Справа № 802/662/16-а
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2016-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 червня 2016 р. Справа № 802/662/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Мультян М.Б.,

за участі секретаря судового засідання: Щербацької О.С.

представників сторін:

позивача: ОСОБА_1

третьої особи 2: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4, фермерське господарство "Лестиш"

про: визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернулась ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3) до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4, фермерське господарство "Лестиш" про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що є членом фермерського господарства "Лестиш", яке використовує на правах довгострокової оренди його засновника ОСОБА_4 земельну ділянку площею 14,84 га ріллі, на території Богданівської сільської ради Липовецького району Вінницької області. 16 липня 2015 року загальними зборами фермерського господарства "Лестиш" прийнято рішення про розпаювання зазначеної вище земельної ділянки між його членами, у розмірах земельної частки (паю) члена сільгосппідприємства, розташованого на території Богданівського сільської ради. Зокрема їй було виділено частку розміром 3,24 га. 11 листопада 2015 року вона звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у розмірі 3,24 га з метою безоплатної передачі у приватну власність, як члену фермерського господарства "Лестиш". Проте, листом № ДС-31-2-7777.32-14676/19-15 від 28 грудня 2015 року їй було відмовлено у наданні такого дозволу із посиланням на невідповідність поданої нею заяви та доданих до неї документів вимогам статей 118 та 122 Земельного кодексу України, а саме - ненадання документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Так, вважаючи дану відмову протиправною, ОСОБА_3 звернулася до суду з даним адміністративним позовом у якому просить суд:

- визнати протиправною відмову, що викладена у листі № ДС-31-2-7777.32-14676/19-15 від 28 грудня 2015 року Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області у наданні ОСОБА_3 дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у розмірі 3.24 га з метою безоплатної передачі у приватну власність (приватизації) як члену фермерського господарства, що відповідає середній частці (паю) сільськогосподарського підприємства розташованого на території Богданівської сільської ради Липовецького району Вінницької області та складається з земель, які були надані згідно договору оренди № 741 від 03 жовтня 2014 року для створення фермерського господарства "Лестиш" ОСОБА_4, кадастровий номер НОМЕР_1;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати ОСОБА_3 дозвіл згідно поданої нею заяви від 11 листопада 2015 року на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у розмірі 3.24 га з метою безоплатної передачі у приватну власність (приватизації) як члену фермерського господарства, що відповідає середній частці (паю) сільськогосподарського підприємства розташованого на території Богданівської сільської ради Липовецького району Вінницької області та складається з земель, які були надані згідно договору оренди № 741 від 03 жовтня 2014 року для створення фермерського господарства "Лестиш" ОСОБА_4, кадастровий номер НОМЕР_1.

07 червня 2016 року у судовому засіданні представником позивача було уточнено другу позовну вимогу позовної заяви, а саме позивач просить: зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 від 11 листопада 2015 року про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у розмірі 3.24 га з метою безоплатної передачі у приватну власність (приватизації) як члену фермерського господарства, яка складається з земель, які були надані згідно договору оренди № 741 від 03 жовтня 2014 року для створення фермерського господарства "Лестиш" ОСОБА_4, кадастровий номер НОМЕР_1.

Так, судом було прийнято уточнено позовну вимогу позовної заяви.

Ухвалами Вінницького окружного адміністративного суду від 07 червня 2016 року та від 13 червня 2016 року до участі у справі в якості третіх осіб було залучено ОСОБА_4 та фермерське господарство "Лестиш".

Представник позивача у судовому засіданні адміністративний позов просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового засідання вчасно та належним чином повідомлений, що підтверджується розпискою про вручення судової повістки. Окрім того, у попередніх судових засіданнях, проти позову заперечував. Зазначав, що відповідач діяв на підставі, у межах та у спосіб, які передбачені Земельним кодексом України, а тому правомірно відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_3.

Третя особа, ОСОБА_4 у судове засідання не з'явився, проте надав заяву у якій зазначив, що визнає адміністративний позов та просить позов ОСОБА_3 задовольнити (а.с. 64).

Представник третьої особи фермерського господарства "Лестиш" у судовому засіданні просив задовольнити адміністративний позов.

Заслухавши представника позивача та представника третьої особи 2, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

03 листопада 2014 року між Головним управлінням Держемагенства у Вінницькій області (орендодавець) та ОСОБА_4 (орендар) укладено договір оренди землі № 741 (а.с. 14-19).

Пунктом 1 даного договору визначено, що Орендар відповідно до наказу Головного управління Держемагенства у Вінницькій області № 2-2991/15-14-СГ від 29 вересня 2014 року "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду" надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства із земель запасу Богданівської сільської ради, Липовецького району, Вінницької області.

В оренду передається земельна ділянка загальною площею 14,8400 га - рілля (п. 2 Договору).

Договір укладено строком на двадцять п'ять років з моменту укладення (п. 8 Договору).

Пунктом 14 Договору визначено, що земельна ділянка передається в оренду для ведення фермерського господарства. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства (п. 15 Договору).

12 лютого 2015 року, ОСОБА_4, як засновником, було створено та зареєстровано фермерське господарство "Лестиш" (номер запису 1 000733), яке використовує на правах довгострокової оренди його засновника вищевказану земельну ділянку площею 14,84 га на території Богданівської сільської ради Липовецького району Вінницької області.

Пунктом 1.2 статуту фермерського господарства "Лестиш" визначено, що засновником господарства є ОСОБА_4, а членами господарства, згідно п. 1.3. цього статуту - ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_6 (зворотній бік а.с. 29).

16 липня 2015 року загальними зборами фермерського господарства "Лестиш" прийнято рішення про розпаювання земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 між його членами у розмірах земельної частки (паю) члена с/г підприємства.

Зокрема ОСОБА_3 загальними зборами фермерського господарства "Лестиш" виділено 3,24 га, що відповідає розміру земельної частки (паю) члена сільгосппідприємства, розташованого на території відповідної сільської ради.

З метою приватизації розпайованої земельної ділянки ОСОБА_3 11 листопада 2015 року звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 3,24 га задля її безоплатної передачі у приватну власність, як члену ФГ "Лестиш".

Листом № ДС-31-2-7777.32-14676/19-15 від 28 грудня 2015 року ОСОБА_3 було відмовлено у наданні такого дозволу із посиланням на невідповідність поданої нею заяви та доданих до неї документів вимогам статей 118 та 122 Земельного кодексу України, а саме - ненадання документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (а.с. 9).

Вважаючи таку відмову протиправною позивач звернулась до суду за даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд враховує наступне.

Спірні правовідносини врегульовано Конституцією України, Земельним кодексом України № 2768-III від 25 жовтня 2001 року, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 14 Конституції України закріплено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Громадянам для ведення фермерського господарства передаються у власність та надаються у користування землі, віднесені до категорії земель сільськогосподарського призначення (пункт "а" частини 3 статті 22 ЗК України).

Частиною 1 статті 116 ЗК України, зокрема, передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону, а згідно частини 2 вказаної статті набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до статті 31 ЗК України землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Згідно статті 32 ЗК України громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Дія частини першої цієї статті не поширюється на громадян, які раніше набули права на земельну частку (пай).

Правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств як форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства України регулюються Законом України "Про фермерське господарство" від 19 червня 2003 року № 973-IV (далі - Закон № 973-IV).

Право члена фермерського господарства на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок (приватизація) також визначене статтею 13 зазначеного Закону.

Зокрема, згідно частини 2 ст. 13 Закону № 973-IV, зміст якої відповідає положенням ч. 1 ст. 32 ЗК України, членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради.

Тобто, із системного аналізу ч. 1 ст. 32 ЗК України, ч. 2 ст. 13 Закону № 973-IV можливо зробити висновок, що право члена фермерського господарства на приватизацію земельної ділянки напряму пов'язане із умовою попереднього отримання цією особою (членом) відповідної земельної ділянки у користування.

В той ж час особливості, тобто порядок та процедура безоплатної передачі земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність врегульовані статтею 118 Земельного кодексу України.

Так, частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни, які зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Як випливає із матеріалів справи, підставою для прийняття відповідачем рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою, слугувало не надання ОСОБА_3 документів, що б підтверджували досвід її роботи у сільському господарстві або наявність у неї освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі, наявність яких є необхідною умовою для отримання безоплатно у власність земельної ділянки для ведення фермерського господарства.

У свою чергу обґрунтовуючи протиправність вказаної відмови представник позивача звертає увагу суду на те, що у поданій заяві позивач не просила надавати землю для ведення фермерського господарства чи то будь-яких інших цілей, як то передбачено ч. 6 ст. 118 ЗК України, а намагалась реалізувати право на безоплатну приватизацію використовуваної нею як членом фермерського господарства попередньо наданої земельної ділянки. Тому вважає, що досвід роботи у сільському господарстві або аграрна освіта для приватизації землі в такому порядку не потребується, оскільки фермерське господарство ведеться ще з 2014 року, а земельна ділянка площею 14,84 га використовується позивачем разом з іншими членами фермерського господарства "Лестиш".

Надаючи оцінку вищезазначеним доводам, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відмова відповідача у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки мотивована недотриманням з боку позивача установленого порядку безоплатної приватизації земельних ділянок, а саме неподанням усіх передбачених ч. 6 ст. 118 ЗК України документів.

У той же час сторонами не звернуто увагу на спосіб реалізації позивачем відповідного права, передбаченого ст. 32 ЗК України, ст. 13 Закону № 973-IV та умови його реалізації.

Вказані норми, які надають можливість членам фермерських господарств приватизувати земельні ділянки, не є самостійним правовим інститутом набуття у власність земельних ділянок громадянами, а нерозривно пов'язані із членством цієї особи у фермерському господарстві та попереднім отриманням цією особою у користування земельної ділянки для ведення фермерського господарства, а тому механізм реалізації такого права повинен відбуватися з урахуванням загальних особливостей та порядку безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом.

Такі особливості полягають у тому, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться лише один раз по кожному виду використання; здійснюється у межах норм, визначених цим Кодексом; з застосуванням порядку, передбаченого ст. 118 Земельного кодексу України, тощо.

Відповідач же, розглядаючи клопотання позивача, дійшов висновку, що земельна ділянка розміром 3,24 га, що відповідає середній частці (паю) сільськогосподарського підприємства розташованого на території Богданівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, має використовуватись позивачем для ведення фермерського господарства, у зв'язку з чим застосував положення ч. 6 ст. 118 ЗК України.

Суд погоджується із таким висновком відповідача враховуючи те, що статтею 121 ЗК України передбачені норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах:

а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство;

б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара;

в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара;

г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара;

ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара;

д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

З аналізу зазначених положень слідує, що Законом передбачена можливість безоплатної передачі у власність громадян земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, при цьому призначення земельної ділянки прямо залежить від її особливостей таких як площа, розташування, тощо.

Разом з тим, як випливає із матеріалів справи, позивач звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 3,24 га, яка виділена їй рішенням загальних зборів фермерського господарства "Лестиш", що відповідає розміру земельної частки (паю) на території Богданівської сільської ради Липовецького району Вінницької області згідно довідки відділу Держземагентства у Липовецькому районі від 01 липня 2015 року №14-28-0.1-2459/2-15 (а.с. 13).

Так, виходячи із аналізу положень 121 ЗК України та первинного призначення земельної ділянки площею 14,84 га (кадастровий номер НОМЕР_1), яка була передана ОСОБА_4 для ведення фермерського господарства, а також враховуючи особливості виділеної ОСОБА_3, внаслідок її розпаювання, земельної ділянки площею 3,24 га, остання не могла бути об'єктом безоплатної передачі у власність для іншого призначення, аніж ведення фермерського господарства.

Наведене також підтверджується і тим, що сама процедура розпаювання наданої ОСОБА_4 для створення фермерського господарства земельної ділянки, згідно інформації, що міститься в протоколі № 3 загальних зборів членів ФГ "Лестиш" від 16 липня 2015 року, проводилась згідно п. 5 статті 7 Закону України "Про фермерське господарство" (в діючій на той час редакції), яка мала назву "Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства" (а.с. 27).

Тобто позивач претендувала на земельну ділянку площею 3,24 га не інакше, як для ведення фермерського господарства.

Таким чином враховуючи приписи ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, надання особам у власність земельних ділянок для ведення фермерського господарства за відсутності документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі, не допускається.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 таких документів не надала, та відповідним вимогам (щодо досвіду роботи чи освіти) не відповідає.

Оскільки діючим земельним законодавством не передбачено іншого механізму отримання безоплатно у власність земельних ділянок відповідного цільового призначення, підстав для надання Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки не було.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що приватизація земельних ділянок членами фермерського господарства можлива громадянами України - членами фермерських господарств за наявності у них відповідного права (ч. 1 ст. 32 ЗК України, ст. 13 ЗУ "Про фермерське господарство") та в передбаченому законом порядку (ст. 118 ЗК України). Оскаржувану відмову у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідач прийняв з мотивів недотримання позивачем відповідного порядку.

Так, членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради.

Вказані положення дають підстави для висновку, що безоплатна приватизація земельних ділянок можлива лише тими особами - членами фермерського господарства, яким вона попередньо була передана у користування.

В даному випадку земельна ділянка площею 14,84 га ріллі, на території Богданівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, кадастровий номер НОМЕР_1, була передана у користування ОСОБА_4 (в подальшому як засновнику та діючому члену ФГ "Лестиш" згідно договору оренди № 741 від 03 жовтня 2014 року. Вказане речове право зареєстроване за ОСОБА_4 10 жовтня 2014 року та згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 07 травня 2016 року таке право не є припиненим (а.с. 39-40).

Жодної земельної ділянки ОСОБА_3 у користування надано не було, а тому в останньої відсутнє і право на безоплатну приватизацію виділеної частки земельної ділянки площею 3,24 га.

На переконання суду за одним лише статусом члена фермерського господарства позивач не вправі претендувати на набуття права власності на земельну ділянку, яка, по перше, їй у користування не надавалася, а по друге - з недотриманням передбаченого законом порядку. Така оцінка положень згаданих вище правових норм робить логічною позицію законодавця яким визначено чіткий механізм і підстави набуття та реалізації права громадян на безоплатну приватизацію земельних ділянок.

Відповідно до ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів (ст. 69 КАС України).

Суд відмічає, що позивачем не подано належних та допустимих доказів, в розумінні ст.70 КАС України, які б доводили протиправність відмови Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, яка викладена у листі № ДС-31-2-7777.32-14676/19-15 від 28 грудня 2015 року.

Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи зазначені обставини, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3.

З урахуванням вимог ст. 94 КАС України сплачений при зверненні до суду судовий збір позивачу не присуджується.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Мультян Марина Бондівна