Справа № 823/5359/15
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2016-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/5359/15 Головуючий у 1-й інстанції: Гаврилюк В.О.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря Нагорної Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, Головного управління Національної поліції в Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Придніпровський районний відділ в м. Черкаси управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області (далі - відповідач-1), Головного управління Національної поліції в Черкаській області (далі - відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Придніпровський районний відділ в м. Черкаси управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області про:

- визнання незаконним та скасування наказу УМВС України в Черкаській області від 06.11.2015 р. № 312 о/с в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ;

- зобов'язання УМВС України в Черкаській області поновити позивача на посаді старшого уповноваженого сектору кримінальної міліції у справах дітей Придніпровського РВ в м. Черкаси УМВС України в Черкаській області;

- зобов'язання ГУ Національної поліції в Черкаській області вчинити дії щодо призначення в порядку переведення на рівнозначну запропоновану позивачу посаду до Черкаського відділу поліції ГУ Національної поліції в Черкаській області;

- зобов'язання УМВС України в Черкаській області нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку за 2014 та 2015 роки.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року адміністративний позов було задоволено часткове, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ УМВС України в Черкаській області від 06.11.2015 р. № 312 о/с в частині щодо звільнення позивача та зобов'язано УМВС України в Черкаській області вирішити питання щодо її обов'язкового працевлаштування.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням відповідач - УМВС України в Черкаській області подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та ухвалити нову про відмову в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, вважаючи, що судом неповно з'ясовано обставини цієї справи та порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 30.07.2003 р. ОСОБА_2 на підставі наказу УМВС України в Черкаській області № 178 о/с була прийнята на службу до органів внутрішніх справ.

Наказом УМВС України в Черкаській області від 20.06.2014 р. № 170 о/с позивача було призначено на посаду оперуповноваженого сектору КМСД Придніпровського РВ в м. Черкаси УМВС.

06.08.2015 р. опубліковано Закон України «Про Національну поліцію», який, зокрема в частині п. 8-11 Прикінцевих та перехідних положень, набрав чинності 07.08.2015 р. і в п. 8 яких було передбачено, що всі працівники міліції вважаються повідомленими про наступне вивільнення через скорочення штатів з дня опублікування цього Закону.

На підставі наказів УМВС України в Черкаській області від 28.08.2015 р. № 236 о/с та від 04.09.2015 р. № 243 о/с ОСОБА_2 було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку на період з 28.08.2015 р. по 18.06.2018 р.

Наказом УМВС України в Черкаській області від 06.11.2015 р. № 312 о/с «По особовому складу» майора міліції, старшого оперуповноваженого сектору кримінальної міліції у справах дітей ОСОБА_2 було звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України на підставі Закону України «Про Національну поліцію», згідно з п. 9 розділу ХІ вказаного Закону та за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ від 29.07.1991 р. № 114.

Вважаючи зазначений наказ незаконним позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача як особи, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку, було здійснено без дотримання вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України щодо обов'язкового працевлаштування даної категорії осіб, а тому оскаржуваний наказ є незаконним і підлягає скасуванню та наявні правові підстави для зобов'язання відповідача вирішити питання щодо працевлаштування позивача. Приходячи до висновку, що в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають суд зазначив, що позивач у строк, встановлений Законом, не виявила бажання проходити службу в поліції, а також що оскільки її звільнення є неправомірним, то й права на отримання грошової компенсації за невикористану відпустку вона не має.

Дослідивши обставини справи колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законом України «Про міліцію» від 20.12.1990 р. № 565-ХІІ, який діяв станом на момент виникнення спірних правовідносин і втратив чинність 07.11.2015 р. (далі - Закон № 565-ХІІ), Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 р. № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), Законом України «Про відпустки» від 15.11.1996 р. № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 р. № 114 (далі - Положення № 114), постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 р. № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» (далі - Постанова № 730), наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 р. № 1388 «Про організаційно-штатні питання» (далі - Наказ № 1388), Типовою інструкцією з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 р. № 1242 (далі - Інструкція № 1242).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1 ст. 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Частиною 1 статті 18 Закону № 565-ХІІ передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пп. «г» п. 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

02.07.2015 р. було прийнято Закон № 580-VIII, який опубліковано в газеті «Голос України» 06.08.2015 р.

У пп. 1 п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII закріплено, що цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Відповідно до п.п. 8, 9, 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII

З дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв'язку з навчанням; 3) творча відпустка; 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 4) соціальні відпустки: відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв'язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи; 5) відпустки без збереження заробітної плати.

У ч. 3 ст. 179 КЗпП України закріплено, що за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства.

Відповідно до п. 61 Положення № 114 додаткові і соціальні відпустки особам рядового і начальницького складу надаються відповідно до законодавства.

Згідно з ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Відповідно до п. 2 Постанови № 730 КМУ постановив ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України за переліком згідно з додатком 2.

У додатку 2 до вказано Постанови наведено відповідний перелік територіальних органів МВС України, до якого, зокрема включено Придніпровський РВ в м. Черкаси УМВС України в Черкаській області.

Наказом № 1388 визначено вважати такими, що втратили чинність, штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України, згідно з Переліком змін у штатах МВС.

Відповідно до вказаного Переліку до Наказу № 1388 скасовано всі штати і скорочено всі посади, зокрема в УМВС України в Черкаській області.

Згідно з п. 149, 153 Інструкції № 1242 усі документи, що надходять до установи, приймаються централізовано в службі діловодства.

Факт і дата надходження документа до установи обов'язково фіксуються за правилами, зазначеними в пункті 82 цієї Інструкції.

У п. 82 Інструкції № 1242 визначено, що відмітка про надходження документа до установи проставляється від руки або за допомогою штампа, автоматичного нумератора на лицьовому полі у правому кутку нижнього поля першого аркуша оригіналу документа. Елементами зазначеного реквізиту є скорочене найменування установи - одержувача документа, реєстраційний індекс, дата (у разі потреби - година і хвилини) надходження документа. У разі застосування автоматизованої системи реєстрації зазначена інформація наноситься за допомогою штрих-коду.

Відповідно до п.п. 161, 163, 180 Інструкції № 1242 реєстрація документів полягає у веденні запису облікових даних про документ за встановленою реєстраційною формою, яким фіксується факт створення, відправлення або одержання документа шляхом проставлення на ньому реєстраційного індексу з подальшим записом у зазначених формах необхідних відомостей про документ.

Реєстрація документів провадиться з метою забезпечення їх обліку, контролю за виконанням і оперативним використанням наявної в документах інформації.

Реєструються документи незалежно від способу їх доставки, передачі чи створення.

Документи реєструються лише один раз: вхідні - у день надходження або не пізніше наступного дня, якщо документ надійшов у неробочий час, створювані - у день підписання або затвердження.

Передача документів у межах структурного підрозділу здійснюється через особу, відповідальну за діловодство в структурному підрозділі (секретаря).

Отже, спеціальним законодавством регламентовано процедуру вивільнення працівників міліції з органів внутрішніх справ у зв'язку з ліквідацією всіх територіальних органів МВС України та повним скороченням штатних одиниць, відповідно до якої працівники вважаються повідомленими про їх наступне звільнення через скорочення штатів з дня опублікування Закону № 580-VIII, тобто з 06.08.2015 р.

Системне тлумачення законодавства України, що регулює спірні правовідносини дає підстави вважати, що єдиною законодавчо передбаченою формою волевиявлення особи щодо працевлаштування, проходження нею служби є виключно особисто написана заява (рапорт) такої особи, що зареєстрована відповідно до п. 82, 149, 153 Інструкції № 1242. Тобто, для реалізації права на працевлаштування законодавчо вимагається вчинення активних індивідуальних дій особою, яка хоче бути працевлаштованою, звернення з рапортом у встановлені строки та в порядку. В іншому випадку, якщо на протязі вказаного терміну правник міліції не вчинив таких дій, то він вважається таким, що відмовився від її проходження, і ця обставина є достатньою і необхідною правовою підставою для його звільнення у зв'язку зі скороченням штатів.

Разом з тим, упродовж трьох місяців з вказаної дати позивач мав реальну можливість виявити бажання проходити службу в поліції і подати рапорт відповідно до Закону та Інструкції № 1242.

Водночас, зазначеним спеціальним Законом, зокрема п. 11 Прикінцевих і перехідних положень, прямо передбачено, що перебування працівника міліції у відпустці не є перешкодою для його звільнення зі служби в органах внутрішніх справ у зв'язку з повним скороченням штатів і широке тлумачення даної законодавчої норми дозволяє стверджувати, що вона поширюється на всі види відпусток, одним з яких, як встановлено вище, є відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

При цьому, слід враховувати, що при врегулюванні правовідносин у сфері публічної служби пріоритетне значення мають норми спеціального законодавства, а загальні положення КЗпП України можуть застосовуватися виключно, якщо таке прямо передбачено у спеціальному законі або якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані відповідні правовідносини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, висновки якої, у відповідності до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, колегія суддів відзначає, що Закон № 580-VIII прийнятий пізніше у часі, ніж КЗпП України, а тому, у відповідності до принципу дії закону в часі, застосуванню підлягає саме Закон № 580-VIII.

Аналогічний правовий підхід викладено в рішенні Верховного Суду України від 18 вересня 2014 року у справі № 21-317а14.

Виходячи з цього, колегія суддів встановила, що з 06.08.2015 р. на підставі п. 8 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 580-VIII позивач є офіційно попередженою про майбутнє звільнення з органів внутрішніх справ через скорочення штатів.

Наказом УМВС в Черкаській області від 28.08.2015 р. № 236 о/с, з урахуванням наказу від 04.09.2015 р. № 243 о/с, позивачу було надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку на період з 28.08.2015 р. по 18.06.2018 р.

У період з 06.08.2015 р. по 06.11.2015 р. рапорт (заява) позивача про прийняття на службу в поліцію до УМВС в Черкаській області не надходила, у журналі вхідної кореспонденції, згідно з вимогами Інструкції № 1242 не реєструвалась /Т.1 а.с. 184-204/ і, відповідно, до ГУ НП в Черкаській області не передавалась /Т.1 а.с. 44, 205-250, Т.2 1-24, 28-42/. Жодні докази, які б підтверджували факт звернення позивача до її безпосереднього роботодавця - УМВС в Черкаській області у матеріалах справи відсутні. Зазначені обставини та докази у їх сукупності вказують на те, що позивач не виявила бажання проходити службу в поліції шляхом вчинення активних індивідуальних дій, які б свідчили про її відповідний намір.

При цьому, суд апеляційної інстанції відзначає, що в адміністративному процесі тягар доведення правомірності рішення (дій, бездіяльності) покладається на суб'єкта владних повноважень - відповідача у справі, але зазначений обов'язок не є абсолютним і позивач також повинна була довести перед судом ті обставини на які вона посилається, однак, як було встановлено вище, ОСОБА_2 ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження жодних доказів щодо виконання нею п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII не надала та зазначила в судовому засіданні, що направляла свій рапорт відповідачу простою кореспонденцією, але таких доказів в неї немає, дату відправлення не пригадує, а підтвердженням цих обставин є лише її слова. Отже, такі доводи позивача є голослівними, спростовується дослідженими в судовому засіданні журналами вхідної кореспонденції відповідача, тому до уваги не приймаються.

Доводи позивача про те, що її не було письмово повідомлено про майбутнє звільнення та оскаржуваний наказ прийнято у період її перебування в декретній відпустці, з чим частково погодився суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає не обґрунтованими і також до уваги не приймає, оскільки, як було встановлено вище, повідомлення працівників міліції про наступне вивільнення відбулося автоматично 06.08.2015 р. шляхом опублікування Закону № 580-VIII, який є спеціальним законодавчим актом, регулюючим відносини у сфері публічної служби та в п. 11 Прикінцевих і перехідних положень якого врегульовано питання щодо звільнення працівників міліції, які перебувають у відпустці, незалежно від її виду.

Разом з тим, апелянт, діючи, у відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України, виконав своє зобов'язання щодо доказування та довів перед судом ті обставини, на які він посилається в апеляційній скарзі і переконав суд у своїй правоті.

Враховуючи вищевикладені обставини та докази у їх сукупності, у відповідності до ст. 86 КАС України, колегія суддів вважає, що оскаржуваний наказ від 06.11.2015 р. № 312 о/с в частині щодо звільнення ОСОБА_2 прийнятий відповідачем на підставі, у спосіб та в межах повноважень, передбачених Конституцією України, спеціальним Законом «Про національну поліцію», його Прикінцевих і перехідних положень.

Приходячи до такого висновку, апеляційний суд у відповідності до вимог ч. 1 ст. 244-2 КАС України, вважає за необхідне відступити від наведеної правової позиції Верховного Суду України, висловленої ним в постанові від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14 зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи, так як підставою для її застосування є ідентичність повноважень (завдань) органу, що ліквідується, і нового органу, який створюється, а в даному випадку повноваження (завдання) територіальних органів МВС України, зокрема й Придніпровського РВ в м. Черкаси УМВС, де працювала позивач, не є ідентичними з повноваженнями (завданнями) Національної поліції, а отже, обставини цієї справи є відмінними від тих, які мали місце у справі, яка переглядалась Верховним Судом України, що виключає підстави для застосування вказаної правової позиції при вирішенні даної справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення в частині задоволення позовних вимог, зокрема шляхом виходу за їх межі, було неповно встановлено обставини справи та порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення даної справи і, у відповідності до ст. 202 КАС України, є правовою підставою для його скасування та ухвалення нової постанови про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Крім того, перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, відповідно до вимог ч. 1 ст. 195 КАС України, апеляційний суд стосовно позовних вимог про зобов'язання УМВС України в Черкаській області нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку за 2014 та 2015 роки зазначає наступне.

Так, у відповідності до п. 56 Положення № 114, особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров'я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Разом з тим, судова колегія встановила, що позивачу на підставі її рапорту від 18.08.2014 р. наказом Придніпровського РВ в м. Черкаси УМВС України в Черкаській області від 26.08.2014 р. № 17 о/с було надано чергову відпустку за 2014 рік /Т. 1 а.с. 102/.

На підставі рапорту позивача від 01.04.2015 р. наказом Придніпровського РВ в м. Черкаси УМВС України в Черкаській області від 16.04.2015 р. № 6 їй було надано чергову відпустку за 2015 рік /Т.1 а.с. 104/.

Отже, позивачем використані відпустки, за які вона просить суд зобов'язати відповідача-1 виплатити їй компенсацію, і жодних доказів зворотного суду не надано.

Більш того, колегія суддів відзначає, що Положенням № 114 передбачено можливість отримання компенсації за невикористану відпустку лише за рік звільнення, а не за попередній рік, як зокрема просить позивач.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в даному випадку зазначені позовні вимог задоволенню не підлягають саме з підстав зазначених вище, а тому висновки суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні таких позовних вимог через незаконність звільнення позивача та наявність у відповідача-1 обов'язку забезпечити її працевлаштування, є помилковими.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено обставини цієї справи та порушено норми процесуального права, однак, такі порушення не призвели до неправильного вирішення зазначених позовних вимог, а тому, у відповідності до ст. 201 КАС України, оскаржуване рішення суду в цій частині підлягає зміні щодо мотивів відмови.

Стосовно позовних вимог про зобов'язання ГУ НП в Черкаській області вчинити дії щодо призначення в порядку переведення на рівнозначну запропоновану позивачу посаду до Черкаського відділу поліції ГУ Національної поліції в Черкаській області, колегія суддів зазначає наступне.

Так, Законом № 580-VIII, зокрема Розділом VI та пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень, регламентовано порядок прийняття на службу до поліції, відповідно до якого призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України, тобто вирішення питання щодо прийняття особи на службу до поліції належить до дискреційних повноважень зазначених суб'єктів влади.

При цьому, відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Разом з тим, як було встановлено вище, позивач не виявила бажання щодо проходження служби в поліції і жодного рішення про відмову в її прийнятті на таку служи та/або про відмову в допуску її до конкурсу на зайняття відповідної посади в органах поліції відповідачем-2 не приймалось, а отже, його дискреційні повноваження з цього приводу реалізовані не були.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення зазначених позовних вимог та вважає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення в цій частині було повно та правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому, у відповідності до ст. 200 КАС України, воно підлягає залишенню без змін.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області підлягає задоволенню частково, постанова Черкаського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року в частині задоволення позовних вимог - скасуванню та в цій частині суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, постанова суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов'язання УМВС України в Черкаській області нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку за 2014 та 2015 роки підлягає зміні в частині мотивів відмови, а в іншій частині - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 200, 201, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області - задовольнити частково.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року в частині задоволення позовних вимог - скасувати.

У задоволенні адміністративного позову в цій частині - відмовити.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов'язання управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 компенсацію за невикористану відпустку за 2014 та 2015 роки - змінити в частині мотивів відмови.

В іншій частині постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, виготовлено 30 червня 2016 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Кучма А.Ю.

Карпушова О.В.