Справа № 22-а-11777/08
Суддя: Золотніков О.С.
Дата ухвалення: 2010-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2010 р.Справа № 22-а-11777/08

Категорія:2.19.5Головуючий в 1 інстанції: Свячена Ю.Б.

17 березня 2010 року Судова колегія ОСОБА_1 апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Золотнікова О.С.,

суддів Кравець О.О. та Осіпова Ю.В.,

при секретарі Руденко І.Ю.,

за участю представника апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційні скарги представника Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на постанову Приморського районного суду міста Одеси від 25 грудня 2006 року та на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2008 року про розяснення судового рішення по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 обласного військового комісаріату про стягнення заборгованості по виплаті пенсійного забезпечення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2006 року ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 обласного військового комісаріату про визнання бездіяльності неправомірною та зобовязання провести перерахунок пенсії, як інваліду війни ІІ групи, підвищивши її на 350 відсотків мінімальної пенсії за віком з 01 січня 2005 року.

В обґрунтування позову зазначалося, що ОСОБА_3 являється пенсіонером Міністерства Оборони України, а також є інвалідом війни ІІ групи. Відповідно до чинного законодавства передбачено підвищення пенсії для інвалідів війни ІІ групи у розмірі 350 відсотків мінімальної пенсії за віком, однак ОСОБА_1 обласним військовим комісаріатом розмір мінімальної пенсії за віком визначався виходячи з 19 грн. 91 коп., встановленого Кабінетом Міністрів України, що суперечить закону і порушує права пенсіонера.

Постановою Приморського районного суду міста Одеси від 25 грудня 2006 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано неправомірними й незаконними дії посадових осіб ОСОБА_1 обласного військового комісаріату, що укладаються в ненарахуванні підвищення пенсії по інвалідності ОСОБА_3 відповідно до вимог Конституції та Законів України. Зобовязано ОСОБА_1 обласний військовий комісаріат зробити розрахунок і виплатити підвищення пенсії по інвалідності ОСОБА_3 з розрахунку 350 відсотків мінімальної пенсії за віком з 01 січня 2005 року.

27 лютого 2008 року головним державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Одеській області подано заяву про розяснення судового рішення.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2008 року подання головного державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області задоволено. Розяснено постанову Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 обласного військового комісаріату про зобовязання зробити перерахунок раніше призначеної пенсії та порядок її виконання. Ухвалено, що постанова Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2006 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 обласного військового комісаріату про зобовязання зробити перерахунок раніше призначеної пенсії підлягає подальшому виконанню Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області з урахуванням підвищення пенсії для інвалідів війни ІІ групи на 350 відсотків, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком, який встановлюється законами України на поточний рік.

Не погоджуючись з постановленими по справі судовими рішеннями, представник Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в апеляційних скаргах зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні справи порушено норми матеріального та процесуального права. Так, судом не враховано, що поняття мінімальної пенсії за віком, визначене в ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», не застосовується для визначення розмірів підвищення до пенсії, передбаченого ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Розмір мінімальної пенсії, яка є базовою для обчислення надбавок до пенсій, встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 03 січня 2002 року № 1 «Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету», відповідно до якої з 01 січня 2002 року підвищення до пенсії здійснюється виходячи з розміру мінімальної заробітної плати в 19 грн. 91 коп.. Судом першої інстанції не прийнято до уваги, що на момент винесення оскаржуваної постанови в Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»внесено зміни, на підставі яких позивачу проведено перерахунок пенсії, як інваліду війни ІІ групи, з підвищенням пенсії на 40 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Крім того, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2008 року покладено обовязок виконання постанови на Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, однак зазначене питання розглянуто без виклику апелянта, чим порушено його процесуальні права. У звязку з викладеним в апеляційних скаргах ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції та ухвали про розяснення судового рішення і прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ представника апелянта в підтримку апеляційних скарг, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про необхідність їх часткового задоволення із закриттям провадження у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, маючи статус інваліда війни ІІ групи, до 31 грудня 2006 року перебував на пенсійному забезпеченні в ОСОБА_1 обласному військовому комісаріаті, а з 01 січня 2007 року в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області.

З 01 січня 2005 року позивачу ОСОБА_1 обласним військовим комісаріатом виплачувалось підвищення до пенсії як інваліду війни ІІ групи у розмірі 69 грн. 69 коп..

З 01 січня 2006 року ОСОБА_3 виплачувалось вказане підвищення до пенсії в розмірі 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п. 6 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення регулюються винятково законами України, а тому розмір мінімальної пенсії за віком, з якого має обраховуватися підвищення пенсії позивачу як інваліду війни ІІ групи, повинен відповідати вимогам ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Разом з цим, із задоволенням вимог позивача за період після 01 січня 2006 року погодитися не можна.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо правового статусу ветеранів війни, у тому числі питання щодо надання їм пільг, переваг та соціальних гарантій, визначаються Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно ч. 2 ст. 4 названого Закону до ветеранів війни належать інваліди війни.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону (в редакції до 05 жовтня 2005 року) позивач, як інвалід війни ІІ групи, мав право на підвищення до пенсії в розмірі 350 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Наявність такого права у позивача є визначальною для вирішення даного спору за період з 01 січня 2005 року по 01 січня 2006 року. Крім того, це право гарантується ч. 2 ст. 46 Конституції України.

Як встановлено матеріалами справи, до 01 січня 2006 року підвищення до пенсії позивачу розраховувалось пенсійними органами з розміру мінімальної заробітної плати в 19 грн. 91 коп., встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 03 січня 2002 року № 1 «Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету».

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, до яких відносяться і пенсії, визначаються Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

Відповідно до ст. 17 зазначеного Закону мінімальний розмір пенсії за віком, як основна державна соціальна гарантія, встановлюється законами.

Встановлення розміру мінімальної пенсії за віком Кабінетом Міністрів України суперечить наведеним нормам закону.

На підставі ч. 3 ст. 46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Із врахуванням наведеної конституційної норми, розмір мінімальної пенсії за віком, з якого необхідно було обраховувати позивачу підвищення до пенсії як інваліду війни ІІ групи у 2005 році, не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Аналогічне положення щодо визначення розміру мінімальної пенсії за віком міститься в ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 28 названого Закону мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 25, а у жінок - 20 років страхового стажу встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Будь-якими іншими чинними законодавчими актами розмір мінімальної пенсії за віком не визначається.

У звязку з викладеним колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку щодо не взяття до уваги положень ч. 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на отримання щомісячного підвищення до пенсії.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Таким чином, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії позивачеві підлягають застосуванню ч. 3 ст. 46 Конституції України, ч. 4 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»(в редакції до 05 жовтня 2005 року), ст. 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»і ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», а не постанова Кабінету Міністрів України, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Згідно ст. 1 Закону України «Про затвердження прожиткового мінімуму на 2005 рік»прожитковий мінімум на осіб, які втратили працездатність, затверджено на 2005 рік в розмірі 332 грн..

На підставі викладеного, позивач, як інвалід війни ІІ групи, на протязі 2005 року мав право на отримання підвищення до пенсії з 01 січня 2005 року по 31 грудня 2005 року щомісячно у розмірі 1162 грн. (332 грн. х 350 відсотків).

Проте, вимоги позивача щодо виплати йому вказаного підвищення до пенсії в розмірі 350 відсотків мінімальної пенсії за віком за період після 01 січня 2006 року задоволенню не підлягають у звязку із внесенням змін до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Так, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»від 05 жовтня 2005 року частину четверту статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»викладено в новій редакції, відповідно до якої інвалідам війни II групи пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються у розмірі 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Вказані зміни до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» набули чинності з 01 січня 2006 року, у звязку з чим з вказаної дати позивачу виплачувалося підвищення до пенсії у зазначеному розмірі, що виключає можливість задоволення вимог ОСОБА_3 за період після 01 січня 2006 року.

Із врахуванням викладеного оскаржувані судові рішення в частині задоволення вимог позивача після 01 січня 2006 року винесено з порушенням норм матеріального права.

Разом з цим, до суду апеляційної інстанції надано копію Свідоцтва про смерть ОСОБА_3 ОСОБА_4 1-ЖД № 195536 від 15 липня 2009 року, що підтверджує смерть позивача по справі.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі у разі смерті особи, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 КАС України судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених ст. 157 цього Кодексу.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 199, 203, 205, 206, 254 КАС України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги представника Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задовольнити частково.

Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2006 року та ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2008 року скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п. 5 ч. 1 ст. 157 КАС України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом одного місяця з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Повний текст ухвали виготовлено 22 березня 2010 року.

Головуючий:

Судді: