Справа № 1510/1354/12(2-а/500/1/14)
Суддя: Кравцов О.В.
Дата ухвалення: 2016-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" червня 2016 р. м. Київ К/800/45072/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Кравцова О.В.,

суддів Єрьоміна А.В.,

Маслія В.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 9 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Ізмаїльської міської ради, виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання незаконним рішення,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради (надалі -виконавчий комітет) та Ізмаїльської міської ради (надалі - Рада), треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, в якому просили:

визнати протиправними дії Ізмаїльського міського голови щодо відмови позивачам (№ К 2290 від 2 грудня 2011 року) у наданні вільної земельної ділянки, прилеглої до їх земельної ділянки;

визнати незаконними дії Ради щодо прийняття рішення № 2828-V від 25 грудня 2009 року та рішення № 1915 від 12 листопада 1992 року;

визнати незаконним та скасувати рішення Ради № 1915 від 12 листопада 1992 року «Про надання земельної ділянки по АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_9 та ОСОБА_4»;

визнати незаконним та скасувати рішення Ради № 2828-V від 25 грудня 2009 року «Про внесення змін в рішення №1915 від 12 листопада 1992 року;

зобов'язати Раду надати позивачам у користування земельну ділянку площею 408 кв.м, прилеглу до їх земельної ділянки (адреса: АДРЕСА_2), згідно з ситуаційним планом, виготовленим ОКП-3 м. Ізмаїл Одеської філії «НДІпроектреконструкція» у 2010 році.

Також позивачі надали заяву про визнання причину пропуску строку звернення до суду поважною та поновлення цього строку.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 5 лютого 2014 року причину

пропуску строку звернення до суду визнано поважною та його поновлено.

Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 5 лютого 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області № 1915 від 12 листопада 1992 року «Про надання земельної ділянки у безстрокове користування для індивідуального житлового будівництва». Визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області № 2828-V від 12 грудня 2009 року «Про внесення змін до п. 5 рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради № 1915 від 12 листопада 1992 року «Про надання земельної ділянки у приватну власність для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 9 липня 2014 року ухвалу та постанову першої інстанції скасовано, прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивачі звернулись до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просили скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_4, виконавчий комітет та ОСОБА_8 надіслали заперечення на касаційну скаргу, в яких просили скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційної інстанції - без змін.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 222 КАС України.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Предметом позовних вимог у справі фактично є оскарження рішень Ради № 1915 від 12 листопада 1992 року «Про надання земельної ділянки по АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_9 та ОСОБА_4»; № 2828-V від 25 грудня 2009 року «Про внесення змін в п. 5 рішення № 1915 від 12 листопада 1992 року

Суди попередніх інстанцій, розглядаючи та вирішуючи справу по суті позовних вимог, виходили з того, що даний спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Однак, колегія суддів із даним висновком не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з частиною другою статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Частиною першою статті 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Пунктом 7 частини першої статті 3 КАС України передбачено, що суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Прийняті спірні рішення є ненормативними актами органу місцевого самоврядування, які вичерпали свою дію внаслідок їх виконання. Скасування таких актів не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку, укладання договору оренди юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

Враховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування (місцевого органу виконавчої влади) щодо передачі у власність чи оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування (місцевого органу виконавчої влади) вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Таким чином, у разі прийняття органом місцевого самоврядування чи місцевим органом виконавчої влади (як суб'єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди тощо), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, місцевого органу виконавчої влади не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України в своїх численних рішеннях, зокрема, у справах № 21-405а14 від 11 листопада 2014 року, № 21-308а14 від 09 грудня 2014 року.

Частинами першою, другою статті 244-2 КАС України передбачено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

З урахуванням викладеного, суд касаційної інстанції вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій помилково розглянуто даний спір за правилами адміністративного судочинства, оскільки такий спір, враховуючи суть спірних правовідносин щодо захисту права цивільного, їх суб'єктний склад та норми статті 15 ЦПК України, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 228 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини першої, частини другої статті 157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з частиною другою статті 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції, вийшовши за межі касаційної скарги, дійшов висновку про скасування рішень судів першої і апеляційної інстанцій та закриття провадження у справі.

Керуючись статтями 157, 222, 223, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 5 лютого 2014 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 9 липня 2014 року - скасувати.

Провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді