перелік випадків, коли держави можуть визнати заяву про надання міжнародного захисту неприйнятою до розгляду, серед яких: інша держава надала міжнародний захист; держава, яка не є членом ЕС, вважається першою країною, яка надала заявнику притулок, згідно ст.35; країна, яка не є членом ЕС, вважається безпечною для заявника третьою країною, згідно ст.38; заява є повторною заявою, в якій заявник не надав, або в якій не були виявлені нові дані або висновки, які стосуються розгляду заявника в якості особи, що має право на міжнародний захист відповідно до Директиви 2011/95/EU.

Суд також враховує, що відповідно до п. (36) Директиви Европейського парламенту та ради ЕС 2013/32/EU від 26 червня 2013 года, якщо заявник подає повторно заяву без надання нових доказів або аргументів неспіврозмірно було б вимагати від держави-члена ЕС проведення нової процедури в повному обсязі. В таких випадках держави-члени повинні відхилити заяву як неприпустиму для розгляду згідно принципу неприпустимості повторного розгляду.

Та як вже встановлено судом, позивач зазначив в заяві від 28.12.2015р. нові дані, а тому відповідач безпідставно відмовив у її прийнятті.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Критерії за якими особа визнається як така, що потребує додаткового захисту визначені п.13 ч.1 ст.1 Закону України №3671, та до них відносяться: особа не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року і статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться :

- знаходження особи за межами країни своєї громадянської належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання;

- неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;

- наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

- побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Що ж до обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань, то воно є ключовим у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування у першу чергу суб'єктивних обставин є досить важливим.

Слід зауважити, що суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути невиносним. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ і так далі.

Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими/необгрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Також слід зазначити, що свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, повинні задовольняти тому, що є прийнятним вважати «можливим у розумних межах» або правдоподібним, тобто заявник не повинен обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця.

У цілому, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця (та/або особи, яка потребує додаткового захисту), та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Оцінка прохання про надання міжнародного захисту проводиться в індивідуальному порядку і включає облік: (a) всіх відповідних доказів, наскільки вони пов'язані з країною походження на момент прийняття рішення на прохання, включаючи закони і підзаконні акти країни походження, а також спосіб їх застосування; (B) відповідних заяв і документів, поданих заявником, включаючи інформацію про те, чи був заявник (або може бути) об'єктом переслідування або нанесення серйозної шкоди; (C) індивідуального положення і особистих обставин заявника, включаючи такі фактори як його / її походження, стать і вік, щоб, виходячи з особистих обставин заявника, оцінити чи є ті дії, яких зазнав або міг піддаватися заявник, переслідуванням або нанесенням серйозної шкоди; (D) того, чи не були дії заявника після виїзду з країни походження спрямовані виключно або головним чином на створення необхідних умов для звернення за міжнародним захистом, щоб оцінити, підданий чи ці дії заявника переслідуванню або серйозної шкоди в разі повернення в таку країну; (E) того, чи можна було б розумно очікувати, що заявник скористається захистом іншої країни, громадянство якої він / вона міг би отримати.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень має бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до п.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд вважає, що оскаржуване рішення (висновок), прийнято відповідачем з порушенням вимог ст.2 КАС України, а саме: з порушенням принципу обґрунтованості, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи те, що відповідач, який є субєктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваного рішення діяв без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, позивач зазначив в заяві від 28.12.2015р. нові дані, відповідач безпідставно не врахував це, а тому суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню.

Керуючись, ст. ст. 2, 71, 158, 160, 163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №248 від 29.12.2015р.

Зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.12.2015р. про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.254КАСУкраїни.

Постанова суду може буди оскаржена протягом 10 днів з дня отримання копії постанови, шляхом подачи апеляційної скарги до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, одночасно копія скарги подається до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Повний текст постанови виготовлений 29.06.2016 року.

Суддя Іванов Е.А.

.