Справа № 826/27046/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2016-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 червня 2016 року № 826/27046/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., суддів: Аблова Є.В., Літвінової А.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Міністерства внутрішніх справ України
провизнання протиправними дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, у якому просив:

- визнати неправомірними дії та бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо розгляду та вирішення інформативного запиту ОСОБА_1 від 07.07.2015 в частині відмови у наданні інформації, перевищення строків надання відповіді та ненадання порядку оскарження;

- зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України розглянути та вирішити питання інформативного запиту ОСОБА_1 від 07.07.2015 з наданням запитуваної інформації згідно Закону України «Про доступ до публічної інформації» протягом 5 днів з дня набрання чинності постанови суду та надати суду звіт про виконання постанови суду.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на поданий ним запит на отримання публічної інформації від 07.07.2015 до Міністерства внутрішніх справ України отримав відповідь від 23.07.2015 № 15/2-К-105зі, яка, на його думку, надана не по суті запиту, в ній не надано мотивації відмови у наданні запитуваної інформації, не роз'яснено порядок оскарження, крім того, остання надана з перевищенням встановленого Законом України «Про доступ до публічної інформації» п'ятиденного строку для надання відповіді, що є порушенням прав позивача.

Позивач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши, що при розгляді запиту на отримання публічної інформації від 07.07.2015 відповідачем не було порушено норм чинного законодавства, оскільки у Міністерства внутрішніх справ України відсутній наказ, який би визначав фіксований розмір премій за відповідними посадами, строки розгляду запиту на інформацію були дотримані. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Згідно з ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 07.07.2015 було направлено до Міністерства внутрішніх справ України запит, в якому просив надати йому належним чином завірені копії наказів Міністра внутрішніх справ України про встановлення розміру премій службовцям ВС, починаючи з 01.01.2008.

Позивач у поданій позовній заяві зазначив, що така необхідність виникла у зв'язку із тим, що Постановою КМУ від 07.11.2007 №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців та інших осіб" з 01.01.2008 було змінено розміри та уведено нові види грошового забезпечення як військовослужбовців так і службовців МВС. Пп.2 п.5 вказаної Постанови КМУ було встановлено мінімальну межу розміру премії - 10% від посадового окладу та надано право керівникам здійснювати преміювання в межах бюджетних асигнувань. Згідно додатків № 10-15 встановлено Схеми посадових окладів службовців МВС.

Водночас, позивач зазначив, що відповідно ст.63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» перерахунок раніше призначених пенсій проводиться у зв'язку зі зміною (що сталися після звільнення зі служби) розмірів грошового забезпечення у склад якого включено премії, виходячи з якого обчислено пенсії.

Вказаний запит на доступ до публічної інформації було отримано Міністерством внутрішніх справ України 20.07.2015 та зареєстровано за № 1311зі, що підтверджується наданою відповідачем копією запиту з відміткою штампу вхідної кореспонденції.

Листом Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України від 23.07.2015 № 15/2-К-105зі позивачу було надано відповідь, що відповідно до пункту 2.15 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 31.12.2007 № 499 „Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", зареєстрованої у Мінюсті 12.03.2008 за № 205/14896, преміювання осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ здійснюється відповідно до Положення про преміювання.

Водночас зазначено, що Положення про преміювання розробляється в кожному органі внутрішніх справ окремо (апарат МВС, ГУМВС, УМВС тощо) та затверджується наказом керівника. Нарахування премій особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ проводиться у відсотках від грошового забезпечення.

Разом з тим, вказано, що розмір (відсоток) премії визначається щомісяця безпосереднім керівником і залежить від особистого вкладу особи в загальні результати роботи та встановлюється наказом в межах затвердженого фонду. Накази, які б визначали фіксований (постійний) розмір премії особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, у МВС не видавалися.

Не погоджуючись із наданою відповіддю, відсутністю порядку її оскарження, не надання її в строки, визначені Законом України «Про доступ до публічної інформації», ОСОБА_1 звернувся із даним позовом до суду за захистом своїх прав.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно статті 3 зазначеного вище Закону право на доступ до публічної інформації гарантується: обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно до частини сьомої статті 6 вказаного Закону обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

У пункті 1 частини третьої статті 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації» зазначається, що розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов'язані надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом.

Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені (ч. 5 ст. 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Статтею 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах вільного отримання та поширення інформації, крім обмежень, встановлених законом.

Відповідно до частини 2 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Враховуючи наведене вище, суд зазначає, що Міністерство внутрішніх справ України листом від 23.07.2015 № 15/2-К-105зі відмовило позивачу у наданні інформації, зазначеної у запиті на публічну інформацію від 07.07.2015.

У Довідці про вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Закону України „Про доступ до публічної інформації", прийнятої до відома Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 30 вересня 2013 року № 11 (абзац 3 розділу „Деякі питання щодо визначення інформації публічною"), однією з ознак публічної інформації є те, що вона є готовим продуктом інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством.

Із відповіді від 23.07.2015 № 15/2-К-105зі на запит позивача убачається, що у Міністерства внутрішніх справ України відсутній готовий продукт інформації, а саме - наказ який би визначав фіксований розмір премій за відповідними посадами.

Суд не вбачає протиправності в діях відповідача щодо ненадання даної інформації, оскільки п. 2 п. 5 Постанови КМУ від 07.11.2007 № 1294 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу відповідно до їх особистого вкладу в загальний результат служби у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду грошового забезпечення.

Водночас, згідно пункту 2.15 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 31.12.2007 № 499 „Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", зареєстрованої у Мінюсті 12.03.2008 за № 205/14896, преміювання осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ здійснюється відповідно до Положення про преміювання.

Положення про преміювання розробляється в кожному органі внутрішніх справ окремо (апарат МВС, ГУМВС, УМВС тощо) та затверджується наказом керівника. Нарахування премій особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ проводиться у відсотках від грошового забезпечення.

З огляду на викладе, суд вважає відмову відповідача у наданні запитуваної інформації вмотивованою.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено:

1) прізвище, ім'я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації;

2) дату відмови;

3) мотивовану підставу відмови;

4) порядок оскарження відмови;

5) підпис.

Суд погоджується з доводами позивача в частині відсутності у відповіді на запит позивача від 07.07.2015 порядку оскарження відмови, і тому вважає дії відповідача в цій частині протиправними.

Щодо посилання позивача на недотримання Міністерством внутрішніх справ України строків розгляду запиту на інформацію, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України „Про доступ до інформації" розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

З матеріалів справи вбачається, що запит ОСОБА_1 на доступ до публічної інформації був отриманий Міністерством внутрішніх справ України 20.07.2015, відповідь же була надана 23.07.2015.

Отже, при розгляді запиту ОСОБА_1 Міністерством внутрішніх справ України було дотримано строк розгляду запиту на доступ до публічної інформації.

З огляду на викладене, судом встановлено, що відповідач не порушив норм чинного законодавства при розгляді запиту ОСОБА_1 від 07.07.2015 в частині надання відповіді по суті запиту, викладення мотивації відмови у наданні запитуваної інформації, строків надання запитуваної інформації, однак, Міністерством внутрішніх справ України не було роз'яснено позивачу порядок оскарження наданої відповіді, що є порушенням встановлених Законом України «Про доступ до публічної інформації» норм.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в частині визнання протиправними дій щодо неналежного надання відповіді, а саме: не вказання порядку оскарження відповіді.

Стосовно вимоги позивача про зобов'язання відповідача подати до суду звіт про виконання постанови суду, суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 267 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу зазначеної норми Закону слідує, що зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом звіт про виконання судового рішення є правом, а не обов'язком суду, та має застосовуватися у виключних випадках.

З урахуванням встановлених по справі обставин, суд не вважає за необхідне зобов'язувати Міністерство внутрішніх справ України, не на користь якого ухвалено судове рішення, подавати звіт про виконання даного судового рішення, оскільки позивачем не наведено причин та не надано належних доказів, які б свідчили про можливість ухилення вказаним відповідачем від виконання даного судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, з'ясувавши фактичні обставини справи та проаналізувавши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо ненадання ОСОБА_1 у відповіді від 23.07.2015 № 15/2-К-105зі на запит щодо доступу до публічної інформації від 07.07.2015 порядку оскарження.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді Є.В. Аблов

А.В. Літвінова