Справа № 2-а-3418/09/1416
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2010-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2010 р.Справа № 2-а-3418/09/1416

Категорія:2.19.6Головуючий в 1 інстанції: Семерей М.Ф.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Золотнікова О.С., Кравця О.О.,

при секретарі Чебан Ю.І.,

в порядку письмового провадження, розглянувши апеляційну скаргу начальника Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 травня 2009 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Миколаєва про зобовязання перерахунку пенсії, -

В С Т А Н О В И Л А:

04 лютого 2009 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва та просила суд ухвалити рішення, яким відновити пропущений строк для звернення до суду за захистом порушених прав, свобод та інтересів за період 01.01.2006р. до 31.12.2007 року, зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Миколаєва нарахувати та виплатити на її користь недосплачену їй, як «дитині війни», щомісячну державну допомогу за 2006 2007 роки в сумі 2.733 грн. 30 коп.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 травня 2009 року позов було задоволено частково, визнано дії Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва неправомірними, зобовязано Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Миколаєва провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 заборгованості по невиплаченій щомісячній соціальній допомозі за 2007р. в сумі 1453,71грн. та зобовязано Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Миколаєва з 1.01.2008р. зробити перерахунок та підвищення їй пенсії та сплачувати позивачу пенсію відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, начальник Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Миколаєва подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права. Крім того, у звязку з викладеним, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нової постанови про відмову в задоволенні усіх позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, постанову суду 1-ої інстанції щодо правильності застосування судом 1-ої інстанції норм матеріального права, правової оцінки обставин у справі в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом 1-ої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, 10.04.1944р.н., є пенсіонером, перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва та має статус «Дитини війни»згідно з посвідченням №48656.

В 2009р. ОСОБА_1 звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва про проведення за період 2006 2007р.р. перерахунку пенсії шляхом її підвищення на 30 % мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», однак відповідач відмовив позивачу в проведенні такого перерахунку пенсії.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наявності у позивача права на щомісячне підвищення пенсії на 30% мінімальної пенсії за віком.

Проте, колегія суддів вважає, що із задоволенням вимог позивача за весь період 2007р. в сумі 1453,71грн. та зобовязанням відповідача провести перерахунок та підвищення пенсії з 1.01.2008р. погодитися не можна.

Так, відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які мають статус «дитини війни», на їх соціальну захищеність шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України «Про соціальний захист дітей війни».

На підставі ст.6 зазначеного вище Закону, «дітям війни»пенсії або щомісячне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Наявність такого права у позивача є визначальним для вирішення даного спору. Крім того, це право гарантується ч.2 ст.46 Конституції України, а також ч.2 ст.3 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», відповідно до якої, державні соціальні гарантії «дітям війни», встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно - правовими актами.

Рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, зупинення дії ст.6 названого Закону на 2007 рік, передбачене п.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», визнано таким, що не відповідає Конституції України (т.б. є неконституційним).

Як зазначено вище, згідно наведеним нормам Закону, позивач має право на підвищення пенсії на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, до яких відносяться і пенсії, визначаються Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

Відповідно до ст.17 зазначеного Закону, мінімальний розмір пенсії за віком, як основна державна соціальна гарантія, встановлюється законами.

Встановлення розміру мінімальної пенсії за віком Кабінетом Міністрів України суперечить наведеним нормам закону.

На підставі ч.3 ст.46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Із врахуванням наведеної конституційної норми, розмір мінімальної пенсії за віком, з якого має обраховуватися підвищення до пенсії позивача не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Аналогічне положення щодо визначення розміру мінімальної пенсії за віком міститься в ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Будь-якими іншими діючими нормативно-правовими актами розмір мінімальної пенсії за віком не визначається.

На підставі викладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку щодо не взяття до уваги положень ч.3 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на отримання щомісячного підвищення пенсії виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Відповідно до ч.1 ст.44 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно ч.4 ст.45 названого Закону, перерахунок призначеної пенсії у разі виникнення права на її підвищення проводиться з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа.

На підставі ч.2 п.12 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», у період до перетворення Пенсійного фонду України в неприбуткову самоврядну організацію він функціонує як центральний орган виконавчої влади на підставі норм цього Закону та Положення про Пенсійний фонд України, яке затверджує Президент України.

Відповідно до п.1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 01 березня 2001 року №121/2001, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, що здійснює керівництво та управління солідарною системою загальнообовязкового державного пенсійного страхування, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для їх виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, інших соціальних виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч.4 ст.9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Таким чином, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії позивачу підлягають застосуванню ч.3 ст.46 Конституції України, ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», ст. 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»і ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», а не постанова Кабінету Міністрів України №530 від 28 травня 2008 року «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян», яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Безпідставними є посилання відповідача і на відсутність коштів щодо забезпечення виплати зазначеного підвищення пенсії у вказаному розмірі, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань, які встановлені ст.46 Конституції України та Законом України «Про соціальний захист дітей війни».

Разом з цим, розглянувши справу, суд першої інстанції, в свою чергу, правильно, хоча і не з тих підстав, відмовив позивачу у задоволенні вимог в частині зобовязання виплати соціальної допомоги за 2006р., але, разом з тим, необгрунтовано та помилково задовольнив позовні вимоги позивача по зобовязанню відповідача провести донарахування та виплату державної соціальної допомоги позивачу в розмірі мінімальної пенсії за віком за весь період 2007 року в сумі 1453,71грн. та з власної ініціативи, суттєво вийшовши за межі позовних вимог, зобовязав відповідача підвищити позивачу з 01 січня 2008 року пенсію та сплачувати її в подальшому (т.б. наперед) у передбачених законом розмірах.

Так, п.17 ст.77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»зупинено на 2006 рік дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Законом України від 19 січня 2006 року №3367-IV внесені зміни до Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік», відповідно до яких, виключено пункт 17 статті 77, а статтю 110 викладено в іншій редакції. Зокрема установлено, що пільги «дітям війни», передбачені абзацом 7 статті 5 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», запроваджуються з 01 січня 2006 року, а статтею 6, - у 2006 році поетапно, за результатами виконання бюджету у 1-му півріччі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету.

Оскільки Кабінетом Міністрів України в 2006 році не визначено порядку виплати надбавки до пенсії дітям війни, суд першої інстанції дійшов фактично правильного висновку про те, що вимоги позивача, що стосуються 2006 року, задоволенню не підлягають, але виключно саме з цих підстав, а не як зазначено в рішенні - з підстав пропуску встановленого ст.99 КАС України строку звернення до суду, на застосуванні якого, відповідач (або його представник) не наполягав.

П.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»зупинено на 2007 рік дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Рішенням же Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року №6-рп/2007, зупинення дії ст.6 зазначеного Закону на 2007 рік, передбачене п.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). При цьому, визнані неконституційними положення п.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 09 липня 2007 року.

Окрім того, рішенням Конституційного Суду України №10 рп/2008 року від 22 травня 2008 року, положення Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», що стосується виплати доплати «дітям війни»також визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Із врахуванням наведених положень чинного законодавства України, а також зазначених рішень Конституційного Суду України, п/вимоги позивача підлягають задоволенню лише за період з 09 липня по 31 грудня 2007 року.

Що ж стосується тієї частини рішення суду 1-ї інстанції про зобовязання відповідача зробити позивачу з 01 січня 2008 року перерахунок і підвищення пенсії та сплачувати її в подальшому (т.б. наперед) у передбачених законом розмірах, яке він прийняв з власної ініціативи, вийшовши за межі позовних вимог, то колегія суддів вважає це рішення необґрунтованим, оскільки в даному випадку судом 1-ї інстанції було не повно зясовано усі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме, не прийнято до уваги, що в 2008-2009 році всім «дітям війни»управліннями пенсійного фонду в добровільному порядку вже проводяться такі підвищення пенсій (і це загально відомий факт), але в менших розмірах, до того ж, бездіяльність або протиправні дії відповідача, з урахуванням рішення Конституційного Суду України №10 рп/2008 року від 22.05.2008 року, фактично почалися саме з 22 травня 2008р., а не з 1.01.2008р. і наперед, як зазначив суд в своїй постанові, що є неправильним, оскільки ні позивачу, який взагалі не заявляв цих вимог, ні суду достовірно не відомо, чи будуть продовжуватися з січня 2008р. і в подальшому протиправні дії відповідача щодо начислення позивачу щомісячної соціальної допомоги (пенсії).

Відповідно до положень ст.ст.21,105,162 КАС України, адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобовязання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю.

Тому, суд першої інстанції встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, повинен був визнати такі дії незаконними та зобовязати відповідача провести нарахування та виплату належних сум відповідно до закону, а не ухвалювати рішення про стягнення конкретних сум.

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.202 КАС України, підставою для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів, діючи з метою повного захисту прав та інтересів позивача та з врахуванням положень ч.2 ст.11 КАС України, приходить до висновку про наявність усіх законних підстав для скасування постанови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 травня 2009 року та прийняття нової постанови про зобовязання Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 підвищення пенсії за період з 09 липня по 31 грудня 2007 року, в іншій же частині позовних вимог - необхідно відмовити.

Керуючись ст.195, ст.196, ст.198, п.4 ч.1 ст.202, ч.2 ст.205, ст.207, ч.5 ст.254 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу начальника Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва - задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 травня 2009 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Миколаєва здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з підвищенням її на 30% мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»та провести відповідні виплати за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, з урахуванням вже проведених нарахувань та виплачених сум.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена за правилами цивільного судочинства до Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий:ОСОБА_2
Суддя:ОСОБА_3
Суддя:ОСОБА_4