Справа № 326/747/16-а
Суддя: Булашев Р. Л.
Дата ухвалення: 2016-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 326/747/16-ар
Провадження № 2-а/326/28/2016
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016р. м. Приморськ

Приморський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Булашева Р.Л.

розглянувши, в порядку скороченого провадження, справу за позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Приморському районі Запорізької області про відновлення виплати пенсії,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 01.06.2016р. звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправними дії УПФУ в Приморському районі Запорізької області щодо призупинення виплати пенсії з 01.04.2015р. всупереч Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язати УПФУ України у Приморському районі Запорізької області поновити йому виплату за віком з 01.04.2015р.

В позові посилається на те, що з 08.07.2005р. йому призначено пенсію за вислугою років довічно, на підставі норми закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб». На початку грудня 2015р. йому стало відомо, що виплата пенсії відповідачем припинена, будь-яких повідомлень від відповідача він не отримував. При зверненні до відповідача, йому було повідомлено, що виплату пенсії припинено, так як він працював на посаді в органах місцевого самоврядування. Вважає дії відповідача незаконними.

Суд отримав повідомлення від УПФУ у Приморському районі що ОСОБА_1 отримує пенсію в ГУПНУ в Запорізької області. Суд залучив цей орган до справи як другого відповідача. Цим відповідачем надано 23.06.16р. заперечення проти позовних вимог, в якому вказано, що оскільки позивач дійсно отримував вказану пенсію на підставі закону по вислузі років в МВС України, однак працював головою Приморської районної ради Запорізької області з 04.06.10п. по 02.12.15р., підстав для нарахування та виплати йому пенсії з 01.04.2015р. відсутні, тому виплата призначеної пенсії була припинена згідно закону України від 02.03.15р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення». Виплата пенсії в повному обсязі поновлюється з наступного дня після звільнення з роботи, порядок виплати змінюється з наступного за днем звільнення з посади.

За вимогами ст.183-2 КАС України справу розглянуто без виклику сторін.

Вивчивши докази по справі, суд прийшов до висновку про часткову обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судом встановлено, що позивачу на підставі діючого на той час Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», призначена пенсія за вислугою років довічно з 08.07.05р. за ст. 2 цього закону визначено, що Військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

Ці факти відповідач не спростовує, а підтверджує в своїх запереченнях.

З матеріалів справи видно, що на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. № 213-VIII в частині внесення змін до ст.54 ЗУ « Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. З 1 січня 2016 року пенсії, що призначаються відповідно до цього Закону, виплачуються без урахування одержуваного заробітку (прибутку).

За цих змін ГУПНУ в Запорізькій області з 01.04.15р. по 31.12.15р. припинило нарахування раніше отримуваної пенсії ОСОБА_1, про що є лист цього органу від 01.02.16р. на звернення ОСОБА_1 ( а.с. 6-7).

Згідно посвідчення № 86/14810 від 05.08.2005р. ОСОБА_1 є пенсіонером по вислузі років як працівник МВС України ( а.с. 9). Пенсія була встановлена у сумі 5 740 грн., що відповідачами не оспорено.

Вирішуючи питання неправомірності припинення виплати пенсії позивачу, суд виходить з наступного.

Згідно ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пенсійне забезпечення громадян України, в тому числі порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та іншими нормативно-правовим актами.

2 березня 2015р. було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213 -VIII який набрав чинності з 1 квітня 2015р.

Вказаним Законом внесені зміни в ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» згідно яких: «Тимчасово, у період з 1 квітня 2015р. по 31 грудня 2015р., посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються».

Крім того, згідно п.2 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» вказаного Закону порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Станом на 1 квітня 2015р. посада, на якій працює позивач, дійсно, давала право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» у зв'язку з чим відповідачем було припинено виплату пенсії позивачу з 1 квітня 2015р.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» принципами загальнообовязкового державного пенсійного страхування, поряд з іншими, є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат; державна гарантія реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом; відповідальність суб'єктів системи загальнообовязкового державного пенсійного страхування за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов'язків.

Відповідно до ст.68 Конституції України, кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи інших людей.

Відповідно до ст.1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950р. зазначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі 1 цієї Конвенції.

Стаття 14 Конвенції про захист прав і основних свобод людини (Рим. 4.Х1.1950) (Європейська конвенція про захист прав і основних свобод людини) (далі Конвенція), передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або інших обставин.

Стаття 1 Першого протоколу (Париж, 20.111.1952) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені.

Відповідно до розяснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 1 листопада 1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в її ст.8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі, коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом.

Посилання відповідача у запереченнях, на практику ВАСУ, зокрема рішення від 02.07.16р. суд не бере до уваги, так як не надано підтвердження, що Верховний суд України на підставі рішень суду касаційної інстанції виніс остаточне рішення, за яким виклав відповідну правову позицію по спору. Тому таке рішення не має обов'язкової сили для суду, який вирішує спір з схожих правовідносин. Крім того, суд вбачає, що законом, що прийнятий після надання певних прав та гарантій позивачу, застосовано повне позбавлення наданого пенсійного забезпечення, яке пов'язано з тим, що позивач є працюючим пенсіонером, чим грубо порушено базові права громадянина демократичної держави Україна, гарантовані в ст. 43 Конституції України - право на працю, та соціальне забезпечення, які не є взаємовиключними.

Крім того, рішенням Конституційного суду України від 11 жовтня 2005 року

справа N 8-рп/2005, висловлено правову позицію щодо застосування саме норму ст. 22 Конституції України щодо неприпустимості змін до законодавчих актів, якими звужуються надані раніше громадянам соціальні права, та вирішено що такі зміни суперечать нормі ст. 22 Конституції України. Тому з цього питання, позиція Конституційного суду України не є саме такою, як її викладено в запереченнях відповідача.

Суд вважає що діями відповідача безпосередньо порушено право позивача на соціальний захист, гарантоване ст.46 Конституції України, та яке йому було надано на час винесення законодавчих актів, направлених на обмеження наданого раніше права. То ж порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання протиправними дій ГУПНУ в Запорізькій області щодо відмови ОСОБА_1. у відновленні виплати раніше призначеної пенсії за віком з 01 квітня 2015р. та зобов`язання відновити позивачу виплату раніше призначеної пенсії. Щодо вимог до управління Пенсійного фонду України в Приморському районі Запорізької то вони є безпідставними. Крім того, суд не вважає за необхідне вирішити стягнення певної суми - 45 920 грн. саме з ГУПНУ в Запорізькій області, так як це є самостійною юридичною особою, а пенсійне забезпечення здійснюється з інших джерел фінансування ПФУ. Тому є достатнім захист порушеного права - зобов'язанням вчинити певні дії.

Суд вважає, що заперечення відповідача проти позову повністю спростовується проаналізованими законодавчими актами та доказами та не обґрунтовано мотивами, які заслуговують на увагу суду.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з приписів ст.94 КАС України, які відповідно, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, на користь позивача в рахунок повернення сплаченого судового збору - 551,21 грн. (а.с. 1).

Керуючись ст. ст. 19, 21, 43,46, 64 Конституції України, ст. ст. 7, 46, 47, ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст. 2, 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» ( в редакції на 08.07.05р.), ст. ст. 2, 11, 71, 94, 158-163, 183-2 ч.4 КАС України,-

постановив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо призупинення виплати пенсії ОСОБА_1 за вислугою років з 01.04.2015р. по 02.12.2015р.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області відновити виплату ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії з 01 квітня 2015р. по 02.12.2015р. в обсягу та порядку визначеному на час її припинення.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 суму судових витрат - 551 грн. 21 коп.

Позовні вимоги до управління Пенсійного фонду України в Приморському районі Запорізької області залишити без задоволення за безпідставністю.

Копію постанови надіслати сторонам.

Оскарження постанови можливо подати протягом 10 днів, до апеляційного адміністративного суду Дніпропетровської області, через Приморський районний суд, з дати отримання копії судового рішення.

Суддя: Р.Л. Булашев

Копія вірна: суддя Р.Л. Булашев

24.06.2016