Справа № 823/2083/15
Суддя: Губська Л.В.
Дата ухвалення: 2016-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/2083/15 Головуючий у 1-й інстанції: Орленко В.І. Суддя-доповідач: Губська Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

21 червня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

Суддів: Ісаєнко Ю.А.,

Федотова І.В.,

при секретарі: Нікітіній А.В.

за участю

представника позивача Майбороди О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Черкасинафтосервіс» на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Черкасинафтосервіс» до Державної податкової інспекції у м.Черкасах Головного управління ДФС у Черкаській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Черкасинафтосервіс», звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління ДФС у Черкаській області від 09.04.2015р. №, №, №.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного перегляду представник відповідача до суду не прибув, що, відповідно до ч.4 ст.196 КАС України, не є перешкодою для судового розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Черкасинафтосервіс» зареєстроване як юридична особа 11.11.2008р., перебуває на обліку у відповідача як платник податків та є платником податку на додану вартість.

З 13.03.2015р. по 19.03.2015 посадовою особою державної податкової інспекції у м.Черкасах Головного управління ДФС у Черкаській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Черкасинафтосервіс» з питань дотримання вимог податкового законодавства при проведенні взаємовідносин з контрагентами-постачальниками ТОВ «Нафтова компанія Партнер» за серпень та вересень 2014 року, ТОВ «Азонтес» за вересень 2014 року, ТОВ «Донмас» за жовтень та грудень 2014 року.

За результатами перевірки складено акт від 24.03.15р. №43/23-01-22-02/36262526, в якому встановлено наступні порушення:

- пп. 138.2, ст. 138, пп. 139.1.9, п.139.1 ст. 139 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. № 2755-VI, ст. 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на прибуток, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 30.12.2013 №87230 грудня 2013 року №872, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток за 2014 рік на загальну суму 1 194 136 грн.;

- пп. «а» п.198.1, п. 198.6 ст.198 Податкового Кодексу України, п.7 розділу III, п.п.1 п.4 розділу V Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 13.11.2013 №678, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 грудня 2013 за № 2094/24626 в частині відображення в податкової декларації з податку на додану вартість за вересень та грудень 2014 року (колонка Б, рядку 10.1), в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету, всього на загальну суму 1 266 310 грн., в т.ч. за вересень 2014 року на суму 565 160 грн. та за грудень 2014 року на суму 701 150 грн. та зменшено від'ємне значення з податку на додану вартість за вересень 2014 року на суму 60508 грн.

На підставі акта перевірки Державною податковою інспекцією у м. Черкасах 09.04.2015 року прийняті податкові повідомлення-рішення, а саме:

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 1 791 204 грн., в тому числі за основним платежем 1 194 136 грн., за штрафними санкціями 597 068 грн.;

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 1 899 465 грн., в тому числі за основним платежем 1 266 310 грн., за штрафними санкціями 633 155 грн.;

- №, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у сумі 60 508 грн.

За результатами адміністративного оскарження вказані податкові повідомлення-рішення залишено без змін, що стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суду перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несправедливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, установлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач діяв в межах наданих йому повноважень та на їх виконання, що він і довів суду як суб'єкт владних повноважень .

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції правильним з огляду на наступне.

Так, п.п. 14.1.27 п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (п.п.139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України).

Отже, формування платником податку витрат, що приймають участь у визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток, допускається за умови підтвердження відповідних сум належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, а також використання отриманого товару у власній господарській діяльності.

Крім того, відповідно до п. 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.2 статті 198 ПК України 198.2 датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно п. 201.10 статті 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Як вбачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Черкасинафтосервіс» (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нафтова компанія Партнер» (Постачальник) укладено договір поставки нафтопродуктів №ДГ-00166 від 22.08.2014 року (далі - Договір), згідно з яким Постачальник зобов'язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити нафтопродукти, в подальшому Товар, згідно умов Договору.

Згідно п. 1.2 Договору номенклатура, кількість, ціна Товару та строк поставки визначаються Сторонами у Додаткових угодах до Договору, які є невід'ємною частиною Договору.

Відповідно до п. 4.1 Договору, поставка Товару здійснюється на основі заяви Покупця та підписаної Сторонами Додаткової угоди до Договору.

Згідно з п. 4.2 Договору Товар поставляється Покупцю партіями, протягом поточного місяця, в кількості та за ціною, визначеними у кожній Додатковій угоді до Договору, на умовах: EXW-резервуари нафтобаз ПАТ «Дніпронафтопродукт» і інших нафтобаз, що належать ПАТ «Дніпронафтопродукт» на правах власності або використовуються ним на підставі цивільно-правових договорів; та/або АЗС Покупця (ІНКОТЕРМС-2010).

Відповідно до п. 4.5 Договору Сторони укладають акти прийому-передачі товару, в яких вказують найменування, кількість, ціну і вартість переданого товару. Сторони можуть укладати акти прийому-передачі товару, що переданий протягом визначеного в такому акті періоду часу.

Додатковою угодою №00207 від 22.08.2014р. до вказаного договору визначено перелік товару, який буде поставлятися, а саме: бензин та паливо дизельне.

Аналогічні договори та додаткові угоди укладені позивачем з ТОВ «Азонтес» №НП-42 від 07.09.2014р., №НП-85 від 27.09.2014р., а також з ТОВ «Донмас» №ДГ-00037 від 03.10.2014р., № ДГ-00087 від 22.10.2014р., №ДГ-0267 від 03.12.2014р.

На підтвердження реальності господарських операцій зі своїми контрагентами позивачем надано: податкові накладні; акти приймання-передачі, які є зведеними документами та включають весь обсяг нафтопродуктів, які були протягом відповідного періоду поставки (місяця) придбані на нафтобазах - ПАТ «Дніпронафтопродукт».

Разом з тим, як вірно зазначає суд першої інстанції, заявки на поставку товару позивач до суду не надав, а зі змісту зведених актів приймання-передачі нафтопродуктів, незрозуміло, коли конкретно було здійснено поставку товару. У вказаних актах визначено лише періоди, а датою складання актів є останнє число кожного місяця, за який оформлено поставки.

Крім того, в даних актах відсутні відомості про місце передачі товару.

Також, листи ТОВ «Азонтес» та ТОВ «Донмас не містять інформації про місцезнаходження нафтобаз ПАТ «Дніпронафтопродукт», на яких , ніби-то, зберігаються придбані позивачем нафтопродукти.

На підтвердження подальшого транспортування нафтопродуктів після їх придбання позивач надав суду договір перевезення вантажів автомобільним транспортом від 21.06.2013р. №14, укладений ним з ТОВ «Гарант ресурс», та товарно-транспортні накладні за серпень, вересень, жовтень та грудень 2014 року.

При цьому, згідно товарно-транспортних накладних, транспортування нафтопродуктів від складу зберігача до АЗС позивача повністю здійснено до їх передачі від названих контрагентів до ТОВ «Черкасинафтосервіс» та, відповідно, до переходу права власності на товар.

Крім того, в укладених договорах поставки визначено, що приймання нафтопродуктів за кількістю та якістю здійснюється згідно Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої спільним наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики № 281/171/578/155 від 20 травня 2008 року (далі - Інструкція №281/171/578/155), вимоги якої є обов'язковими для всіх суб'єктів господарювання (підприємств, установ, організацій та фізичних осіб - підприємців), що займаються хоча б одним з таких видів економічної діяльності, як закупівля, транспортування, зберігання і реалізація нафти і нафтопродуктів на території України (далі - підприємства).

Згідно пункту 4.1.1 Інструкції №281/171/578/155 для забезпечення достовірності і єдності вимірювань маси та об'єму нафти і нафтопродуктів підприємства зобов'язані користуватися засобами вимірювальної техніки, що мають чинні відбитки повірочних тавр та/або свідоцтва про їх повірку чи державну метрологічну атестацію.

Пунктом 4.1.3 Інструкції №281/171/578/155 передбачено, що повірці, згідно із Законом України «Про метрологію та метрологічну діяльність», підлягають вертикальні і горизонтальні резервуари, вимірювачі температури, рівня та густини, металеві рулетки з вантажем, метроштоки, рівнеміри, ПРК і ОРК, об'ємні лічильники, ваги, залізничні та автомобільні цистерни та інші засоби вимірювальної техніки, що використовуються під час визначення об'єму та маси нафти та нафтопродуктів.

Відповідно до пункту 4.2.1 Інструкції №281/171/578/155 облік нафти і нафтопродуктів на НПЗ, підприємствах із забезпечення нафтопродуктами, підприємствах нафтопровідного і нафтопродуктопровідного транспорту, наливних пунктах ведеться в одиницях маси, а на АЗС - одиницях об'єму.

Згідно пункту 4.3.1 Інструкції №281/171/578/155 об'єм та маса нафти і нафтопродуктів визначаються у стаціонарних резервуарах, залізничних цистернах, танках суден, мірах повної місткості та технологічних трубопроводах, градуйованих відповідно до вимог чинних нормативних документів Держспоживстандарту України, та/або за допомогою об'ємних та масових лічильників.

Як передбачено пунктом 5.1.1 Інструкції №281/171/578/155 приймання нафти і нафтопродуктів за кількістю здійснюється відповідно до вимог цієї Інструкції та договорів постачання, купівлі-продажу тощо.

Підрозділами 5.2-5.5 Інструкції №281/171/578/155 передбачено порядок приймання нафти і нафтопродуктів, яка транспортується різними видами транспорту.

Обов'язковими умовами прийняття нафти і нафтопродуктів за кількістю та якістю є перевірка цілісності пломб, об'єму, густини, якісних характеристик, у разі якщо транспортування здійснюється залізничним чи автомобільним транспортом, а також спеціальними пристроями - у разі якщо транспортування здійснюється водним чи нафтопровідним транспортом.

Маса нафтопродукту в автоцистерні визначається зважуванням на автомобільних вагах або об'ємно-масовим методом.

Маса нафтопродуктів, розфасованих у тару, визначається зважуванням на вагах або за трафаретами на тарі (якщо нафтопродукти в заводській упаковці). Про прийнятий нафтопродукт матеріально відповідальна особа складає акт за своїм підписом, підписами водія та представника одержувача чи відправника із зазначенням їх прізвищ і посад.

Разом з тим, всупереч вищенаведеним вимогам, позивач не надав будь-яких доказів перевірки кількісних та якісних характеристик нафтопродуктів, які, як наголошувалось вище, повинні були зберігатись у ПАТ «Дніпронафтопродукт».

Крім того, ні вказані вище листи контрагентів, ні акти приймання-передачі, ні договір зберігання №2858 від 01.03.2012р., укладений між позивачем та ПАТ «Дніпронафтопродукт», не містять відомостей про адреси резервуарів нафтобаз ПАТ «Дніпронафтопродукт», де повинні зберігатись придбані у згаданих контрагентів нафтопродукти.

Натомість наявність у товарно-транспортних накладних відомостей про місця зберігання нафтопродуктів, їх кількісні та якісні характеристики не є свідченням прийняття нафтопродуктів від ТОВ «Нафтова компанія Партнер», ТОВ «Азонтес», ТОВ «Донмас» згідно Інструкції №281/171/578/155, оскільки ці товарно-транспортні накладні надані позивачем у якості доказу подальшого транспортування та реалізації нафтопродуктів, вже після передачі на зберігання до нафтобаз ПАТ «Дніпронафтопродукт».

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність зацікавленості позивача у здійсненні будь-якого контролю кількості та якості придбаних у ТОВ "Нафтова компанія Партнер", ТОВ "Азонтес", ТОВ "Донмас" нафтопродуктів, є свідченням формального підходу до складення первинних бухгалтерських документів.

Водночас, з наданих позивачем сертифікатів відповідності нафтопродуктів неможливо встановити відповідність документально поставленої партії нафтопродуктів зафіксованій у таких сертифікатах інформації та видачу останніх на зазначену партію товару.

Крім того, на погляд судової колегії, товарно-транспортні накладні, надані на підтвердження транспортування нафтопродуктів з нафтобаз ТОВ «Еквіта» , правомірно не прийняті судом в якості належних доказів.

Так, пунктами 1.1, 1.2 договору зберігання №2858 від 01.03.2012р., укладеного між ТОВ «Черкасинафтосервіс» (Поклажодавець) та ПАТ «Дніпронафтопродукт» (Зберігач), передбачено, що Зберігач зобов'язується приймати та зберігати нафтопродукти та інші товарно-матеріальні цінності, які передаються Поклажодавцем, і повернути їх у схоронності за його першою вимогою. ПАТ «Дніпронафтопродукт» має право здійснювати відпуск товару зі складів третіх осіб, які знаходяться в договірних відносинах зі сторонами цього договору, тільки за вимогою позивача.

Вказаним договором не передбачено право ПАТ «Дніпронафтопродукт» передавати свої обов'язки за договором третім особам.

Як встановлено судом першої інстанції, всупереч наведеним умовам договору товарно-транспортні накладні за серпень, вересень, жовтень та грудень 2014 року, які надані позивачем на підтвердження транспортування придбаних у ТОВ «Нафтова компанія Партнер», ТОВ «Азонтес», ТОВ «Донмас» нафтопродуктів, не містять підписів уповноважених осіб та печаток ПАТ «Дніпронафтопродукт» про їх відпуск із резервуарів ТОВ «Еквіта». Однак, ці накладні містять відтиски печатки ТОВ «Еквіта», з якими позивач не укладав договорів зберігання нафтопродуктів. Наявність договірних відносин між ПАТ «Дніпронафтопродукт» та вказаним суб'єктом господарювання не надає ПАТу«Дніпронафтопродукт» автоматичного права передавати свої зобов'язання за договором зберігання №2858 від 01.03.2012р.

Також, судом встановлено, що позивачем (продавець) укладено з сільськогосподарським приватним підприємством «Біле Озеро» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Приват-Агро-Білозір'я» (покупець) договори купівлі-продажу №2 від 11.01.2011р. та №0001р. від 11.01.2011 про придбання нафтопродуктів, термін дії яких на 2014 рік продовжено додатковими угодами.

На підтвердження виконання умов зазначених договорів позивачем надано копії видаткових та податкових накладних, а також платіжних доручень про оплату вартості нафтопродуктів, які, на погляд суду першої інстанції, з яким погоджується і судова колегія, не підтверджують подальший продаж нафтопродуктів вказаним суб»єктам господарювання, при цьому, будь-яких доказів на спростування цих доводів апелянтом не надано.

Крім того, суд звертає увагу, що в порушення пункту 201.7 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна №207 виписана 31.08.2014, податкові накладні №189 та 139 виписані 30.09.2014; податкові накладні №36 та №84 виписані 31.10.2014, тоді як згідно тверджень позивача та наданих ним документів, операції з придбання нафтопродуктів мали місце 22.08.2014, 07.09.2014, 17.09.2014, 27.09.2014, 03.10.2014, 04.10.2014, 12.10.2014, 18.10.2014, 20.10.2014, 22.10.2014 та 03.12.2014. Тобто, транспортування нафтопродуктів для продажу сільськогосподарському приватному підприємству «Біле Озеро» та ТОВ «Приват-Агро-Білозір'я» задокументоване ще до моменту підписання актів приймання-передачі та одержання права власності на них, що є свідченням формального складення первинних бухгалтерських документів.

Судом вірно зазначено, що наявність оплати вартості нафтопродуктів на користь контрагентів позивача, сама по собі не є підтвердженням фактичного здійснення господарських операцій. Крім того, позивачем на вимогу суду першої інстанції не було надано платіжних доручень з відмітками установи банку про належне проведення платежів, не надано їх і до суду апеляційної інстанції.

Суд звертає увагу, що:

- наявність у позивач податкових накладних не є безумовною підставою для віднесення до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість по сумнівним господарським операціям;

- формальна наявність у покупця первинних документів, необхідних для віднесення певних сум до складу витрат відповідного періоду не є безумовною підставою формування витрат, у разі не доведення реальності здійснених господарських операцій та придбання послуг з метою їх використання у межах господарської діяльності платника податку.

За вказаних обставин, судом не встановлено, а позивачем не доведено, що здійснені ним господарські операції з ТОВ «Нафтова компанія Партнер», ТОВ «Азонтес» та ТОВ «Донмас» щодо поставки нафтопродуктів носять реальний характер.

При цьому, колегія суддів наголошує, що за умови добросовісності позивача, представлення чим-більш ширшого переліку документів на обґрунтування своїх вимог є прямим інтересом останнього та обов'язком, закріпленим статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас, слід зазначити, що надана апелянтом постанова старшого слідчого СУ ФР ГУ ДФС у Черкаській області від 30.06.2015 року про закриття кримінального провадження у зв»язку з відсутністю в діях посадових осіб ТОВ «Черкасинафтосервіс» ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст.212 ч.2 КК України (а.с.36 т.3), також не є належним доказом реальності спірних господарських операцій і свідчить лише про відсутність складу злочину.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи і судове рішення ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для скасування постанови не вбачається.

Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206,211,212,254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Чекркасинафтосервіс» - залишити без задоволення, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту.

Ухвала в повному обсязі складена 23 червня 2016 року.

Головуючий-суддя Л.В.Губська

Судді Ю.А.Ісаєнко

І.В.Федотов

Головуючий суддя Губська Л.В.

Судді: Ісаєнко Ю.А.

Федотов І.В.