Справа № 805/941/16-а
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2016-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2016 р. Справа №805/941/16-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови: 10 година 20 хвилин

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кравченко Т.О.

при секретарі судового засідання Проніні Д.С.

за участю

позивача не зявився

представника відповідача 1 не зявився

представника відповідача 2 не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Краматорського міжрайонного відділу Управління державної служби охорони при ГУМВС України в Донецькій області, Управління державної служби охорони при ГУМВС України в Донецькій області про стягнення заборгованості зі сплати грошового забезпечення, компенсації за невикористану відпустку, одноразової грошової допомоги при звільненні та грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, -

встановив:

06 квітня 2016 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач), датований 30 березня 2016 року і надісланий на адресу суду 01 квітня 2016 року, до Краматорського міжрайонного відділу Управління державної служби охорони при ГУМВС України в Донецькій області (далі відповідач 1 або Краматорський МВ УДСО), Управління державної служби охорони при ГУМВС України в Донецькій області (далі - відповідач 2 або УДСО), в якому позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь:

- заборгованість з грошового забезпечення за період з 01 листопада 2015 року по 06 листопада 2015 року у сумі 877,05 грн.;

- компенсацію за несвоєчасну виплату грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 року по дату ухвалення судового рішення у сумі 15 675,66 грн.;

- компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1 467,90 грн.;

- одноразову грошову допомогу у розмірі 1 761,48 грн.;

- матеріальну допомогу у розмірі 2 516,40 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що наказом УДСО від 06 листопада 2015 року № 163о/с він звільнений з органів внутрішніх справ з 06 листопада 2015 року.

В день звільнення з ним мав бути проведений повний розрахунок, зокрема належало виплатити грошове забезпечення за період з 01 листопада 2015 року по 06 листопада 2015 року, компенсацію за невикористану відпустку, одноразову грошову допомогу та матеріальну допомогу.

Оскільки належні позивачу виплати проведені не були, він просив стягнути їх в судовому порядку.

Крім того, посилаючись на ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі ОСОБА_2 України), позивач просив стягнути на його користь грошову компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з його середньоденного грошового забезпечення 158,34 грн.

Позивач стверджував, що його грошове забезпечення за вересень 2015 року становило 3 604,31 грн., за жовтень 2015 року 3 362,59 грн.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 09 вересня 2014 року № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок тривалості робочого часу на 2015 рік» кількість робочих днів у вересні 2015 року становила 22 дні, у жовтні 2015 року 22 дні.

Таким чином, за розрахунком позивача, його середньоденне грошове забезпечення становило 158,34 грн. ((3 604,31 грн. (вересень 2015 року) + 3 362,59 грн. (жовтень 2015 року)) / (22 робочі дні у вересні 2015 року + 22 робочі дні у жовтні 2015 року) = 158,34 грн.) (а.с. 3-6).

Відповідач 1 - Краматорський МВ УДСО свого ставлення до заявлених позовних вимог не висловив.

Відповідач 2 УДСО позов не визнав, надав письмові заперечення, просив відмовити в позові з наступних підстав.

17 листопада 2015 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відомості про перебування УДСО у стані припинення, призначено ліквідаційну комісію та встановлено строк для заявлення кредиторами своїх вимог до 19 січня 2016 року. До 19 січня 2016 року ОСОБА_1 не звертався до УДСО з будь-якими вимогами.

28 березня 2016 року УДСО перерахувало на картковий рахунок позивача грошове забезпечення за шість днів листопада 2015 року у сумі 832,32 грн.; 04 квітня 2016 року позивачу виплачена компенсація за невикористану відпустку та одноразова грошова допомога у загальному розмірі 3 128,09 грн.

У звязку з цим відповідач 2 стверджував, що предмет спору в частині стягнення грошового забезпечення, компенсації за невикористану відпустку та одноразової грошової допомоги вичерпано.

Вимоги про стягнення матеріальної допомоги за 2014 рік відповідач 2 вважав безпідставними, оскільки Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499, не передбачає можливості нарахування та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення після того, як особа рядового і начальницького складу вже відбула відпуску.

Зауважував, що на час перебування ОСОБА_1 у відпустці за 2014 рік господарська діяльність УДСО була фактично паралізована внаслідок протиправних дій незаконних збройних формувань та проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, що засвідчено висновком Донецької торгово-промислової палати від 14 жовтня 2014 року № 2490/12.12-03.

Вимоги позивача про стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні відповідач 2 вважав такими, що не ґрунтуються на законі, оскільки ст.ст. 116, 117 ОСОБА_2 України не поширюються на особовий склад органів внутрішніх справ.

Крім того, відповідач 2 наголошував, на тому, що позивач пропустив строк звернення до суду, визначений ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) (а.с. 64-67).

В судовому засіданні 18 травня 2016 року представник відповідача 2 позов не визнала, надала пояснення, аналогічні тим, що наведені у письмових запереченнях, просила відмовити в позові.

Про дату, час і місце судового розгляду сторони повідомлені належним чином з дотриманням вимог ст.ст. 33-36, 38 КАС України.

Сторони явку своїх представників до судового засідання не забезпечили.

16 травня 2016 року через відділ діловодства та документообігу суду позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 40).

На підставі ч. 4 ст. 122, ч. 4 ст. 128 КАС України справа розглянута за відсутності представників сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Зясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив наступне.

Управління державної служби охорони при ГУМВС України в Донецькій області (ідентифікаційний код 08596860) зареєстроване як юридична особа 30 серпня 1993 року, про що 03 серпня 2007 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (далі ЄДР) внесений запис за номером 1 026643.

З 17 листопада 2015 року УДСО перебуває в стані припинення.

На час судового розгляду запис про державну реєстрацію припинення УДСО як юридичної особи до ЄДР не внесений, що підтверджено витягом з ЄДР № НОМЕР_1 (а.с. 34-39).

Згідно з п.п. 1.1., 1.4., Положення про Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Донецькій області, затвердженого наказом Департаменту Державної служби охорони при МВС України від 18 листопада 2014 року № 187, УДСО є державною установою, що проводить некомерційну господарську діяльність та підпорядковується і входить до сфери управління Департаменту Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України. УДСО не є органом державної влади.

Відповідно до п. 8.2. Положення про Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Донецькій області начальник УДСО затверджує положення про підрозділи, що мають статус без балансових філій, згідно Типового, затвердженого Департаментом, а також про структурні підрозділи УДСО (а.с. 44-53).

Краматорський міжрайонний відділ Управління державної служби охорони при ГУМВС України в Донецькій області як юридична особа в ЄДР не зареєстрований.

Як пояснила представник відповідача 2, Краматорський МВ є структурним підрозділом УДСО без статусу юридичної особи.

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, що встановлено на підставі паспорту громадянина України серії ВЕ № 987974, виданого Краматорським МВ ГУМВС в області 15 березня 2004 року (а.с. 7-9).

Послужний список ОСОБА_1 свідчить, що останній перебував на службі в органах внутрішніх справ з 22 листопада 2007 року.

Наказом УДСО від 01 квітня 2013 року № 102 позивачу присвоєне спеціальне звання «старшина міліції».

Наказом УДСО від 07 листопада 2013 року № 342о/с він призначений на посаду міліціонера-водія спеціального взводу груп затримання Краматорського МВ (а.с. 57-60).

Наказом УДСО від 06 листопада 2015 року № 163о/с «По особовому складу» згідно з п.п. 10 і 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про порядок проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ старшина міліції ОСОБА_1, міліціонер водій спеціального взводу груп затримання Краматорського міжрайонного відділу УДСО при ГУМВС в області, звільнений з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил за п. 63 «з» (через скорочення штатів).

Позивачу належало виплатити компенсацію за 25 діб невикористаної відпустки за фактично відпрацьований час у 2015 році.

Вислуга років ОСОБА_1 на день звільнення в календарному обчисленні для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні складала 08 років 10 місяців 29 днів.

Ці обставини підтверджені довідкою Краматорського МВ, витягом з наказу УДСО від 06 листопада 2015 року № 163о/с і послужним списком (а.с. 13, 56-60).

06 листопада 2015 року УДСО не здійснило виплату ОСОБА_1 всіх належних йому суму у звязку зі звільненням, що сторонами не оспорюється.

29 січня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту поліції охорони Національної поліції України зі скаргою на бездіяльність посадових осіб, в якій просив надати йому довідку про заборгованість із заробітної плати з 01 по 06 листопада 2015 року, матеріальної допомоги за 2014-2015 роки, компенсації за невикористану відпустку за відпрацьовані 19 місяців та довіку про розмір його середньомісячної заробітної плати (а.с. 14).

09 березня 2016 року позивачем отримана довідка Управління поліції охорони в м. Донецьку Національної поліції України від 25 лютого 2016 року № 3, надіслана на його адресу рекомендованою поштовою кореспонденцією 27 лютого 2016 року (а.с. 15-16).

Як свідчить довідка Управління поліції охорони в м. Донецьку Національної поліції України від 25 лютого 2016 року № 3, при звільненні ОСОБА_1 нараховано грошове забезпечення за період з 01 листопада 2015 року по 06 листопада 2015 року 877,05 грн., компенсація за невикористану відпустку 1 467,90 грн., одноразова грошова допомога 1 761,43 грн., всього нараховано 4 106,43 грн., до виплати за винятком внесків належало 3 960,41 грн.

Станом на 12 лютого 2016 року ця сума не перерахована.

В довідці зазначено, що в 2014 році матеріальна допомога ОСОБА_1 не була нарахована. ОСОБА_1 знаходився у відпустці на підставі наказу від 02 липня 2014 року № 316о/с з 13 липня 2014 року по 11 серпня 2014 року. Не отримана матеріальна допомога, виходячи з грошового забезпечення за липень 2014 року, становила 2 516,40 грн. В 2015 році ОСОБА_1 у відпустці не перебував, права на матеріальну допомогу не має (а.с. 10).

З приводу нарахування та виплати ОСОБА_3 грошового забезпечення за період з 01 листопада 2015 року по 06 листопада 2015 року судом встановлено наступне.

Згідно з довідкою УДСО від 12 травня 2016 року № 204, при звільненні ОСОБА_1 було нараховане грошове забезпечення за період з 01 по 06 листопада 2015 року у сумі 877,05 грн. (а.с. 54).

Між сторонами відсутній спір щодо розміру грошового забезпечення за період з 01 по 06 листопада 2015 року.

Після утримання податків та зборів сума грошового забезпечення, яка мала бути перерахована ОСОБА_1, становила 832,32 грн.

Грошове забезпечення за період з 01 по 06 листопада 2015 року у сумі 832,32 грн. перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 28 березня 2016 року, що підтверджено платіжними дорученнями від 28 березня 2016 року №№ 1648, 1649 та відомостями про перерахування коштів від 25 березня 2016 року (а.с. 73-76).

З приводу нарахування та виплати ОСОБА_3 компенсації за невикористану відпустку судом встановлено наступне.

Згідно з довідкою УДСО від 17 травня 2016 року № 206 відпустку за 2015 рік ОСОБА_1 не використав (а.с. 55).

Наказ УДСО від 06 листопада 2015 року № 163о/с «По особовому складу» передбачав нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації за 25 діб невикористаної відпустки за фактично відпрацьований час у 2015 році (а.с. 56).

Згідно з довідкою УДСО від 12 травня 2016 року № 204, при звільненні ОСОБА_1 нарахована компенсація за невикористану відпустку у сумі 1 467,90 грн. (а.с. 54).

Між сторонами немає спору щодо розміру компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік.

Компенсація за невикористану відпустку за 2015 рік після утримання обовязкових платежів перерахована на картковий рахунок ОСОБА_1 04 квітня 2016 року, що підтверджено платіжним дорученням від 04 квітня 2016 року № 1933 та відомістю про перерахування коштів від 04 квітня 2016 року (а.с. 78-79).

З приводу нарахування та виплати ОСОБА_3 одноразової грошової допомоги судом встановлено наступне.

Згідно з довідкою УДСО від 12 травня 2016 року № 204, при звільненні ОСОБА_1 нарахована одноразова грошова допомога в розмірі 1 761,43 грн. (а.с. 54).

Між сторонами відсутній спір щодо розміру одноразової грошової допомоги.

Одноразова грошова допомога після утримання обовязкових платежів перерахована на картковий рахунок ОСОБА_1 04 квітня 2016 року, що підтверджено платіжним дорученням від 04 квітня 2016 року № 1933 та відомістю про перерахування коштів від 04 квітня 2016 року (а.с. 78-79).

З приводу нарахування та виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги за 2014 рік судом встановлено наступне.

Згідно з довідкою УДСО від 17 травня 2016 року № 206, на підставі наказу УДСО від 03 липня 2014 року № 316 позивачу була надана відпустка за 2014 рік тривалістю 30 діб з 13 липня 2014 року по 11 серпня 2014 року (а.с. 55).

Довідка УДСО від 12 травня 2016 року № 204 свідчить, що, виходячи з розміру грошового забезпечення за липень 2014 року, матеріальна допомога на оздоровлення мала становити 2 516,40 грн., однак вона не була нарахована та виплачена позивачу (а.с. 54).

Донецька торгово-промислова палата провівши системний аналіз наданих документів з питань неможливості з 23 липня 2014 року УДСО стабільно вести господарську діяльність та виконувати існуючі зобовязання за укладеними договорами чи іншими зобовязаннями, передбаченими чинним законодавством України, дійшла висновку, що зазначене невиконання виникло під час дії антитерористичної операції на території Донецької області, при наявності фактів озброєних зіткнень на вказаній території, відсутності можливості вільного та безпечного пересування та здійснення постачання на територію та з території Донецької області, блокування органів влади, ушкодження та руйнування інфраструктури Донецької залізниці, тощо і по характеру не залежало від волевиявлення УДСО, інших сторін та третіх осіб, обставини мають ознаки форс-мажорних, тобто є непередбачуваними, знаходяться поза контролем сторін та заважають своєчасному виконанню договірних зобовязань, що підтверджено висновком від 14 жовтня 2014 року № 2490/12.12-03 (а.с. 68-71).

Докази, які б спростовували наведені вище обставини, суду не надані.

Як свідчить виписка по картковому рахунку № 0040-5940, у жовтні 2015 року позивачу виплачене грошове забезпечення за вересень 2015 року у сумі 3 604,31 грн.; у листопаді 2015 року виплачене грошове забезпечення за жовтень 2015 року у сумі 3 362,59 грн. (а.с. 11-12).

Ухвалами від 11 та 22 квітня 2016 року суд витребовував у відповідачів довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два повні місяці служби, що передували звільненню (вересень - жовтень 2015 року) (а.с. 19-20, 27-28).

Вказані докази суду не надані, про причини, що унеможливили їх подання, відповідачі не повідомили, а тому на підставі ч. 6 ст. 71 КАС України суд вирішує справу на основі наявних доказів.

За висновком суду, позивачем не пропущений строк звернення до суду, оскільки остаточний розрахунок з ним проведено 04 квітня 2016 року, а позовна заява надіслана на адресу суду 01 квітня 2016 року.

Такий висновок ґрунтується на правових позиціях, викладених у пп. 2.1.-2.2. п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційний поданням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, яке є обовязковим до виконання на всій території України.

Правосуддя в Україні здійснюється з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права.

Як зазначив Конституційний Суд України в Рішенні від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004, забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абз. 4 пп. 3.2. п. 3 мотивувальної частини).

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

За ст. 47 ОСОБА_2 України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 233 ОСОБА_2 України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Вирішуючи справу по суті, до спірних правовідносин суд застосовує нижченаведені норми права.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідачів солідарно на його користь заборгованості з грошового забезпечення за період з 01 листопада 2015 року по 06 листопада 2015 року у сумі 877,05 грн., компенсації за невикористану відпустку у розмірі 1 467,90 грн. та одноразової грошової допомоги у розмірі 1 761,48 грн. суд зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Між сторонами немає спору щодо наявності у позивача права на ці виплати та їх розміру. Після утримання обовязкових платежів грошове забезпечення перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 28 березня 2016 року, одноразова грошова допомога та компенсація за невикористану відпустку 04 квітня 2016 року.

Зважаючи на те, що кошти, стягнення яких є предметом спору, позивачу виплачені, а його порушене право в цій частині відновлено, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню у звязку з відсутністю предмету судового захисту.

З приводу вимог позивача про стягнення з відповідачів солідарно на його користь матеріальної допомоги у розмірі 2 516,40 грн. суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ (далі Закон № 565), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, міліція в Україні державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоровя, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону № 565 особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.

Ч. 1 ст. 18 Закону № 565 було визначено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі Положення № 114).

Згідно з п. 52 Положення № 114 чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року.

Ч. 1 ст. 19 Закону № 565 було передбачено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07 листопада 2007 року № 1294 (далі Постанова КМУ № 1294) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до абз. 1 п. 2 Постанови КМУ № 1294 виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» від 31 грудня 2007 року № 499, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 205/14896, затверджена Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (далі - Інструкція № 499).

Відповідно до пп. 2.16.1 п. 2.16 Інструкції № 499 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надається матеріальна допомога у межах асигнувань що виділяються на їх утримання, для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення на день виплати, та один раз на рік допомога для оздоровлення в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення.

Згідно з пп. 2.16.3. п. 2.16 Інструкції № 499 визначено, що допомога для оздоровлення особам рядового і начальницького складу надається у розмірі, що не перевищує грошового забезпечення, яка особа отримувала на день виплати.

За правилами п. 2.16.4. п. 2.16 Інструкції № 499 фактичні витрати на матеріальну допомогу відповідно до вимог бюджетного законодавства проводяться тільки в межах затвердженого кошторисом фонду грошового забезпечення.

Аналіз наведених правових норм зумовлює висновок, що матеріальна допомога для оздоровлення надається при вибутті особи рядового і начальницького складу у відпустку.

Судом встановлено, що під час надання ОСОБА_1 відпустки за 2014 рік матеріальна допомога для оздоровлення не надавалася; крім того, на той час для УДСО існували обставини непереборної сили, засвідчені висновком Донецької торгово-промислової палати.

З огляду на викладене вимоги позивача про стягнення на його користь матеріальної допомоги в розмірі 2 516,40 грн. задоволенню не підлягають.

Стосовно вимог позивача про стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.

ОСОБА_2 України регулюють трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Ч. 1 ст. 19 Закону № 565 було передбачено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07 листопада 2007 року № 1294 (далі Постанова КМУ № 1294) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до абз. 1 п. 2 Постанови КМУ № 1294 виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» від 31 грудня 2007 року № 499, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 205/14896, затверджена Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (далі - Інструкція № 499).

Отже, правові норми, що містяться у Постанові КМУ № 1294 та в Інструкції № 449, є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Такий висновок суду узгоджується з положеннями, що містяться у пп. 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, якими визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).

Разом з цим суд зазначає, що непоширення норм ОСОБА_2 України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 ОСОБА_2 України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Ст.ст. 1-2 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу; при цьому основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках гарантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до п. 1 Постанови КМУ № 1294, п. 3 Інструкції № 499 грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Таким чином, нерозповсюдження на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ ОСОБА_2 України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення (зокрема, спорів з приводу розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати).

Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

За правилами ст. 9 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню закон, що регулює подібні правовідносини, а саме ст.ст. 47, 116, 117 ОСОБА_2 України, яка регламентує оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника.

Так, згідно з ч. 1 ст. 47 ОСОБА_2 України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ОСОБА_2 України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Ч. 2 ст. 116 ОСОБА_2 України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідачі 1 і 2 не надали належних та допустимих доказів, які б свідчили, що у день звільнення 06 листопада 2015 року ОСОБА_1 не працював, отже остаточний розрахунок з позивачем мав бути здійснений 06 листопада 2015 року.

При цьому спору про розмір сум, належних ОСОБА_1 при звільненні грошового забпезечення, компенсації за невикористану відпустку та одноразової грошової допомоги, не було.

В день звільнення розрахунок проведений не був, що не оспорюється сторонами.

28 березня 2016 року ОСОБА_1 виплачене грошове забезпечення, 04 квітня 2016 року компенсація за невикористану відпустку та одноразова грошова допомога.

Таким чином, остаточний розрахунок з ОСОБА_1 УДСО провело 04 квітня 2016 року.

Згідно з ч. 1 ст. 117 ОСОБА_2 України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 2 ст. 117 ОСОБА_2 України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За вказаних обставин суд дійшов висновку, що в силу приписів ст. 117 ОСОБА_2 України ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 07 листопада 2015 року по 04 квітня 2016 року включно.

Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 при задоволенні вимог про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Відповідно до п.п. «є» та «л» п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100) цей Порядок застосовується, зокрема, у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Згідно з п. 2 Порядку № 100 у всіх випадках збереження середньої заробітної плати (крім обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням,творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

П. 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Останні два (повних) місяця роботи (служби), які передували звільненню позивача - це вересень та жовтень 2015 року.

За розрахунком позивача його середньоденне грошове забезпечення за вересень жовтень 2015 року становило 158,34 грн. і було обчислено ним, виходячи з кількості робочих днів у ці місяці.

Однак відповідно до п. 1.7 Інструкції № 499 при виплаті особі рядового чи начальницького складу грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

З огляду на це суд розраховує середньоденне грошове забезпечення позивача з календарних, а не робочих днів.

Грошове забезпечення ОСОБА_1 у вересні 2015 року становило 3 604,31 грн., у жовтні 2015 року 3 362,59 грн.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 09 вересня 2014 року № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок тривалості робочого часу на 2015 рік» кількість календарних днів у вересні 2015 року становила 30 днів, у жовтні 2015 року 31 день.

Отже, середньоденне грошове забезпечення становить (3 604,31 грн. + 3 362,59 грн.) : (30 днів + 31 день) = 114,21 грн.

Кількість днів затримки розрахунку з 07 листопада 2015 року по 04 квітня 2016 року включно становить 150 днів.

Таким чином, середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні становить 17 131,50 грн. (114,21 грн. х 150 днів = 17 131,50 грн.).

В постанові від 27 квітня 2016 року (справа № 6-113цс16) Верховний Суд України навів наступний правовий висновок.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 111 ОСОБА_2 України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 ОСОБА_2 України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу.

Необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

В постанові від 23 грудня 2015 року (справа № 6-837цс15) міститься висновок Верховного Суду України, що за наявності між сторонами спору щодо розміру заборгованості із заробітної плати, розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню, з урахуванням принципу співмірності та істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком.

В постанові від 21 січня 2015 року (справа № 6-195цс14) міститься висновок Верховного Суду України, що оскільки у справі, яка переглядається, вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум судом задоволені у повному обсязі, то й підстав для застосування принципу співмірності та зменшення відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні в суду не було.

Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 20 листопада 2013 року (справа № 6-114цс13), суд касаційної інстанції у справі, яка переглядається, залишаючи рішення апеляційного суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без змін, не врахував, що між позивачкою та відповідачем відсутній спір про розмір належної їй до виплати вихідної допомоги, а тому дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку після її звільнення. Висновок суду касаційної інстанції про можливість зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв'язку з істотністю суми заборгованості порівняно із середнім заробітком позивачки не ґрунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що на час звільнення спору про розмір, належного ОСОБА_1 грошового забпезечення, компенсації за невикористану відпустку та одноразової грошової допомоги, між ним та відповідачами не було. Сума заборгованості, яка після утримання обовязкових платежів, перерахована ОСОБА_1, а саме 3 960,41 грн. (114%), співрозмірна розміру його середньомісячного грошового забезпечення за вересень-жовтень 2015 року, яке становило 3 483,45 грн. (100%).

За вказаних обставин відсутні підстави для зменшення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку.

Згідно з висновком Верховного Суду України, який викладений в постановах від 11 листопада 2015 року (справа № 6-2159цс15), від 23 березня 2016 року (справа № 6-365цс16, № 6-364цс16), від 11 травня 2016 року (справа № 6-383цс16), настання обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), встановлених висновком Торгово-промислової палати, свідчить про відсутність вини в затримці виплати позивачу належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 ОСОБА_2 України.

Цей висновок Верховного Суду України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки Донецька торгово-промислова палата 14 жовтня 2015 року засвідчила УДСО настання обставин непереборної сили при здійсненні господарської діяльності з 23 липня 2014 року на території Донецької області та безпосередньо у м. Донецьку.

Краматорський МВ УДСО статусу юридичної особи не має, нарахування та виплату позивачу грошового забезпечення здійснювало УДСО, а тому належним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 є стягнення з УДСО на його користь середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 листопада 2015 року по 04 квітня 2016 року включно у сумі 17 131,50 грн.

Посилання відповідача 2 на факт перебування УДСО в стані припинення з 17 листопада 2015 року висновку суду по суті позовних вимог не спростовує, оскільки згідно з положеннями ст.ст. 116-117 ОСОБА_2 України перебування роботодавця в стані припинення не звільняє його від обовязку своєчасно розрахуватися із звільненим працівником та від відповідальності за невиконання цього обовязку.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, беручи до уваги, що ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 94 КАС України судові витрати присудженню не підлягають.

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 2-15, 17-20, 23, 26, 69-72, 94, 98, 159-163, 167, 185-186, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, -

постановив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Краматорського міжрайонного відділу Управління державної служби охорони при ГУМВС України в Донецькій області, Управління державної служби охорони при ГУМВС України в Донецькій області про стягнення заборгованості зі сплати грошового забезпечення, компенсації за невикористану відпустку, одноразової грошової допомоги при звільненні та грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

2. Стягнути з Управління державної служби охорони при ГУМВС України в Донецькій області (ідентифікаційний код 08596860, 84331, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Гвардійців Кантемирівців, буд. 1а) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2, 84300, АДРЕСА_1) середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 17 131 (сімнадцять тисяч сто тридцять одна) гривня 50 копійок.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Постанова прийнята у нарадчій кімнаті, її вступна та резолютивна частина проголошені у судовому засіданні 24 травня 2016 року.

5. Повний текст постанови виготовлений 30 травня 2016 року.

6. Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецькій окружний адміністративний суд в порядку, визначеному ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

7. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених ч. 4 ст. 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

8. Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Кравченко Т.О.