Справа № 826/26710/15
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2016-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Келеберда В.І. Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2016 року Справа № 826/26710/15

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря Нагорної Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України про визнання незаконним та скасування наказу, визнання неправомірним запису в трудовій книжці, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач-1), Національної поліції України (далі - відповідач-2) про:

- визнання незаконним та скасування наказу від 06.11.2015 р. № 2365 о/с дск в частині щодо звільнення позивача з органів внутрішніх справ;

- визнання невірним і таким, що не відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 р. № 58, запису у трудовій книжці позивача про її звільнення з органів внутрішніх справ;

- переведення позивача на будь-яку посаду без переривання її трудового стажу з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу та прийняття рішення про її переатестацію після виходу з відпустки по догляду за дитиною.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та ухвалити нову про задоволення адміністративного позову в повному обсязі, вважаючи, що судом неповно з'ясовано обставини цієї справи та порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, капітан міліції ОСОБА_2 проходила службу на посаді старшого оперуповноваженого 1-го відділу 2-го управління Департаменту оперативно-технічних заходів МВС України.

З 30.06.2015 р. по 02.11.2015 р. позивач перебувала у відпустці у зв'язку з вагітністю та пологами.

З 03.11.2015 р. позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Наказом МВС України від 06.11.2015 р. № 2365 о/с дск позивача було звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України на підставі п. 10, 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ від 29.07.1991 р. № 114.

До трудової книжки позивача було внесено запис «Звільнена з органів внутрішніх справ на підставі наказу МВС України від 06.11.2015 р. № 2365 о/с».

Вважаючи зазначений наказ незаконним, а запис у трудовій книжці невірним, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що норми Закону України «Про Національну поліцію» є спеціальними і положення ст.ст. 179, 184 КЗпП України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а також з того, що відповідач не наділений повноваженнями щодо допуску осіб до конкурсу на посади в структурі Національної поліції та щодо їх призначення на відповідні посади.

Дослідивши обставини справи колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законом України «Про міліцію» від 20.12.1990 р. № 565-ХІІ, який діяв станом на момент виникнення спірних правовідносин і втратив чинність 07.11.2015 р. (далі - Закон № 565-ХІІ), Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 р. № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), Законом України «Про відпустки» від 15.11.1996 р. № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 р. № 114 (далі - Положення № 114), Типовою інструкцією з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 р. № 1242 (далі - Інструкція № 1242), Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 р. № 58 (далі - Інструкція № 58), Інструкцією з організації обліку кадрів в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженою наказом МВС України від 30.12.2005 р. № 1276 (далі - Інструкція № 1276).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1 ст. 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Частиною 1 статті 18 Закону № 565-ХІІ передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пп. «г» п. 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

02.07.2015 р. було прийнято Закон № 580-VIII, який опубліковано в газеті «Голос України» 06.08.2015 р.

У пп. 1 п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII закріплено, що цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Відповідно до п.п. 8, 9, 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII

З дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв'язку з навчанням; 3) творча відпустка; 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 4) соціальні відпустки: відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв'язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи; 5) відпустки без збереження заробітної плати.

У ч. 3 ст. 179 КЗпП України закріплено, що за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства.

Відповідно до п. 61 Положення № 114 додаткові і соціальні відпустки особам рядового і начальницького складу надаються відповідно до законодавства.

Згідно з ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Згідно з п. 149, 153 Інструкції № 1242 усі документи, що надходять до установи, приймаються централізовано в службі діловодства.

Факт і дата надходження документа до установи обов'язково фіксуються за правилами, зазначеними в пункті 82 цієї Інструкції.

У п. 82 Інструкції № 1242 визначено, що відмітка про надходження документа до установи проставляється від руки або за допомогою штампа, автоматичного нумератора на лицьовому полі у правому кутку нижнього поля першого аркуша оригіналу документа. Елементами зазначеного реквізиту є скорочене найменування установи - одержувача документа, реєстраційний індекс, дата (у разі потреби - година і хвилини) надходження документа. У разі застосування автоматизованої системи реєстрації зазначена інформація наноситься за допомогою штрих-коду.

Відповідно до п.п. 161, 163, 180 Інструкції № 1242 реєстрація документів полягає у веденні запису облікових даних про документ за встановленою реєстраційною формою, яким фіксується факт створення, відправлення або одержання документа шляхом проставлення на ньому реєстраційного індексу з подальшим записом у зазначених формах необхідних відомостей про документ.

Реєстрація документів провадиться з метою забезпечення їх обліку, контролю за виконанням і оперативним використанням наявної в документах інформації.

Реєструються документи незалежно від способу їх доставки, передачі чи створення.

Документи реєструються лише один раз: вхідні - у день надходження або не пізніше наступного дня, якщо документ надійшов у неробочий час, створювані - у день підписання або затвердження.

Передача документів у межах структурного підрозділу здійснюється через особу, відповідальну за діловодство в структурному підрозділі (секретаря).

Відповідно до п. 2.3, 2.26, 2.27 Інструкції № 58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер.

Днем звільнення вважається останній день роботи.

У п.п. 6 додатку № 4 до Інструкції № 1276 визначено, що запис про службу в органах внутрішніх справ здійснюється у трудовій книжці без переліку найменувань підрозділів посад та підстав звільнення.

Отже, спеціальним законодавством регламентовано процедуру вивільнення працівників міліції з органів внутрішніх справ у зв'язку з ліквідацією всіх структурних підрозділів МВС України та повним скороченням штатних одиниць, відповідно до якої працівники вважаються повідомленими про їх наступне звільнення через скорочення штатів з дня опублікування Закону № 580-VIII, тобто з 06.08.2015 р.

Системне тлумачення законодавства України, що регулює спірні правовідносини дає підстави вважати, що єдиною законодавчо передбаченою формою волевиявлення особи щодо працевлаштування, проходження нею служби є виключно особисто написана заява (рапорт) такої особи, що зареєстрована відповідно до п. 82, 149, 153 Інструкції № 1242. Тобто, для реалізації права на працевлаштування законодавчо вимагається вчинення активних індивідуальних дій особою, яка хоче бути працевлаштованою, звернення з рапортом у встановлені строки та в порядку. В іншому випадку, якщо на протязі вказаного терміну правник міліції не вчинив таких дій, то він вважається таким, що відмовився від її проходження, і ця обставина є достатньою і необхідною правовою підставою для його звільнення у зв'язку зі скороченням штатів.

Разом з тим, упродовж трьох місяців з вказаної дати позивач мала можливість виявити своє бажання проходити службу в поліції шляхом вчинення активних індивідуальних дій і звернення з відповідним рапортом у встановленому законодавчо порядку.

Водночас, зазначеним спеціальним Законом, зокрема п. 11 Прикінцевих і перехідних положень, прямо передбачено, що перебування працівника міліції у відпустці не є перешкодою для його звільнення зі служби в органах внутрішніх справ у зв'язку з повним скороченням штатів і широке тлумачення даної законодавчої норми дозволяє стверджувати, що вона поширюється на всі види відпусток, одним з яких, як встановлено вище, є відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

При цьому, слід враховувати, що при врегулюванні правовідносин у сфері публічної служби пріоритетне значення мають норми спеціального законодавства, а загальні положення КЗпП України можуть застосовуватися виключно, якщо таке прямо передбачено у спеціальному законі або якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані відповідні правовідносини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, висновки якої, у відповідності до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, колегія суддів відзначає, що Закон № 580-VIII прийнятий пізніше у часі, ніж КЗпП України, а тому, у відповідності до принципу дії закону в часі, до даних правовідносин застосуванню підлягає саме Закон № 580-VIII.

Виходячи з цього, колегія суддів звертає увагу на те, що як було правильно встановлено судом першої інстанції, позивач була повідомлена про наступне звільнення 06.08.2015 р. в силу Закону № 580-VIII, у тримісячний період з цієї дати до відповідача із рапортом (заявою) про прийняття на службу до поліції не зверталась, жодних активних індивідуальних дій, які б свідчили про виявлення бажання проходити службу в поліції, нею вчинено не було і будь-яких доказів зворотного ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження - не надано.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ від 06.11.2015 р. № 2365 о/с дск в частині звільнення ОСОБА_2 прийнятий відповідачем на підставі, у спосіб та в межах повноважень, передбачених Конституцією України та спеціальним Законом «Про національну поліцію», його Перехідними та прикінцевими положеннями.

При цьому, апеляційний суд, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 244-2 КАС України, вважає за необхідне відступити від наведеної правової позиції Верховного Суду України, висловленої ним в постанові від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14, щодо зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи, так як підставою для її застосування є ідентичність повноважень (завдань) органу, що ліквідується, і нового органу, який створюється, а в даному випадку повноваження (завдання) структурних підрозділів МВС України, зокрема й Департаменту, де працювала позивач, не є ідентичними з повноваженнями (завданнями) Національної поліції, а отже, обставини цієї справи є відмінними від тих, які мали місце у справі, яка переглядалась Верховним Судом України, що виключає підстави для застосування вказаної правової позиції при вирішенні даної справи.

Доводи апелянта про те, що 05.11.2015 р. вона прибула до роботи щоб написати рапорт про вступ до поліції, але начальник відділу кадрів по телефону повідомив, що їй пізно писати рапорт, так як осіб, які перебувають у відпустках по догляду за дитиною, до поліції не беруть /Т.1 а.с. 191-192/, апеляційний суд вважає голослівними, оскільки, як було встановлено вище, жодними доказами не підтверджується, що апелянт виявила своє бажання проходити службу і подала відповідний рапорт у встановленому законом порядку, який би був зареєстрований належним чином, а зразки рапорту і заяви, на які вона посилалась /Т.1 а.с. 20-21/, є лише роздруківками, походження яких невідомо і які ніяким чином не підтверджують факту вчинення позивачем активних індивідуальних дій у встановлений законом спосіб і строки.

При цьому, суд апеляційної інстанції відзначає, що хоча в адміністративному процесі тягар доведення правомірності рішення (дій, бездіяльності) покладається на суб'єкта владних повноважень - відповідача у справі, але зазначений обов'язок не є абсолютним і позивач також повинна була довести перед судом ті обставини, на які вона посилається.

Посилання апелянта на те, що оскаржуваний наказ прийнято у період її перебування в декретній відпустці, не враховано її переважне право на залишення на роботі та не забезпечено її працевлаштування, колегія суддів вважає такими, що не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, як відзначалось вище, Закон № 580-VIII є спеціальним по відношенню до КЗпП України, на норми якого посилається апелянт, цей закон прийнятий у часі пізніше, ніж Кодекс, і саме ним врегульовано особливості звільнення працівників міліції у зв'язку з ліквідацією всіх структурних підрозділів МВС України та повним скороченням, у зв'язку з цим, всіх штатних одиниць і в п. 11 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 580-VIII чітко визначено, що перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці, тобто незалежно від її виду, не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Твердження апелянта про те, що фактично відбулась не ліквідація Департаменту МВС, в якому вона працювала, а його реорганізація у Департамент поліції, колегія суддів також вважає не обґрунтованими і до уваги не приймає, так як за змістом Закону № 580-VIII, зокрема ст. 1, поліція та її органи не є правонаступниками будь-яких структурних підрозділів МВС України і їх функції та завдання не ідентичними, а тому жодних правових підстав вважати, що відбулась реорганізація, в даному випадку немає.

Таким чином, дослідивши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає їх такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення адміністративного позову в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу від 06.11.2015 р. № 2365 о/с дск.

Перевіряючи оскаржуване рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги, відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, в частині щодо відмови в задоволенні решти позовних вимог, апеляційний суд зазначає наступне.

Щодо позовних вимог про визнання невірним і таким, що не відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 р. № 58, запису у трудовій книжці позивача про її звільнення з органів внутрішніх справ.

Так, з вищевикладених правових норм вбачається, що порядок ведення трудових книжок в органах внутрішніх справ регулюється не загальною Інструкцією № 58, на яку посилається позивач, а спеціальним актом - Інструкцією № 1276, зокрема п.6.6 додатку 4 до неї, у відповідності до вимог якої 06.11.2015 р. до трудової книжки позивача було внесено запис про її звільнення /Т.1 а.с. 15/, а отже, позовні вимоги в цій частині є не обґрунтованими і безпідставними та, як було правильно встановлено судом першої інстанції, задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про переведення позивача на будь-яку посаду без переривання її трудового стажу з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу та прийняття рішення про її переатестацію після виходу з відпустки по догляду за дитиною колегія суддів зазначає наступне.

Законом № 580-VIII, зокрема Розділом VI і пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень, регламентовано порядок прийняття на службу до поліції, відповідно до якого призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України, та за процедурою, визначеною цим Законом, тобто вирішення питання щодо прийняття особи на службу до поліції належить до дискреційних повноважень зазначених суб'єктів влади.

При цьому, відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Разом з тим, як було встановлено вище, позивач не виявила бажання щодо проходження служби в поліції і жодного рішення про відмову в її прийнятті на таку служи та/або про відмову в допуску її до конкурсу на зайняття відповідної посади в органах поліції відповідачем-2, переатестацію тощо не приймалось, а отже, його дискреційні повноваження з цього приводу реалізовані не були.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення зазначених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що що при ухваленні оскаржуваного судового рішення судом першої інстанції було повно та правильно встановлено обставини справи і дотримано норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, виготовлено 30 червня 2016 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Карпушова О.В.

Кучма А.Ю.