Справа № 552/1993/16-а
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2016-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2016 р.Справа № 552/1993/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Чалого І.С.

Суддів: Зеленського В.В. , П'янової Я.В.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на постанову Київського районного суду м. Полтави від 06.05.2016р. по справі № 552/1993/16-а

за позовом ОСОБА_1 до Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до суду з адміністративним позовом до Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, в якому просила:

визнати протиправними дії Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо відмови у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці;

зобов'язати Полтавське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області здійснити нарахування щомісячного довічного грошового утримання, та виплачувати його в розмірі 90 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді, починаючи з дня звільнення - 24.11.2015 року;

встановити місячній строк для подання відповідачем до суду звіту про виконання постанови, яка вимагає вчинення певних дій.

Постановою Київського районного суду м. Полтави від 06.05.2016 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною відмову Управління Пенсійного фонду України Київського району в м. Полтаві в призначені позивачу у відповідності до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Скасовано рішення Управління Пенсійного фонду України Київського району у м. Полтава від 28 березня 2016 року № 17 про відмову в призначенні позивачу відповідності до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці. Зобов'язано Полтавське об'єднане Управління Пенсійного фонду України Полтавської області призначити, нарахувати і виплачувати з 24 листопада 2015 року позивачу згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без обмеження граничного розміру щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді судді. Стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача судові витрати у розмірі 551грн. 20 коп.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Київського районного суду м. Полтави від 06.05.2016 року та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволені адміністративного позову в повному обсязі.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Виходячи з приписів п.3 ч.1 ст.197 КАС України вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, позивач рішенням Полтавської обласної ради народних депутатів від 10 квітня 1986 року була обрана членом Полтавського обласного суду. Постановою Верховної Ради України № 441/97-ВР від 10 липня 1997 року позивач обрана безстроково суддею Полтавського обласного суду (в подальшому - апеляційного суду) Полтавської області), де і працювала до свого звільнення у відставку.

У відповідності до ст. 102 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» подана позивачем заява про відставку 6 травня 2014 року направлена до Вищої Ради Юстиції України.

12 листопада 2015 року Верховною Радою України прийнято постанову № 788- У111 «Про звільнення суддів», якою на підставі п.гі.2,3,6,9 ч.5 ст. 126 Конституції України позивача звільнено з посади судді апеляційного суду Полтавської області.

Також встановлено, що 23 листопада 2015 року наказом в.о. голови апеляційного суду Полтавської області № 07-10/66 позивача звільнено з посади судді апеляційного суду Полтавської області.

Таким чином, з 10 квітня 1986 року по 23 листопада 2015 року позивач працювала суддею апеляційного суду Полтавської області, а з 23 листопада 2015 року набула статусу судді у відставці. При цьому загальний стаж роботи на посаді судді становить 29 років 7 місяців 3 дні.

Також судом встановлено, що з 2011 року позивач перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України Київського району в м. Полтаві, отримувала пенсію за віком.

За нормами ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судді, який вийшов у відставку, після досягнення пенсійного віку виплачується пенсія або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

Позивач з метою реалізації свого права обирати вид пенсійного забезпечення двічі в грудні 2015 року та в березні 2016 року зверталася до відповідача з заявами про призначення замість пенсії за віком щомісячного довічного грошового утримання.

Листом від 06 січня 2016 року № 151/Ю-08 та рішенням 28 березня 2016 року Управління Пенсійного фонду України Київського району в м. Полтаві відмовило позивачу в призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з посиланням на те, що скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким щомісячне довічне утримання призначається відповідно до закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що зазначена норма Закону № 213-VIII від 02.03.2015 року на правовідносини про призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці не поширюється.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України. Положеннями ч. 1 ст. 126 Конституції України встановлено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Правові засади організації судової влади, система і загальний порядок забезпечення діяльності судів та інші питання судоустрою і статусу суддів врегульовані Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було встановлено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

З 01.10.11 р. вступили в дію зміни до ст. 138 названого вище Закону, які внесені Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VІ від 08.07.11 р., згідно з якими довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.11 р. страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді. В частині п'ятій цієї статті зазначено, що максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Проте, рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2013 від 03.06.13 р. частину третю, перше, друге, третє речення частини п'ятої статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.10 р. у редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI від 08.07.11 р. визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 03.06.13 р. відновлено дію частини третьої та перше, друге, третє речення частини п'ятої ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, що діяла до набрання чинності Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».

В рішенні від 03.06.13 р. Конституційний Суд України вказав на те, що Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» змінено визначений Законом України «Про судоустрій і статус суддів» порядок нарахування щомісячного довічного грошового утримання, внаслідок чого зменшено розмір щомісячного довічного утримання суддів, залишивши незмінним зміст права на щомісячне довічне грошове утримання суддів. Закон України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» звузив обсяг цього права, встановивши обмежену базу для нарахування суддям щомісячного довічного грошового утримання і його максимальний розмір, та скасував право суддів на одержання щомісячного довічного грошового утримання без обмеження граничного розміру, чим знизив досягнутий рівень гарантій незалежності суддів, що не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів.

Ухвалюючи зазначене рішення, Конституційний Суд України врахував попередні правові позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях № 5-рп/2002 від 20.03.02 р., № 19-рп/2004 від 01.12.04 р., № 8-рп/2005 від 11.10.05 р., № 10-рп/2008 від 22.05.08 р., зазначивши при цьому, що «визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя».

Одночасно Конституційний Суд України зазначив, «що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя. Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10.07.98 р., за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4)».

Як зазначається в Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки № (2010) 12 від 17.11.10 р., «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

Враховуючи наведене, Конституційний Суд України зазначив, що з моменту ухвалення рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2013 від 03.06.13 р. підлягає застосуванню ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції до змін, внесених Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

У постановах від 17.03.15 р. (справа № 21-371а14, №21-429а14), від 09.06.15 р. (справа № 21-472а15) Верховний Суд України зробив аналогічний правовий висновок щодо обмеження грошового утримання судді, зазначивши, що оскільки за змістом п. 4 рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2013 воно має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень, законів, визнаних неконституційними, то право на одержання довічного грошового утримання без обмеження розміру такого виникає з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення № 3-рп/2013 від 03.06.13 р.

Згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VІІІ від 02.03.15 р. внесено зміни до ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції № 191-VІІІ від 12.02.15 р., згідно з якими ч. 3 цієї статті передбачає, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не можуть перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», у разі неприйняття до 01.06.15 р. закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.15 р. скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Таким чином, змінами, внесеними до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», встановлено обмеження рівня матеріального забезпечення суддів у відставці, ніж це було передбачено законодавством до внесення таких змін і існувало на час набуття позивачем права на відставку у розмірі призначення їй довічного грошового утримання в розмірі 90 відсотків від розміру суддівської винагороди працюючого судді, а приписами п. 5 Прикінцевих положень Закону України № 213-VІІІ від 02.03.15 р. фактично скасовано конституційно закріплений інститут відставки судді.

У постанові Пленуму Верховного Суду України № 14 від 03.07.15 р. порушено питання про звернення до Конституційного Суду України з відповідним конституційним поданням щодо відповідності (конституційності) положень частини третьої, абзацу четвертого та речення першого абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ від 07.07.10 р. у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» № 192-VІІІ від 12.02.15 р. у взаємозв'язку з положеннями пп. 5 п. 2, п. 17 розділу I, п. 5 розділу III Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VІІІ від 02.03.15 р. стосовно звуження гарантій матеріального забезпечення та соціального захисту суддів у відставці положенням ст. 8, ч. 1 ст. 21, ч. 1, п. п. 2, 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України.

В конституційному поданні Пленум Верховного Суду України зазначив, що ухвалення рішення Конституційним Судом України про визнання неконституційними законів, інших правових актів або окремих положень зумовлює втрату ними чинності з дня ухвалення такого рішення. Правовий акт або його окремі положення, що визнані неконституційними, не можуть бути прийняті повторно в тій самій редакції. Відхилення від такого підходу свідчать про порушення конституційних приписів щодо обов'язковості виконання рішень Конституційного Суду України.

Із наведеного випливає, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VІІІ від 02.03.15 р. не може суперечити рішенню Конституційного Суду України № 3-рп/2013 від 03.06.13 р.

Згідно зі ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів, закріплених у ст. 126 Конституції України, є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання, тощо), надання їм у майбутньому статусу судді у відставці, право якого на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів.

Відповідно до п. 8 ч. 4 ст. 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» незалежність суддів забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням суддів. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів (ч. 6 ст. 47 Закону).

В п. 7 рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2005 від 11.05.05 р. зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів.

На підставі наведених вище правових норм, колегія суддів зазначає, що позивач, маючи право на відставку станом на законодавче визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, та збільшення цього утримання на два відсотки заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, набув право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90 %.

При цьому, з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.15 р. та у зв'язку з неприйняттям до 01.06.15 р. закону щодо спеціальних пенсій, не скасовано положення ст. 141 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції від 12.02.15 р., частиною другою якої передбачено право судді у відставці на отримання щомісячного довічного грошового утримання.

Крім того, колегія суддів зазначає, згідно ч. ч. 1, 3, 4 та 5 ст. 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

На підставі ч. 3 ст. 122 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Згідно наявних в матеріалах справи доказів, заяву про відставку до Вищої Ради Юстиції України позивачем подано 06 травня 2014 року, тобто більше ніж за рік до скасування з 1 червня 2015 року щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, яке призначалось на підставі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" і до внесення змін до вказаного Закону зазначеними вище Законами України.

Відповідно до ч. 3 ст.109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції, яка діяла на час подання заяви про відставку, Вища Рада Юстиції України протягом місяця від дня надходження заяви повинна була внести до Верховної Ради України подання про звільнення з посади у зв'язку з виходом у відставку.

Порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, визначався ст. 111 вказаного Закону, відповідно до якої воно підлягало розгляду на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів та будь яких перевірок.

Аналогічний порядок звільнення судді у відставку Верховною Радою України передбачено і ст.120 Закону України №192- VIІ від 12 лютого 2015 року.

Таким чином, від дня подання 06 травня 2014 року заяви до Вищої Ради Юстиції про звільнення позивача з посади судді у відставку, пройшло більше ніж 1 рік. За цей час було прийнято низку законів, якими суттєво звужено обсяг прав судді у відставці, в тому числі і право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від зменшення його розміру до повного скасування.

Несвоєчасне вирішення органами державної влади заяви позивача про звільнення відбулося з підстав незалежних від волі позивача та жодним чином не впливає на наявність у позивача права на щомісячне грошове утримання судді.

Виходячи з наведеного та з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, визначеній в постанові від 01.07.2014 р. в справі №21-244а14, що правовідносини щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається за спеціальними законами, виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення, колегія суддів вважає правильним висновок судів першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог позивача.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача щодо визнання протиправною відмову Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області у призначенні позивачу - судді у відставці щомісячного довічного грошового утримання та зобов'язання відповідача призначити, нарахувати та виплачувати йому щомісячне грошове утримання у розмірі 90% заробітної плати працюючого на відповідної посаді судді, без обмеження граничного розміру.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, доводи апеляційної скарги не впливають на правомірність висновків суду, а лише дублюють заперечення на позов, які подавались суду першої інстанції та були враховані ним при вирішення справи по суті, а відповідно і підстави для скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції - без змін.

Колегія суддів також зазначає, що Полтавським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області не було сплачено судовий збір.

При відкритті провадження у справі за клопотанням Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області сплату судового збору було відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Частиною 2 наведеної статті розмір ставки судового збору за подання апеляційної скарги на рішення адміністративного суду встановлено на рівні 110% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Матеріалами справи підтверджено, що розмір судового збору, який підлягав сплаті за подання цієї позовної заяви, становив 551 грн. 21 коп.

Таким чином, розмір судового збору, який підлягає сплаті за подання апеляційної скарги становить 606 грн. 32 коп.

Отже, розмір судового збору, який підлягає сплаті за подання апеляційної скарги на постанову Київського районного суду м. Полтави від 06.05.2016 року становить 606 грн. 32 коп.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає необхідним стягнути з Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області судовий збір за подання апеляційної скарги у зазначеному розмірі.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області залишити без задоволення.

Постанову Київського районного суду м. Полтави від 06.05.2016р. по справі № 552/1993/16-а залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 606 (шістсот шість) грн. 32 коп. до спеціального фонду Державного бюджету України - отримувач УДКСУ у Червонозаводському районі м. Харкова, МФО 851011, , банк : ГУ ДКСУ в Харківській області, , рахунок - 1011, код класифікації доходів бюджету - 22030001, код ЄДРПОУ Харківського апеляційного адміністративного суду 34331173

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Чалий І.С.
Судді Зеленський В.В. Пянова Я.В.