Справа № 2а/1519/4328/11
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2013-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2013 р.Справа № 2а/1519/4328/11

Категорія: 10.3.3 Головуючий в 1 інстанції: Михайлюк О.А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Золотнікова О.С., Кравця О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Малиновського районного суду м.Одеси від 08 грудня 2011 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання неправомірною бездіяльність та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

21.07.2011 року ОСОБА_1 звернулася до Малиновського районного суду м.Одеси із позовом до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання неправомірною бездіяльність та зобовязання провести перерахунок державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 01.07.2010р. по 30.06.2011р.

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 08 грудня 2011 року залишено без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зобовязання відповідача нарахувати та виплати суму недосплаченої державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 01.07.2010р. по 21.01.2011р.

Постановою Малиновського районного суду м.Одеси від 08 грудня 2011 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

12.04.2011 року на вищезазначену постанову суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що суд першої інстанції при винесені постанови від 08.12.2011р., порушив норми матеріального та процесуального права, в звязку із чим, просила суд 2-ї інстанції скасувати цю постанову районного суду та постановити нову про задоволення її позовних вимог в повному обсязі.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю та /або неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, сповіщених належним чином про дату, час і місце судового розгляду.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність будь-яких законних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 - є матір'ю своєї неповнолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ЖД №208195 від 26.01.2010 року, та перебуває на обліку в Департаменті праці та соціальної політики Одеської міської ради і отримує допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.

В грудні 2010р. позивачка звернулася до відповідача із заявою про перерахунок щомісячної допомоги по догляду за дитиною до досягнення 3-річного віку у розмірі прожиткового мінімуму, встановленого для дітей віком до 6 років, але, співробітники відповідача, відмовили позивачці у перерахунку державної допомоги з посиланням на непередбаченість відповідних видатків Державним бюджетом України.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з відсутності у позивачки права на одержання допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 21.01.2011р. по 30.06.2011р. у розмірі, встановленому ч.1 ст.15 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми» (в редакції до 28.12.2007р.).

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які мають дитину до трьох років, на їх соціальну захищеність шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України «Про державну допомогу сімям з дітьми».

На підставі ст.15 названого Закону (в редакції до 28.12.2007 року), допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі прожиткового мінімуму встановленого законом для дітей віком до 6 років.

Проте, Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01 січня 2008 року, частину 1 ст.15 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми» викладено в новій редакції, відповідно до якої, допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі, що дорівнює різниці між прожитковим мінімумом, встановленим для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сімї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше 130 гривень.

ОСОБА_3 України не скасований, Конституційним Судом України в частині викладення в новій редакції частини першої ст.15 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми» неконституційним не визнаний, а тому є чинним.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі наведених вище положень чинного законодавства України, Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради обґрунтовано проводив з 01.07.2010 року та в подальшому, т.б. в 2010-2011р.р., виплату позивачці допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в розмірі, встановленому ст.15 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми» (в редакції від 28.12.2007р.).

При цьому, судова колегія зазначає, що навіть за умови страхування позивача в системі загальнообовязкового державного соціального страхування, даний факт не впливає на правильність дій відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.43 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» (в редакції до 28.12.2007 року), допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається застрахованій особі у розмірі, що встановлюється правлінням Фонду, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Однак, як вже зазначалося вище, пунктом 23 Розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» до ст.ст.13,15 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми» були внесені зміни, які вступили в силу з 01 січня 2008 року, і, у відповідності до яких, допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі, що дорівнює різниці між прожитковим мінімумом, встановленим для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сімї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше 130 грн.

Також із зазначеного Закону були виключені норми, відповідно до яких, право на отримання допомоги мали лише особи, незастраховані в системі загальнообовязкового державного соціального страхування.

Пунктом 25 Розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» стаття 43 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням», яка встановлювала розмір допомоги за дитиною до досягнення нею трирічного віку для застрахованих в системі загальнообовязкового державного соціального страхування, була виключена із названого Закону.

Рішенням Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22.05.2008 року положення пункту 25 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо внесення змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» були визнані неконституційними.

Таким чином, в період з 01 січня по 22 травня 2008 року розмір допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку для осіб, застрахованих в системі загальнообовязкового державного соціального страхування, регулювався статтею 15 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми», а з моменту втрати чинності положень п.25 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» зазначені правовідносини регулювалися також і ст.43 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням».

На підставі ст.75 Конституції України, Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Конституційний Суд України у п.3 мотивувальної частини Рішення від 03.10.1997 року №4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

За змістом ч. 3 ст.150 Конституції України, рішення Конституційного Суду України є обовязковими до виконання на території України.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Виходячи з наведених положень Конституції України та Рішення Конституційного Суду України, а також враховуючи, що зміни до ст.ст.13,15 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми» були внесені Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» з 01 січня 2008 року, а зміни у статтю 43 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням», який діяв у часі раніше, з 22 травня 2008 року (з дати відновлення дії) не вносились, пріоритетними в даному випадку є положення Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми».

Таким чином, враховуючи, що відповідач у 2010-2011р.р. (в т.ч. і у спірний період) виплачував позивачці допомогу у розмірах, встановлених новою редакцією ст.15 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", суд 1-ї інстанції прийшов до вірного висновку щодо правомірності його дій.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Отже, за таких обставин, враховуючи, що судом першої інстанції винесено оскаржувану постанову з держанням норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції, діючи в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову районного суду без змін.

Керуючись ст.ст.195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Малиновського районного суду м.Одеси від 08 грудня 2011 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Осіпов Ю.В.

Судді: Золотніков О.С.

ОСОБА_4