Справа № 219/5363/16-а
Суддя: Давидовська Т. В.
Дата ухвалення: 2016-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 219/5363/16-а
Артемівський міськрайонний суд Донецької області
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22.06.2016 року м. Бахмут

Суддя Артемівського міськрайонного суду Донецької області Давидовська Т.В.,

розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу

за позовною заявою ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення Артемівської районної державної адміністрації

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

встановила:

03.06.2016 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1) звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Артемівської районної державної адміністрації (далі - УПСЗН) про визнання дій щодо відмови у призначенні соціальної допомоги при народженні дитини - протиправними; визнання дій щодо відмови у наданні щомісячної адресної грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг - протиправними; зобов'язання призначити державну допомогу при народженні дитини; зобов'язання здійснити нарахування - продовжити виплату щомісячної адресної грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг відповідно до заяви від 14.04.2016 року.

Як на підставу позовних вимог позивач посилається на ті обставини, що вона проживала в м. Горлівка Донецької області та 18.08.2015 року у зв'язку з активізацією бойових дій, повсюдних проявів насильства та порушень прав людини в цьому регіоні перемістилася разом з двома своїми малолітніми дітьми та чоловіком до м. Сіверськ Артемівського району Донецької області, де і проживає на цей час. 11.02.2015 року позивач, її чоловік та два малолітні сини були взяті на облік відповідачем як внутрішньо переміщені з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції особи, та усім членам сім'ї була призначена щомісячна адресна допомога. 06.01.2016 року у позивача народився син, якого 14.01.2016 року було зареєстровано відділом РАЦС Краснолиманського міського управління юстиції. Після державної реєстрації народження дитини 23.02.2016 року, у зв'язку зі зміною складу сім'ї позивач звернулася до УПСЗН з заявою відповідно до Закону України «Про забезпечення прав га свобод внутрішньо переміщених осіб» та Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509 «Порядок взяття на облік внутрішньо переміщеної особи» і у той же день їй була видана нова довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (далі - довідка ВПО) № терміном дії до 22.08.2016 року, при цьому, попередню довідку було вилучено. Водночас її було повідомлено про недійсність нової довідки ВПО без печатки міграційної служби про реєстрацію місця перебування та роз'яснено про необхідність звернутися до територіального підрозділу Державної міграційної служби України для реєстрації місця перебування. Разом з тим позивач подала заяву про надання соціальної допомоги при народженні дитини та щомісячної адресної грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат та проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. Звернувшись до відповідача за роз'ясненнями щодо не нарахування соціальних виплат та адресної допомоги, позивач отримала повідомлення про відмову в наданні допомоги переміщеним особам на проживання, зі змісту якого вбачається, що адресна допомога не була призначена позивачу через відсутність відмітки територіального підрозділу Державної міграційної служби України на зворотному боці довідки про взяття на облік згідно з пунктом 7-1 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, району проведення антитерористичної операції чи населеного пункту, розташованої на лінії зіткнення, и не може провести перерахунок допомоги переміщеній особі в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

У відповідності до пункту 2 частини 1 статті 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) скорочене провадження застосовується у адміністративних справах про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.

Суддя розглядає, відповідно до частини 4 статті 183-2 КАС України, справи, передбачені пунктами 1-4 частини 1 статті 183-2 цього Кодексу, в порядку скороченого провадження одноособово без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

17.06.2016 року відповідач надав письмові заперечення проти позову, в яких просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Зокрема, відповідач зазначив, що відповідно до наданої ОСОБА_1 довідки ВПО від 23.02.2016 року № , в якій був відсутній штамп Державної міграційної служби України (далі - ДМС) про реєстрацію місця проживання, було прийнято рішення щодо відмови в призначенні соціальної допомоги. 24.04.2016 року до управління праці та соціального захисту населення Артемівської райдержадміністрації від АТ «Ощадбанк» надійшла заява про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. При перевірці документів, які були передані АТ «Ощадбанк» для призначення допомоги переміщеним особам на проживання було встановлено, що на зворотному боці довідки ОСОБА_1 була проставлена відмітка про реєстрацію місця проживання Сіверською міською радою. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні № 1382-1V визначений орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не створено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Стверджує, що Правилами реєстрації місця проживання, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, не визначений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб. Тобто, повноваження щодо підтвердження факту проживання внутрішньо переміщених осіб не покладені на виконавчі органи сільської, селищної, міської рад. Виходячи з цього, у виданій ОСОБА_1 довідці від 23.02.2016 року № проставлений штамп про реєстрацію місця проживання Сіверською міською радою не є дійсним. Згідно пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» призначення та продовження усіх видів соціальної допомоги та компенсацій за рахунок коштів державного бюджету внутрішньо переміщеним особам здійснюється за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком. Отже враховуючи вищезазначене, УПСЗН діяло в межах законодавства та правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 немає.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши повідомлені сторонами обставини у їх сукупності, суддя вважає достатніми підстави для прийняття законного та обґрунтованого рішення. Підстав для розгляду справи в судовому засіданні не встановлено.

Дослідивши матеріали справи, представлені сторонами документи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, приходжу до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є вимушено переміщеною особою з тимчасово непідконтрольної Уряду України території. У зв'язку зі здійсненням антитерористичної операції на Сході України позивач змушена була виїхати з м. Горлівка Донецької області до м. м. Сіверськ Бахмутського району Донецької області, де наразі мешкає, що підтверджується довідкою про взяття на облік особи внутрішньо переміщеної особи 23.02.2016 року № , виданою УПСЗН.

ОСОБА_1 рішенням УПСЗН від 03.09.2015 року була призначена грошова допомога з 25.08.2015 року по 18.02.2016 у розмірі 2400 грн.

23.02.2016 року у зв'язку зі зміною складу сім'ї ОСОБА_1 була видана нова довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 23.02.2016 року № . У даній довідці була вписана неповнолітня дитина - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11).

Відповідно до пункту 9 Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» (далі - Постанова №509) раніше видана довідка від 18.08.2015 року № була вилучена та скасована.

14.04.2016 року ОСОБА_1 звернулась із заявою щодо призначення державної допомоги при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Державна допомога при народженні дитини призначається відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» № 2811-12 від 21.11.1992 і Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27.12.2001 (далі - Порядок).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», право на допомогу при народженні дитини надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

У зв'язку з тим, що у наданій ОСОБА_1 довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 23.02.2016 № був відсутній штамп ДМС про реєстрацію місця проживання, УПСЗН було прийнято рішення щодо відмови в призначенні соціальної допомоги (а.с.21).

24.04.2016 року до УПСЗН від АТ «Ощадбанк» надійшла заява про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. При перевірці документів, які були передані АТ «Ощадбанк» для призначення допомоги переміщеним особам на проживання було встановлено, що на зворотному боці довідки ОСОБА_1 була проставлена відмітка про реєстрацію місця проживання Сіверською міською радою.

Позивач звернулась з письмовою заявою про поновлення соціальних виплат до відповідача. У відповіді начальника УПСЗН № вх.4 від 19.05.2016 року відповідач посилається на положення Постанови КМУ № 509 про те, що довідка внутрішньо переміщеної особи «не є дійсною без проставляння на зворотному боці відмітки територіального підрозділу ДМС про реєстрацію місця проживання» (а.с.22).

Приймаючи рішення суд виходить з наступного.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 року, зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" «в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Зазначені конституційні положення розвинуті в розділі II Конституції України "Права, свободи та обов'язки людини і громадянина". Тим самим право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.»

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно ст. 4 Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судом установлено, що позивач перебуває на обліку як особа, переміщена з тимчасово окупованої території, що підтверджується довідкою УПСЗН від 23.02.2016 року № . З вказаної довідки та копії паспорта позивача (а.с. 13-16) вбачається, що позивач перемістилася з тимчасово окупованої території та до цього постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1.

Звернувшись до відповідача за роз'ясненням щодо не нарахування та невиплати соціальних виплат, позивач отримала повідомлення про відмову в нарахуванні допомоги при народженні дитини та адресної допомоги, в якому зазначено, що їй відмолено у нарахуванні та виплаті соціальних виплат через відсутність відмітки територіального підрозділу ДМС на зворотному боці довідки про взяття на облік відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 р. № 509 «Про облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції» (зі змінами і доповненнями).

Пунктом 1 ст. 1 Закону України від 24.12.2015 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи було вилучено з переліку документів, до яких вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи, визначених Законом України від 11.12.2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Пунктом 4 частини 2 розділу І Закону України від 24.12.2015 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» доповнена частина 1 статті 4 Закону України від 20.10.2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», яка наголошує, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Частина 1 статті 12 Закону надає вичерпний перелік підстав для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб і такими є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Отже, з часу набрання чинності цим Законом, а саме з 13.01.2016 року, проставлення територіальними підрозділами ДМС відмітки про реєстрацію місця проживання осіб, зазначених у довідці, не є необхідним, оскільки саме Міністерство соціальної політики визначено відповідальним за забезпечення формування та ведення, а на структурні підрозділи з питань соціального захисту населення покладено завдання щодо вирішення питання стосовно видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, реєстрації та постановки її на облік в Єдиній інформаційній базі.

Такий висновок також випливає з того, що вносячи зміни Законом України від 24.12.2015 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», законодавець виключив п. 5 ч. 2 ст. 9 Закону, норма якого передбачала обов'язок внутрішньо переміщеної особи один раз на шість місяців з'являтися до відповідного структурного підрозділу уповноваженого органу міграційної політики.

Крім того, слід взяти до уваги те, що п. 2 розділу ІІ Перехідних положень Закону України від 24.12.2015 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено необхідність Кабінету Міністрів України протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

На час відмови відповідача в наданні позивачу адресної грошової допомоги Кабінетом Міністрів України не було видано нормативно-правових актів, спрямованих на приведення їх у відповідність із внесеними до Закону змінами.

Юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України.

Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади, та п. 3 ч. 1 ст. 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України, яка є єдиним органом законодавчої влади.

Вища юридична сила закону також полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

З огляду на принцип законності - пріоритет закону над підзаконними актами, посилання відповідача як на підставу відмови у призначенні щомісячної адресної допомоги на п. 7-1 Порядку через відсутність відмітки територіального підрозділу ДМС на зворотному боці довідки про взяття на облік, є таким, що не відповідає діючому законодавству.

Таким чином, суд приходить до висновку, що довідка про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, видана позивачу УПСЗН, з огляду на ст. 4 Закону України діє безстроково, до того ж під час судового розгляду не встановлено обставин для скасування такої довідки з підстав, визначених ст. 12 Закону, а тому рішення відповідача, згідно якого позивачу було відмовлено у призначенні адресної грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам, є незаконним.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», № 637 від 05.11.2014, встановлено, що продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою.

Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», зокрема ст. 53, встановлено, що «підвищення мобільності населення, більш високі рівні міжнародного співробітництва та інтеграції, а також розвиток банківського обслуговування та інформаційних технологій більше не виправдовують здебільшого технічних обмежень щодо осіб, які отримують соціальні виплати…»

У пункті 54 цього ж рішення Європейський Суд з прав людини також зазначив про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» Європейський Суд з прав людини визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

У пункті 333 цього рішення Європейський Суд з прав людини зазначив: «Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратиський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Воно повинно усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією».

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine) від 26.09.2014 року, за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних Судів, якою підтверджується його існування.

Тобто, бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що право позивача на призначення допомоги при народженні дитини та наданні щомісячної адресної грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

Зважаючи на вищенаведене, оскільки станом на час звернення ОСОБА_1 до УПСЗН із заявою про виплату допомоги при народженні дитини та наданні щомісячної адресної грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання остання мала статус внутрішньо переміщеної особи, що надає їй право отримати згідно із діючим законодавством зазначені соціальні виплати, суд приходить до висновку, що дії УПСЗН щодо відмови ОСОБА_1 у їх нарахуванні та виплаті є протиправними, а тому вимоги позивача є цілком правомірними, ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Заперечення та доводи відповідача спростовуються вищевикладеним і не можуть бути прийняті судом до уваги.

Судові витрати присудити відповідачу за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень у відповідності до положень ст. 94 КАС України.

З огляду на викладене, керуючись статтями 1, 2, 5, 11, 71, 72, 122, 159-163, 167, 183-2 КАС України,

постановила:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Артемівської районної державної адміністрації про визнання дій щодо відмови у призначенні соціальної допомоги при народженні дитини - протиправними; визнання дій щодо відмови у наданні щомісячної адресної грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг - протиправними; зобов'язання призначити державну допомогу при народженні дитини; зобов'язання здійснити нарахування - продовжити виплату щомісячної адресної грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг відповідно до заяви від 14.04.2016 року, - задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Артемівської районної державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні соціальної допомоги при народженні дитини.

Визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Артемівської районної державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_1 у наданні щомісячної адресної грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Артемівської районної державної адміністрації призначити ОСОБА_1 державну допомогу при народженні дитини.

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Артемівської районної державної адміністрації здійснити нарахування та продовжити виплату ОСОБА_1 щомісячної адресної грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, відповідно до заяви від 14.04.2016 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Управління праці та соціального захисту населення Артемівської районної державної адміністрації, на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551 гривні 20 копійок.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Донецького апеляційного адміністративного суду через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом 10 днів від дня отримання її копії.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Т.В. Давидовська