Справа № 803/774/16
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2016-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року Справа № 803/774/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Дмитрука В. В.,

при секретарі судового засідання Приходай Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Нафто-Продукт» до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Транс-Нафто-Продукт» (далі - ТОВ «Транс-Нафто-Продукт») звернулося з позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - ДПІ у Голосіївському районі) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 03.07.2015 року № , від 03.11.2015 року № .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 14.09.2015 року по 25.09.2015 року проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.07.2012 року по 31.12.2014 року, за результатами якої складено акт від 09.10.2015 року № 619/1/26-50-22-03/37848613.

Перевіркою встановлено, що позивачем порушено: пункт 138.1, підпункт 138.10.5 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого занижено податок на прибуток підприємства за 2014 рік на загальну суму 686 524 грн.; пункт 185.1 статті 185, пункт 187.1 статті 187 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість за жовтень 2014 року на загальну суму 29 949 142 грн.

На підставі акта перевірки ДПІ у Голосіївському районі винесено податкові повідомлення-рішення:

1) від 03.07.2015 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств, створених за участю іноземних інвесторів, на суму 855 155 грн., з яких: 686 524 грн. - основний платіж, 171 631 грн. - штрафні санкції;

2) від 03.11.2015 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 37 436 427,50 грн., з яких: 29 949 142 грн. - основний платіж, 7 487 285,50 грн. - штрафні санкції.

Позивач з вищевказаними податковими повідомленнями-рішеннями не погоджується, оскільки вважає, що вони прийняті з порушенням законодавства на підставі необґрунтованих висновків, що містяться в акті перевірки.

Викладений в акті перевірки висновок про непідтвердження здійснення господарських операції ТОВ «Транс-Нафто-Продукт» з ТОВ «Максима Групп», на думку позивача, є необґрунтованим, оскільки всі фінансово-господарські відносини є підтвердженими, між товариствами укладались відповідні договори, податкові накладні, проводились відповідні розрахунки та наявні всі інші необхідні документи для підтвердження господарських операцій. Крім того, ТОВ «Транс-Нафто-Продукт» правомірно віднесено до фінансових витрат за 2014 рік витрати по нарахованим відсоткам за користування кредитними коштами. У зв'язку з цим позивач просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 03.07.2015 року № , від 03.11.2015 року № .

Представник позивача в судове засідання не прибув, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, подав до суду письмові заперечення на адміністративний позов, в яких позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що в ході проведеної перевірки встановлено, що ТОВ «Максима Групп» у податковій декларації з ПДВ за жовтень 2014 року здійснено маніпулювання показниками податкової звітності, в результаті чого у жовтні 2014 року не сплачено податкові зобов'язання у розмірі 30 000 000 грн. Крім того, податковою адресою (місцезнаходженням) ТОВ «Максима Групп» є м. Донецьк, яке відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1053-р віднесено до переліку населених пунктів на території, де здійснюється антитерористична операція, а тому відсутня можливість підтвердження реальності складання податкових накладних за податковою адресою ТОВ «Максима Групп». На думку відповідача, обов'язковою підставою для формування податкового кредиту у ТОВ «Транс-Нафто-Продукт» є сплата контрагентом (ТОВ «Максима Групп») у жовтні 2014 року відповідних сум податку на додану вартість, тому позивачем безпідставно сформовано податковий кредит за жовтень 2014 року в сумі 30 000 005,00 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Частиною першою статті 41 КАС України визначено, що у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, оскільки представники сторін, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не прибули, при цьому представником позивача було заявлено письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності, а дану справу можливо розглянути і вирішити на підставі наявних у ній доказів, тому суд дійшов висновку, що дану справу можливо розглянути за відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, з 14.09.2015 року по 25.09.2015 року працівниками ДПІ у Голосіївському районі проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Транс-Нафто-Продукт» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.07.2012 року по 31.12.2014 року, за результатами якої складено акт від 09.10.2015 року № 619/1/26-50-22-03/37848613.

Перевіркою встановлено, що позивачем порушено: пункт 138.1, підпункт 138.10.5 пункту 138.10 статті 138 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток підприємства за 2014 рік на загальну суму 686 524 грн.; пункт 185.1 статті 185, пункт 187.1 статті 187 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість за жовтень 2014 року на загальну суму 29 949 142 грн.

На підставі акта перевірки 09.10.2015 року № 619/1/26-50-22-03/37848613 ДПІ у Голосіївському районі винесено податкові повідомлення-рішення:

1) від 03.07.2015 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств, створених за участю іноземних інвесторів на суму 855 155 грн., з яких: 686 524 грн. - основний платіж, 171 631 грн. - штрафні санкції;

2) від 03.11.2015 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 37 436 427,50 грн., з яких: 29 949 142 грн. - основний платіж, 7 487 285,50 грн. - штрафні санкції.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Як вбачається з акта перевірки, порушення позивачем пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187 ПК України полягало в тому, що ТОВ «Транс-Нафто-Продукт» безпідставно сформовано податковий кредит за жовтень 2014 року в сумі 30 000 005 грн. по господарських операціях з ТОВ «Максима Групп».

Перевіркою встановлено, що ТОВ «Максима Групп» задекларовано податкові зобов'язання з податку на додану вартість за жовтень 2014 року за рахунок ТОВ «Транс-Нафто-Продукт».

Контролюючим органом встановлено, що ТОВ «Максима Групп» у податковій декларації з ПДВ за жовтень 2014 року здійснено маніпулювання показниками податкової звітності, в результаті чого у жовтні 2014 року не сплачено податкові зобов'язання у розмірі 30 000 000 грн.

Як зазначено в акті перевірки, податковою адресою (місцезнаходженням) ТОВ «Максима Групп» є м. Донецьк, яке відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1053-р віднесено до переліку населених пунктів на території, де здійснюється антитерористична операція, а тому відсутня можливість підтвердження реальності складання податкових накладних за податковою адресою ТОВ «Максима Групп».

На думку відповідача, обов'язковою підставою для формування податкового кредиту у ТОВ «Транс-Нафто-Продукт» є сплата контрагентом (ТОВ «Максима Групп») у жовтні 2014 року відповідних сум податку на додану вартість.

Суд не погоджується з висновком контролюючого органу про те, що позивачем порушено пункт 185.1 статті 185, пункт 187.1 статті 187 ПК України, з огляду на таке.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Як передбачено пунктом 44.1 статті 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно із пунктом 187.1 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Пунктами 198.1, 198.2 статті 198 ПК України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно із пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (пункт 201.10 статті 201 Податкового кодексу України).

Проведення господарських операцій суб'єкта господарювання за змістом статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік.

Згідно із частиною другою статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» на даних бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інша звітність.

Таким чином, первинні документи по відображенню господарських операцій є основою для податкового обліку.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту, наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Судом встановлено, що здійснення господарських операцій позивача з ТОВ «Максима Групп» за договором купівлі-продажу від 30.09.2014 року № 309 на загальну суму 180 000 091,21 грн., в тому числі ПДВ в розмірі 30 000 015,20 грн., підтверджується первинними документами податкового обліку, а саме: податковими накладними від 30.10.2014 року №№ 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, від 31.10.2014 року №№ 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, які зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.

При укладенні договору сторонами було досягнуто усіх істотних умов, вони спрямовані на реальне настання правових наслідків, відповідають економічному змісту та чинному законодавству, у судовому порядку недійними не визнавались.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що платник податку самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за несплату податків продавцем та/або порушення ним правил здійснення господарської діяльності.

Доводи, якими контролюючий орган мотивує висновок про порушення позивачем вимог податкового законодавства (як-от - відсутність у контрагента об'єктивних умов для провадження господарської діяльності, несплата ним податків до бюджету), фактично є свідченням порушень, допущених цим контрагентом, а не доказом недобросовісності ТОВ «Транс-Нафто-Продукт» як платника податків.

Чинне податкове законодавство не пов'язує право платника на податковий кредит із повнотою відображення контрагентом у своїй податковій звітності відповідних господарських операцій, з фактичною сплатою контрагентом податків до бюджету, з дотриманням ним законодавчо встановлених умов провадження господарської діяльності.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у разі якщо дії платника податку свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту для підтвердження права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування достатньо наявності належним чином оформлених документів, зокрема податкових накладних.

Контролюючий орган в акті перевірки не ставив під сумнів достовірність даних, вказаних в первинних документах, а також не зазначав про їх невідповідність вимогам чинного податкового законодавства. В обґрунтування прийняття спірного податкового повідомлення-рішення відповідачем не наведено обставин, які б вказували на не підтвердження здійснення господарських операцій.

Крім того, суд звертає увагу на те, що чинним податковим законодавством передбачена презумпція правомірності рішень платника податків, яка передбачає, що в разі якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Зазначена норма поширюється також і на кваліфікацію господарських операцій з метою формування платником податків витрат для визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток та/або податкового кредиту з податку на додану вартість. За змістом вказаної норми відповідні витрати і податковий кредит вважаються сформованими платником податків правомірно, однак контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам.

Встановлення факту недійсності, в тому числі нікчемності цивільно-правового правочину, який опосередковує відповідну господарську операцію, не є необхідною умовою для визначення контролюючим органом грошових зобов'язань платнику податків у разі якщо буде встановлено відсутність реального вчинення цієї господарської операції або відсутність зв'язку між такою операцією та господарською діяльністю платника податків.

Водночас податкові органи не позбавлені права звернутися до адміністративного суду з вимогою про визнання недійсним правочину, укладеного між останнім у ланцюгу постачань платником податку та його контрагентом, з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства та стягнення в дохід держави коштів, одержаних сторонами оспорюваного правочину за такими угодами, як це встановлено частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України.

Щодо висновків відповідача про порушення ТОВ «Транс-Нафто-Продукт» пункту 138.1, підпункту 138.10.5 пункту 138.10 статті 138 ПК України, яке полягало у безпідставному віднесенні позивачем до фінансових витрат відсотків за користування кредитними коштами, суд зазначає наступне.

Підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно із пунктом 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу.

Підпунктом 138.10.5 пункту 138.10 статті 138 ПК України встановлено, що до складу інших витрат включаються: фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати підприємства в межах норм, встановлених цим Кодексом, пов'язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку).

Пунктом 141.1 статті 141 ПК України визначено, що до складу витрат включаються будь-які витрати, пов'язані з нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (в тому числі за будь-якими кредитами, позиками, депозитами, крім фінансових витрат, включених до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку) протягом звітного періоду, якщо такі нарахування здійснюються у зв'язку з провадженням господарської діяльності платника податку.

З аналізу наведених норм слідує, що до складу витрат, які враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток, включаються витрати на нарахування процентів за користування кредитами, якщо метою такого кредитування є здійснення господарської діяльності.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямовану на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

З наведеного вбачається, що необхідною умовою для можливості включення до складу витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, витрат, є їх здійснення для провадження (ведення) господарської діяльності платника податку, що спрямована на отримання доходу.

Судом встановлено, згідно із договором про відкриття кредитної лінії від 08.10.2013 року № 122 ТОВ «Транс-Нафто-Продукт» отримано у ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» кредитні кошти в розмірі 70 000 000 грн. для поповнення обігових коштів, які в подальшому були перераховані ТОВ «Пром-Газ-Інвест» відповідно до договору про безпроцентну фінансову допомогу на зворотній основі від 08.10.2013 року № 01-08-13 та повернуті ТзОВ «Пром-Газ-Інвест» 22.10.2013 року. У цей же день кредитні кошти повернуто банку.

Згідно із договором про відкриття кредитної лінії від 31.10.2013 року № 122/1 ТОВ «Транс-Нафто-Продукт» отримано у ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» кредитні кошти в розмірі 12 000 000 грн. для поповнення обігових коштів, які в подальшому в сумі 11 073 184,93 грн. були перераховані ТОВ «Пром-Газ-Інвест» відповідно до договору про безпроцентну фінансову допомогу на зворотній основі від 28.10.2013 року № 28/10, та які були повернуті ТзОВ «Пром-Газ-Інвест» 09.12.2013 року в сумі 510 000 грн. та 30.12.2013 року в сумі 10 563 184,93 грн. Крім того, кредитні кошти в сумі 926 815,07 грн. були перераховані ТОВ «Спецпроект Екслюзив» відповідно до договору про безпроцентну фінансову допомогу на зворотній основі від 28.10.2013 року № 28/10-1 та повернуті ТзОВ «Спецпроект Екслюзив» 28.11.2014 року. Кредитні кошти в сумі 12 000 000 грн. повернуті банку 14.11.2013 року.

Згідно із договором про відкриття кредитної лінії від 05.11.2013 року № 122/2 ТОВ «Транс-Нафто-Продукт» отримано у ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» кредитні кошти в розмірі 40 000 000 грн. для поповнення обігових коштів, які в подальшому в сумі 33 938 786,09 грн. були перераховані ТОВ «Пром-Газ-Інвест» відповідно до договору про безпроцентну фінансову допомогу на зворотній основі від 05.11.2013 року № 0511Ф, та які були повернуті ТзОВ «Пром-Газ-Інвест» протягом 2014 року. Решта кредитних коштів в сумі 6 061 213,91 грн. було використано ТОВ «Транс-Нафто-Продукт» з метою повернення раніше отриманої фінансової допомоги. 09.04.2014 року кредитні кошти повернуто банку.

Позивачем зазначено, що кошти, які надавались як безпроцентна фінансова допомога по даному договору, пізніше ними були використані для придбання нафтопродуктів, що відповідає господарській меті діяльності підприємства.

Крім того, судом встановлено, що діяльність ТОВ «Транс-Нафто-Продукт» спрямована на отримання прибутку, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Таким чином, позивачем правомірно, у відповідності до наведених норм ПК України було віднесено до фінансових витрат нараховані відсотки за кредитними договорами в розмірі 3 814 022 грн.

Відповідно до частини першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийнятих податкових повідомлень-рішень.

З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що викладені в акті перевірки від 09.10.2015 року № 619/1/26-50/22-03/37848613 висновки контролюючого органу не знайшли свого підтвердження в ході з'ясування обставин у справі по суті, відтак адміністративний позов підлягає до задоволення шляхом прийняття постанови про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 03.11.2015 року № , від 03.11.2015 року № .

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при поданні адміністративного позову сплачено судовий збір в розмірі 30 000 грн., що підтверджується квитанцією № 1699 від 25.05.2016 року.

Ухвалою суду від 25.05.2016 року задоволено клопотання представника позивача про відстрочення сплати частини судового збору в розмірі 544 373,74 грн. до ухвалення судового рішення у даній справі.

Згідно з ч.2 ст.88 КАС України якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо оплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Таким чином, за рахунок бюджетних асигнувань ДПІ у Голосіївському районі підлягає до стягнення на користь позивача судовий розмір в розмірі 30 000 грн., сплачений при поданні адміністративного позову.

Керуючись статтями 2, 68-72, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі Податкового кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 03 липня 2015 року № , від 03 листопада 2015 року № .

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Нафто-Продукт» за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок понесених витрат по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, повний текст якої буде виготовлено 24 червня 2016 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.В.Дмитрук