Справа № 2-а-1703/09/1526
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2010-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2010 р.Справа № 2-а-1703/09/1526

Категорія:2.19.6Головуючий в 1 інстанції: Смірнова І.О.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Золотнікова О.С., Кравця О.О.,

в порядку письмового провадження, розглянувши апеляційну скаргу начальника Управління Пенсійного фонду України в Саратському районі Одеської області на постанову Саратського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2009 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Саратському районі Одеської області про зобовязання нарахувати та виплатити щомісячну державну соціальну допомогу дітям війни, -

В С Т А Н О В И Л А:

19 серпня 2009 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Саратському районі Одеської області та просила суд ухвалити рішення, яким визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Саратському районі Одеської області, зобовязати УПФУ в Саратському районі Одеської області нарахувати та виплатити на користь позивача недосплачену, як «дитині війни», щомісячну державну допомогу за період з 01 січня 2006 року по 31 грудня 2008 року в сумі 3900 грн. 00 коп.

Постановою Саратського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2009 року позов було задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Саратському районі Одеської області та зобовязано Управління ПФУ в Саратському районі Одеської області здійснити нарахування та виплатити позивачу щомісячну державну соціальну допомогу як дитині війни, встановлену ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року в сумі 742 грн. 64 коп., та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року в сумі 780 грн. 40 коп.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, начальник Управління Пенсійного фонду України в Саратському районі Одеської області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права. Крім того, у звязку з викладеним, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нової постанови про відмову в задоволенні усіх позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, постанову суду 1-ої інстанції щодо правильності застосування судом 1-ої інстанції норм матеріального права, правової оцінки обставин у справі в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом 1-ої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є пенсіонеркою, перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Саратському районі Одеської області та має статус «Дитини війни» згідно з посвідченням № 100568 від 16.12.1997 р.

В 2009 році ОСОБА_1 звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Саратському районі Одеської області про проведення за період 2006 2008р.р. перерахунку пенсії шляхом її підвищення на 30 % мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», однак відповідач відмовив позивачу в проведенні такого перерахунку пенсії.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наявності у позивача права на щомісячне підвищення пенсії на 30% мінімальної пенсії за віком.

Так, відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які мають статус «дитини війни», на їх соціальну захищеність шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України «Про соціальний захист дітей війни».

На підставі ст.6 зазначеного вище Закону, «дітям війни» пенсії або щомісячне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Наявність такого права у позивача є визначальним для вирішення даного спору. Крім того, це право гарантується ч.2 ст.46 Конституції України, а також ч.2 ст.3 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», відповідно до якої, державні соціальні гарантії «дітям війни», встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно - правовими актами.

Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007, зупинення дії ст.6 названого Закону на 2007 рік, передбачене п.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», визнано таким, що не відповідає Конституції України (т.б. є неконституційним).

Як зазначено вище, згідно наведеним нормам Закону, позивач має право на підвищення пенсії на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, до яких відносяться і пенсії, визначаються Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

Відповідно до ст.17 зазначеного Закону, мінімальний розмір пенсії за віком, як основна державна соціальна гарантія, встановлюється законами.

Встановлення розміру мінімальної пенсії за віком Кабінетом Міністрів України суперечить наведеним нормам закону.

На підставі ч.3 ст.46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Із врахуванням наведеної конституційної норми, розмір мінімальної пенсії за віком, з якого має обраховуватися підвищення до пенсії позивача не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Аналогічне положення щодо визначення розміру мінімальної пенсії за віком міститься в ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Будь-якими іншими діючими нормативно-правовими актами розмір мінімальної пенсії за віком не визначається.

На підставі викладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку щодо не взяття до уваги положень ч.3 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на отримання щомісячного підвищення пенсії виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Відповідно до ч.1 ст.44 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно ч.4 ст.45 названого Закону, перерахунок призначеної пенсії у разі виникнення права на її підвищення проводиться з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа.

На підставі ч.2 п.12 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» у період до перетворення Пенсійного фонду України в неприбуткову самоврядну організацію він функціонує як центральний орган виконавчої влади на підставі норм цього Закону та Положення про Пенсійний фонд України, яке затверджує Президент України.

Відповідно до п.1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 1 березня 2001 року №121/2001, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, що здійснює керівництво та управління солідарною системою загальнообовязкового державного пенсійного страхування, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для їх виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, інших соціальних виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч.4 ст.9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Таким чином, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії позивачу підлягають застосуванню ч.3 ст.46 Конституції України, ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», ст. 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» і ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», а не постанова Кабінету Міністрів України №530 від 28 травня 2008 року «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян», яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Безпідставними є посилання відповідача і на відсутність коштів щодо забезпечення виплати зазначеного підвищення пенсії у вказаному розмірі, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань, які встановлені ст.46 Конституції України та Законом України «Про соціальний захист дітей війни».

Разом з цим, розглянувши справу, суд першої інстанції, в свою чергу, необґрунтовано та помилково частково задовольнив позовні вимоги позивача по зобовязанню відповідача провести донарахування та виплату державної соціальної допомоги позивачу за період з 9.07.2007р. по 31.12.2007р. в сумі 742,64 грн. та з 22.05.2008р. по 31.12.2008р. в сумі 780,40 грн., т.б. в конкретних сумах.

Так, п.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено на 2007 рік дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Рішенням же Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року №6-рп/2007, зупинення дії ст.6 зазначеного Закону на 2007 рік, передбачене п.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). При цьому, визнані неконституційними положення п.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 9 липня 2007 року.

Окрім того, рішенням Конституційного Суду України №10 рп/2008 року від 22 травня 2008 року, положення Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», що стосується виплати доплати «дітям війни» також визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Визнані неконституційними положення п.п.2 п.41 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 22 травня 2008 року.

Із врахуванням наведених положень чинного законодавства України, а також зазначених рішень Конституційного Суду України, п/вимоги позивача дійсно підлягають задоволенню лише за період з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008р. по 31 грудня 2008р.

Відповідно до положень ст.ст.21,105,162 КАС України, адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобовязання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю.

Тому, суд першої інстанції встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, повинен був визнати такі дії незаконними та зобовязати відповідача провести нарахування та виплату належних сум відповідно до закону, а не ухвалювати рішення про стягнення конкретних сум.

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право змінити постанову суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.201 КАС України, підставою для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

Крім того, керуючись п. 4 ст. 163, ст. 267 КАС України, суд зобов'язує відповідача у двомісячний строк з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі, надати до суду першої інстанції звіт про виконання постанови.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів, діючи в межах позовних вимог і апеляційної скарги та відповідно до п.1 ч.1 ст.201 КАС України, приходить до висновку про наявність усіх законних підстав для зміни постанови Саратського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2009 року, виключивши з її резолютивної частини рішення про зобовязання відповідача зробити позивачу перерахунок пенсії за період з 9.07.2007р. по 31.12.2007р. в сумі 742,64 грн. та з 22.05.2008р. по 31.12.2008р. в сумі 780,40 грн., т.б. рішення про стягнення конкретних сум.

Керуючись ст.195, ст.196, ст.198, п.1 ч.1 ст.201, ч.2 ст.205, ст.207, ч.5 ст.254 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу начальника Управління Пенсійного фонду України в Саратському районі Одеської області - задовольнити частково.

Постанову Саратського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2009 року - змінити.

Викласти резолютивну частину постанови Саратського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2009 року в наступній редакції:

«Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Саратському районі Одеської області здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1, як дитині війни, щомісячну державну соціальну допомогу, встановлену ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за період з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року, з урахуванням вже проведених нарахувань та виплачених сум.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Саратському районі Одеської області у двомісячний строк з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі надати до суду першої інстанції звіт про виконання судового рішення.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

В іншій частині постанову Саратського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2009 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.