Справа № 826/4721/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2016-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 червня 2016 року письмове провадження № 826/4721/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Арсірія Р.О., розглянув адміністративну справу

за позовомПриватного виробничого підприємства «Квадро»
доДержавної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м.Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне виробниче підприємство «Квадро» (надалі по тексту - позивач, ПВП «Квадро») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м.Києві (надалі по тексту - відповідач, ДПІ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 03.03.2015 № .

Обґрунтовуючи заявлений адміністративний позов представник позивача зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки ПВП «Квадро» не порушувало вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з контрагентом на які вказує податковий орган, що підтверджується належним чином оформленими первинними документами, які засвідчують належне виконання позивачем вимог податкового законодавства України в частині підтвердження права на податковий кредит та формування витрат підприємства.

Представник позивача просив суд розглядати справу за його відсутності згідно ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Представник відповідача проти позову заперечував, зазначив, що додаткові докази по справі відсутні.

Керуючись частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з поданням представником позивача клопотання про розгляд справи за його відсутності, суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позиції сторін, судом встановлено наступне.

У період з 17.02.2015 року по 20.02.2015 ДПІ проведено документальну позапланову виїзну перевірку правомірності нарахування ПВП «Квадро» від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту за вересень 2014 року (т. 1, а.с. 34-42).

За результатами перевірки складено акт №360/1-26-50-15-20-24126303 від 20.02.2015, в якому зазначено про порушення позивачем вимог пункту 187.1 статті 187, пунктів 198.1, 198.2, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, що призвело до: завищення податкових зобов'язань на суму 17779858 грн.; завищення податкового кредиту на суму 39954808 грн.; завищення від'ємного значення (p. 19) на суму 22174950 грн.; завищення залишку від'ємного значення (р. 24) на суму 329076 грн.

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 03.03.2015, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість за вересень 2014 року на суму 22174950 грн.

Позивач не погоджується зі спірним податковим повідомленням-рішенням, виходячи з того, що добросовісний покупець не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за порушення правил декларування підприємством-постачальником, що і стало підставою звернення до суду.

Окружний адміністративний суд міста Києва вважає обґрунтованими позовні вимоги ПВП «Квадро», виходячи з наступних підстав.

Згідно позиції Вищого адміністративного суду України при новому розгляді справи судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: реальність господарських операцій позивача з контрагентами, зокрема з'ясувати умови відповідних договорів та специфіки кожної господарської операції позивача з відповідними контрагентами, з'ясувати питання щодо обґрунтованості господарської мети та економічної доцільності при укладанні спірних договорів, встановити обставини справи щодо оприбуткування позивачем отриманих товарів (послуг) та відображення їх у бухгалтерському обліку, перевірити подальше використання позивачем придбаного товару (послуги) у власній господарській діяльності.

Також, судам необхідно належним чином з'ясувати рух коштів по рахунку позивача та первинні документи, якими підтверджено оплату позивачем товару по господарських операціях з ТОВ «Сан-Ріо».

Окрім того, при новому розгляді справи, суди повинні також врахувати, що «добросовісний платник податків» не може нести відповідальність за неправомірні дії постачальників робіт чи зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на формування податкового кредиту. Лише достовірне встановлення в ході судового розгляду на підставі належних доказів факту узгодженості дій платника податків з недобросовісним постачальником з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальника чи сприяння ухиленню постачальником товару від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови у праві на формування податкового кредиту. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Матеріали справи підтверджують, що 15 вересня 2014 року між ПВП «Квадро» (покупець) та ТОВ «Сан-Ріо» (постачальник) укладено договір поставки №15/09-14, відповідно до якого постачальник зобов'язується передати у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити соняшник; постачальник здійснює поставку товару окремими партіями у кількості, зазначеній у відповідних накладних; період поставки товару з 15 вересня 2014 року по 15 жовтня 2014 року.

Відповідно до пункту 4.1 договору продавець забезпечує постачання товару на умовах EXW згідно Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів ІНКОТЕРМС-2010.

Згідно з видатковими накладними та товарно-транспортними накладними, що датовані 19-30 вереснем 2014 року, постачальник поставив ПВП «Квадро» соняшник на загальну суму 250 291 027,93 грн.

ТОВ «Сан-Ріо» виписало позивачу податкові накладні від 19 вересня 2014 року №1, від 20 вересня 2014 року №2, від 21 вересня 2014 року №3, від 22 вересня 2014 року №4, від 23 вересня 2014 року №5, від 24 вересня 2014 року №6, від 25 вересня 2014 року №7, від 26 вересня 2014 року №8, від 27 вересня 2014 року №9, від 28 вересня 2014 року №10, від 29 вересня 2014 року №11 та від 30 вересня 2014 року №12 на загальну суму 250 291 027,93 грн., у тому числі податок на додану вартість - 41 715 171,32 грн.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

З аналізу вказаних правових норм та обставин справи суд приходить до висновку, що необхідними та достатніми підставами для включення позивачем до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість є: придбання ним товару/послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності; сплата чи нарахування сум податку на додану вартість у зв'язку з таким придбанням.

Як вбачається з обставин справи, позивач у податковій декларації з податку на додану вартість за перевірений період, відобразив, зокрема, суми податку на додану вартість на підставі податкових накладних, виписаних ТОВ «Сан-Ріо», у зв'язку із придбанням товарів.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кодекс України передбачає тільки один випадок не включення до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг) - це не підтвердження податковими накладними або оформлення з порушенням вимог чи не підтвердження митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу) (пункт 198.6 статті 198).

При цьому право на податковий кредит виникає як з моменту отримання товарів, так і з моменту списання коштів на оплату товару, який буде поставлено у майбутньому.

Згідно з пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Пункт 201.7 статті 201 Податкового кодексу України передбачає, що податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

За приписом пункту 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до положень пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Як встановлено судом, на момент складання податкових накладних контрагент позивача - ТОВ «Сан-Ріо», був зареєстрований як платник податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, а тому мав право нараховувати податок на додану вартість та складати податкові накладні на кожну поставку послуг; в свою чергу, податкові накладні, на підставі яких позивач формував податковий кредит, та копії яких знаходяться в матеріалах справи, відповідають вимогам, встановленим пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України та зареєстровані у Єдиному реєстрі податкових накладних, а тому є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Вирішуючи питання про реальність операцій з придбання робіт і питання використання їх у власній господарській діяльності позивача, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до визначення частини першої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов'язану з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямовану на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Судом встановлено, що ПВП «Квадро» здійснює діяльність у сфері закупівлі сільськогосподарської продукції та переробки на давальницьких умовах, та придбавало соняшник з метою використання у власній господарській діяльності. Доказів на підтвердження зворотного відповідачем до суду не надано.

15 вересня 2014 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «САН-РІО» укладений Договір зберігання №15/09-14/2 від 15.09.2014р., за умовами якого позивач протягом 15.09.2014р. - 15.10.2014р. передає на зберігання Зберігачу (ТОВ «САН-РІО») майно, перелік та кількість якого зазначені в акті здачі - приймання.

На виконання умов договору зберігання №15/09-14/2 від 15.09.2014 позивач передав на відповідальне зберігання ТОВ «САН-РІО» майно (соняшник), що підтверджується складеними на його виконання: актом здачі - приймання майна від 19 вересня 2014 року; актом здачі - приймання майна від 20 вересня 2014 року; актом здачі - приймання майна від 21 вересня 2014 року; актом здачі - приймання майна від 22 вересня 2014 року; актом здачі - приймання майна від 23 вересня 2014 року; актом здачі - приймання майна від 24 вересня 2014 року; актом здачі - приймання майна від 25 вересня 2014 року; актом здачі - приймання майна від 26 вересня 2014 року; актом здачі - приймання майна від 27 вересня 2014 року; актом здачі - приймання майна від 28 вересня 2014 року; актом здачі - приймання майна від 29 вересня 2014 року; актом здачі - приймання майна від 30 вересня 2014 року.

Перевезення товару (соняшника) до місця розташування виробничих потужностей з переробки насіння соняшника на олію соняшникову здійснювалось згідно товарно-транспортних накладних (соняшник): №001609 від 20.09.2014, № 001608 від 20.09.2014, № 001611 від 21.09.2014, №001610 від 21.092014, №001616 від 22.09.2014, № 001618 від 22.09.2014, № 001617 від 22.09.2014, № 001615 від 22.09.2014, № 001614 від 22.092014, № 001613 від 22.092014, № 001612 від 22.09.2014, № 001622 від 23.092014, № 001619 від 23.09.2014, № 001620 від 23.09.2014, № 001621 від 23.09.2014, № 001623 від 24.09.2014, № 001624 від 24.09.2014, № 001625 від 24.09.2014, № 001626 від 24.09.2014, № 001627 від 24.09.2014, № 001628 від 24.09.2014, № 001629 віл 25.09.2014, № 001631 від 25.092014, № 001632 від 25.09.2014, № 001630 від 25.09.2014, № 001635 від 26.09.2014, № 001634 від 25.09.2014, № 001633 від 25.09.2014, № 001636 від 26.09.2014, № 001637 від 27.09.2014, № 001639 від 27.09.2014, №001640 від 27.09.2014, № 001638 від 27.09.2014, № 001644 від 28.09.2014, № 001645 від 28.09.2014, № 001643 від 28.09.2014, № 001641 від 28.09.2014, № 001642 від 28.09.2014.

Вироблена продукція, а саме олія соняшникова, отримана з переробки від ТОВ «Агроальянс Груп» згідно договору переробки сировини № 14/05/09-1 від 21.08.2014 була в подальшому реалізована ПАТ «Харківський жировий комбінат» згідно до договору поставки товару № 11098 П-Сп від 20.06.2013.

Підтверженням факту реалізації олії соняшникової в межах вищезазначеного договору є видаткові накладні, що видані ПВП «Квадро» № 1793 від 21.09.2014, № 1819 від 22.09.2014, № 1812 від 22.09.2014, № 1839 від 22.09.2014, № 1892 від 24.09.2014, № 1887 від 24.09.2014, № 1932 від 24.09.2014, № 1944 від 25.09.2014, № 1949 від 25.09.2014, № 1987 від 25.09.2014, № 1956 від 25.09.2014, № 2015 від 26.09.2014, № 2017 від 26.09.2014, № 2054 від 29.09.2014, №2053 від 29.09.2014, № 2057 від 29.09.2014, № 2056 від 29.09.2014.

Перевезення олії соняшникової підтверджується товарно-транспортними накладними по договору поставки товару № 11098 П-Сп від 20.06.2013 з ПАТ «Харківський жировий комбінат» № 009440 від 21.09.2014, № 014640 від 22.09.2014, № 014645 від 22.09.2014, № 014639 від 22.09.2014, № 019799 від 24.09.2014, № 014650 від 24.09.2014, № 029129 від 24.09.2014, № 029130 від 25.09.2014, № 029131 від 25.09.2014, № 029134 від 25.09.2014, № 029132 від 25.09.2014, № 014665 від 26.09.2014, № 014668 від 26.09.2014, № 014680 від 29.09.2014, № 014691 від 29.09.2014, № 014689 від 29.09.2014, № 014681 від 29.09.2014.

Належить звернути увагу, що відповідачем не зафіксовано в акті перевірки, що спірні операції не стосуються господарської діяльності позивача або їх здійснення фактично не підтверджується; більше того, під час перевірки характер, реальність господарських операцій та відповідні первинні, розрахункові та інші підтверджуючі документи не досліджувались.

Наведене вказує, що ПВП «Квадро» здійснювало витрати на придбання у ТОВ «Сан-Ріо» товарів з метою використання їх у власній господарській діяльності; спірні господарські операції є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій.

При вирішенні даного спору суд враховує також вимоги статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», яка встановлює: якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін; якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними; якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Так, на момент здійснення спірних господарських операцій та вирішення спору ТОВ «Сан-Ріо» був зареєстрований як юридична особа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Доказів на підтвердження того, що контрагент позивача не мав адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов'язань по спірним операціям, та доказів відсутності фактичних дій, спрямованих на виконання взятих зобов'язань, відповідачем до суду не надано.

Відповідач також не надав суду будь-яких доказів, які б підтверджували висновки акта перевірки про те, що ТОВ «Сан-Ріо» не подавало податкову декларацію з податку на додану вартість та не задекларувало податкові зобов'язання з податку на додану вартість за вересень 2014 року.

Разом з тим, посилання податкового органу на неподання контрагентом позивача податкової декларації з податку на додану вартість за вересень 2014 року, судом не приймається до уваги, оскільки наведені вище положення Податкового кодексу України не встановлюють залежності права платника податків на включення до податкового кредиту сум, які не віднесенні іншим суб'єктом до складу податкових зобов'язань останнього.

Така позиція збігається із висновками Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03.

Аналогічна позиція підтверджується численною судовою практикою у відповідних справах, зокрема ухвали Вищого адміністративного суду України від 20.01.2016 № К/800/16150/15).

Крім того, суд звертає увагу, що ймовірні порушення постачальником правил оподаткування та не відображення у податковому обліку господарських операцій не є підставою для позбавлення добросовісного покупця права на податковий кредит, оскільки Податковий кодекс України не ставить можливість віднесення відповідних сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту в залежність від відображення суми податкових зобов'язань продавцем.

Також, позивачем надано до суду документи, що підтверджують платежі, супутні звичайній господарській діяльності, а саме акт щодо надання послуг оренди приміщення №294 від 30.09.2014, документи щодо надання позивачеві послуг зв'язку, документи, що підтверджують наявність кваліфікованого персоналу, а саме звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів за вересень 2014 року.

Відповідно до вказаного звіту штатна чисельність працівників позивача - 16 чоловік, сума нарахованої заробітної плати - 72000,00 грн.

Окрім того, в самому акті перевірки міститься інформація про середню чисельність працівників у позивача, а саме у IV кварталі 2014 року - 21 працівник, у III кварталі 2014 року - 16 працівників, у II кварталі 2014 року - 16 працівників, у І кварталі 2014 року - 16 працівників.

Також позивачем надано фінансовий звіт суб'єкта малого підприємництва за 2014 рік, відповідно до якого первісна вартість основних засобів на кінець звітного періоду становить 126 927 000,80 грн.

Вказані дані свідчать про можливість виконання обумовлених договорами поставок самостійно позивачем.

Господарські зв'язки між позивачем та його задекларованими контрагентами були встановлені персонально директором позивача - ОСОБА_1 та персонально директором ГОВ «Сан-Ріо» ОСОБА_2, якими і підписувалися особисто всі первинні документи, що стосуються спірних правовідносин.

Зокрема, між ПВП «Квадро», в особі директора ОСОБА_1, та ТОВ «Сан-Ріо», в особі директора ОСОБА_2, 15.09.2014 року було укладено договір купівлі-продажу соняшника №15/09-14, договір було укладено особисто директорами вказаних підприємств у місті Києві.

Аналізуючи положення ст.ст. 54, 58, 76, 86 Податкового кодексу України, Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства (Порядок № 985), можна зробити висновок, що специфіка правових актів індивідуальної дії, які ухвалюються органами податкової служби у формі податкових повідомлень-рішень з приводу самостійного визначення грошових зобов'язань платників податків, полягає у тому, що фактичні підстави для ухвалення цих актів містяться в документальних результатах контролю за діяльністю платника податків (матеріалах перевірки), а правові підстави та владні приписи - безпосередньо в самих податкових повідомленнях-рішеннях.

Проте, в акті перевірки суб'єктом владних повноважень не викладено жодних належних та допустимих доводів про відсутність фактичного виконання позивачем господарських операцій за спірними правочинами, про відсутність втрат позивача у спірних правовідносинах, про наявність взаємопов'язаності позивача та контрагентів позивача, про несумісність предмету спірних правочинів з напрямом господарської діяльності позивача, про відсутність використання позивачем отриманого товару, що зумовлює необґрунтованість висновку суб'єкта владних повноважень про нікчемність правочинів або невідповідності закону вчинених за ними господарських операцій.

Крім зазначеного, за правилами пункту 36.1., пункту 36.5. статті 36, пункту 38.1. статті 38, пункту 47.1. статті 47, пункту 49.2. статті 49, пункту 109.1. статті 109 Кодексу, обчислення, декларування та/або сплата суми податку та збору є персональним податковим обов'язком кожного окремого платника податків, який і несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку. Тобто, платник податку несе самостійну відповідальність за порушення ним правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, в тому числі і на його контрагентів.

Законодавство України, не ставить в залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальності та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Вказана правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 22.10.2010 та 31.01.2011 і повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні від 22.01.2009 (справа «Булвес АД» проти Болгарії) констатував, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Європейського суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватись між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту прав власності.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товарів/робіт/послуг від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит та формування витрат, однак таких обставин в ході розгляду даної справи судом встановлено не було.

Аналогічна позиція підтверджується численною судовою практикою у відповідних справах (ухвали Вищого адміністративного суду України від 19.02.2013 № К/9991/64614/11, від 16.03.2013 № К/800/9087/13).

Враховуючи викладене, беручи до уваги придбання товару з метою провадження господарської діяльності, висновки акта перевірки про порушення норм Податкового кодексу України в частині формування податкового кредиту нормативно та документально не підтверджуються, а зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість є протиправним.

Таким чином, податкове повідомлення-рішення ДПІ у Голосіївському районі від 03 березня 2015 року № є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, ДПІ у Голосіївському районі не доведено правомірність та обґрунтованість прийняття спірного податкового повідомлення-рішення з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ПВП «Квадро» підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Приватного виробничого підприємства «Квадро» задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві від 03 березня 2015 року №.

3. Судові витрати в сумі 487,20 грн. присудити на користь Приватного виробничого підприємства «Квадро» за рахунок Державного бюджету України.

Покласти на відповідний підрозділ Державної казначейської служби України виконання постанови суду в частині стягнення судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.О. Арсірій