Справа № 520/14533/15-а
Суддя: Калашнікова О. І.
Дата ухвалення: 2016-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

_________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2-а/520/16/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2016 року

Київський районний суд м. Одеси

У складі головуючого судді Калашнікової О.І.

При секретарі Шеховцевій О.І.

Розглянув у відкритому судовому засідання справу за адміністративним позовом

ОСОБА_1 до Київського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, третя особа ОСОБА_2 про визнання незаконними дій, зобов»язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 вернулась до суду з вимогами ухвалити рішення, яким визнати неправомірними дії Київського ВДВС щодо примусової реалізації нерухомого майна в рамках виконавчого провадження №44903427 та зобов»язати Київський ВДВС вчинити дії щодо реалізації нерухомого майна у вигляді 21/100 частини домоволодіння №7 по вул..Тульська в м.Одесі, що належить на праві власності боржниці ОСОБА_2 в рамках виконавчого провадження №44903427.

Представник Київського ВДВС заперечує проти задоволення позову.

ОСОБА_2 позов не визнала.

Суд вислухав учасників процесу, вивчив матеріали даної справи і матеріали виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-6512/11, виданого 18.03.2013 року Київським райсудом м.Одеси і встановив наступне:

18.03.2013 року Київський райсуд м.Одеси на виконання рішення райсуду від 29.05.2012 року видав виконавчий лист №2-6512/11 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 129400 грн. 25 березня 2013 року державним виконавцем Першого Київського ВДВС винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. Боржниця вимоги державного виконавця щодо виконання виконавчого документу залишила без уваги. Проведеними виконавчими діями встановлено, що боржниці ОСОБА_2 на праві власності належить 21/100 частина домоволодіння по вул..Тульська в м.Одесі. Ухвалою Київського райсуду м.Одеси від 7.12.2011 накладено арешт на 47/100 частин домоволодіння по вул..Тульська у якості забезпечення позову ОСОБА_1 ( з урахуванням самочинної частини домоволодіння, що перебуває у володінні і користуванні ОСОБА_2М.). Право на користування зазначеною частиною будинку має неповнолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. На звернення державного виконавця до органу піки та піклування щодо попереднього дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_2 21/100 частину житлового будинку по вул.. Тульська,7 в м.Одесі, служба у справах дітей Одеської міськради листом за №8166 від 24.12.2013 року повідомила про недоцільність такого дозволу. В 2014 році державний виконавець звернувся до суду з поданням про встановлення способу і порядку виконання рішення шляхом звернення стягнення на майно, належне боржнику. Ухвалою райсуду м.Одеси від 18.08.2014 року подання державного виконавця залишено без задоволення. Після набрання ухвалою суду законної сили держаний виконавець повернув стягувачу виконавчий документ, з підстав, визначених п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження».

Повторно виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-6512/11 року відкрито 27.09.2014 року за заявою ОСОБА_1

ОСОБА_2 вимоги виконавчого документа не виконує. Стягувачка ОСОБА_1 ініціює виконання виконавчого листа шляхом звернення стягнення на майно боржниці 21/100 частину домоволодіння по вул..Тульська №7 в м.Одеса, право на користування яким має не тільки боржниця, її повнолітня дочка, а і неповнолітня онука ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивачева сторона не згодна з доводами виконавчої служби, що для звернення стягнення на майно боржниці частину житлового будинку обов»язково належний дозвіл органу опіки та піклування, оскільки неповнолітня дитина має право на користування цією частиною житлового будинку. ОСОБА_1 (її представник) доводить, що ЗУ «Про виконавче провадження» не передбачає обов»язок державного виконавця отримувати дозвіл органу опіки та піклування на здійснення відчуження нерухомого майна боржника, право користування яким мають неповнолітні діти, тому позивачка вимагає визнати неправомірними дії державного виконавця з витребування попереднього дозволу органу опіки та піклування з реалізації 21/100 частини домоволодіння по вул.Тульська,7 в м.Одеса, належну на праві власності боржниці ОСОБА_2

Позивачка на обґрунтування своїх вимог посилається на ЗУ «Про виконавче провадження», яким визначено порядок звернення стягнення на майно боржника, в тому числі і на нерухоме майно. Так, ст.52 ЗУ «Про виконавче провадження» визначає, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

ОСОБА_1 вимагає зобов»язати Київський ВДВС вчинити дії щодо примусової реалізації нерухомого майна у вигляді 21/100 частини домоволодіння №7 по вул..Тульська в м.Одесі, що належить на праві власності ОСОБА_2 в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-6512/11.

При вищенаведених обставинах суд вважає позов ОСОБА_1 не підлягаючим задоволенню з таких підстав:

Ч.1 ст.6 КАС України визначає «кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернуться до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб»єкта владних повноважень порушені її права, свобод або інтереси.

Ст.181 КАС України передбачає, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси.

Дослідивши надані сторонами докази суд дійшов висновку, що дії ДВС з примусового виконання виконавчого листа, виданого Київським райсудом м.Одеси про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів на користь ОСОБА_1 в частині витребування попереднього дозволу органу опіки та піклування на реалізацію 21/100 частини житлового будинку по вул..Тульска,7 , право на користування яким має неповнолітня особа, відповідають вимогам Закону і не порушують права та інтереси стягувачки.

Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV).

За змістом статті 1 цього Закону виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів. Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено Главою 4 Закону № 606-XIV. Згідно частини 1 статті 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802, затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень.

Пунктом 3.15 цієї Інструкції передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному у статті 47 Закону. При цьому в постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов'язково роз'яснюється порядок повторного пред'явлення виконавчого документа до виконання (крім випадку повернення виконавчого документа на підставі пункту 1 частини першої статті 47 Закону, якщо таке повернення надалі є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження).

Підпунктом 4.5.9 пункту 4.5 вищенаведеної Інструкції (в редакції, що діяла станом на 2014 рік) передбачено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають неповнолітні, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, державний виконавець звертається до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання. Якщо судом не встановлено (змінено) спосіб і порядок виконання, державний виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 47 Закону.

Частиною 4 статті 177 Сімейного кодексу України визначено, що дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

Відповідно до частини 10 названої статті Сімейного кодексу України порядок провадження органами опіки та піклування визначеної законом діяльності, пов'язаної із захистом майнових прав дитини, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Такий Порядок затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. №866.

Згідно пункту 67 Порядку провадження органами опіки та піклування визначеної законом діяльності, пов'язаної із захистом майнових прав дитини дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної в місті ради за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей.

Закон України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 р. № 2402-III визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

Відповідно до статті 18 названого Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

У даному випадку, з 2012 року неповнолітня онука боржниці ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, має право на користування житлом 21/100 частиною житлового будинку по вул..Тульська,7 в м.Одесі, що належить на праві власності боржниці ОСОБА_2 Встановивши, що неповнолітня особа має право на користування нерухомим майном, на яке стягувачка вимагає звернути стягнення, державний виконавець звернувся до служби у справах дітей Одеської міськради, як органу опіки та піклування за попереднім дозволом на відчуження нерухомості. Отримавши від органу опіки та піклування відмову у наданні дозволу, державний виконавець звернувся до Київського райсуду м.Одеси із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання. Судом не встановлено (змінено) спосіб і порядок виконання. Після отримання ухвали суду державний виконавець повернув виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 47 Закону, тому як інше майно у боржника відсутнє.

З урахуванням викладеного, дії державного виконавця з отримання попереднього дозволу органів опіки та піклування на звернення стягнення на нерухоме майно, право користування яким має неповнолітня особа,відповідають вимогам Законів України.

Посилання позивачевої сторони на те, що Закон України «Про виконавче провадження» не визначає обов'язку державного виконавця щодо отримання дозволу органу опіки і піклування при здійсненні відчуження нерухомого майна боржника, не є підставою для визнання таких дій державного виконавця неправомірними, тому як не міститься на вимогах закону. Так, право державного виконавця залучати для проведення виконавчих дій представників органів опіки і піклування, передбачено частиною 2 статті 7 Закону України «Про виконавче провадження» та пунктом 2.4 Інструкції про з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5.

Керуючись ст.ст. 159-163 КАС України, суд

П о с т а н о в и в:

ОСОБА_1 відмовити у задоволенні адміністративного позову до Київського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, третя особа ОСОБА_2 про визнання незаконними дій, зобов»язання вчинити певні дії.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Київський райсуд м. Одеси протягом 10 днів з дня його оголошення.

Суддя Калашнікова О. І.