Справа № 803/201/16
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року Справа № 876/3310/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання Федчук М.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 05.04.2016 року за позовом громадянки Афганістану ОСОБА_2, поданого в її інтересах ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірним та скасування рішення №914-15 від 30.12.2015 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового статусу, визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року позивач громадянка Афганістану ОСОБА_2 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідача ДМС України, в якому просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.12.2015 №914-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати дії Управління Державної міграційної служби України у Волинській області незаконними в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства; зобов'язати Державну міграційну службу України переглянути справу позивачки про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства; витребувати у відповідача всі матеріали особової справи позивача в зв'язку з тим, що позивач не має доступу до зазначених доказів, якими він обгрунтовує свої позовні вимоги .

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 05.04.2016 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.12.2015 року за № 914-15. Зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву громадянки Афганістану ОСОБА_2 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

З цією постановою суду першої інстанції від 25.09.2015 року не погодився відповідач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржена постанова суду винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що громадянка Афганістану ОСОБА_2 звернулася до відповідача зі заявою про надання їй статусу біженця чи додаткового захисту. Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 р. і Протоколом 1967 р. поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави за наявності яких особі може бути надано статус біженця, однак позивач не підпадає під жодну із таких ознак. Також зазначає апелянт, що у документах позивача є елементи, які викликають сумніви у твердженнях заявника щодо її установчих даних.. Тому вважає апелянт, що відповідач правомірно відмовив позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати постанову суду від 05.04.2016 року та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з'явились, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. В силу вимог ч.1ст.41 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави і межі апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 31.08.2015 року позивач громадянка Афганістану ОСОБА_2 звернулася до Управління ДМС України у Волинській області зі заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 50).

Рішенням ДМС України № 914-15 від 30.12.2015 року відмовлено громадянці Афганістану ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні (а.с.129).

Повідомленням № 0704/2 від 16.02.2016 р. позивача повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 130).

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції щодо підставності та обґрунтованості позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства) належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, як вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походженню внаслідок таких побоювань.

Пунктом 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту» відсутні (ст. 6 цього Закону).

Згідно ч.1 ст.5 вказаного Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено статтею 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та пунктом 5.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затв. наказом МВС України від 07.09.2011 року № 649.

Зокрема, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмові у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

З матеріалів справи видно що позивач, є громадянкою Афганістану, за віросповіданням іслам, таджичка за етнічним походженням, вдова, має 2-х неповнолітніх дітей. З пояснень позивача в судовому засіданні та з протоколів співбесід встановлено, що 10.03.2015року ОСОБА_2 з двома неповнолітніми дітьми, 1998року та 2001 років народження виїхали з Афганістану літаком транзитом Кабул-Дубаї-Москва. В липні 2015року з території Російської Федерації через сухопутну ділянку вони потрапили до України, де на неї очікували посередники та провідники, які утримують мігрантів на приватних квартирах. Вона з дітьми поселилися у найманій квартирі в м. Одеса.

Основною причиною звернення за захистом зазначила побоювання при поверненні до Афганістану зазнати переслідувань з боку родичів покійного чоловіка (пуштунів), так як міжетнічні шлюби заборонені. Крім того, одинока жінка не сприймається суспільством Афганістану, а тому хотіла спокійного життя для себе та дітей.

Відповідно до пунктів 45, 66, 195 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року передбачено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Крім цього, судом вірно зазначено, що згідно п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 р., заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Суд першої інстанції об'єктивно встановив, що при розгляді заяви громадянки Афганістану ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, органом ДМС України не було витребувано усіх необхідних доказів, всебічно не досліджено і не перевірено обставини на які вказувала заявник, як на підставу для визнання її біженцем.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності відповідачу повторно розглянути заяву позивача про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З врахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції від 25.09.2015 року прийнята за результатами повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому немає підстав для її скасування.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 41, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 05.04.2016 року по справі № 803/201/16 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Н.М. Судова-Хомюк

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль

Повний текст

виготовлено 29.06.2016 року.