Справа № 820/844/16
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2016-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 р.Справа № 820/844/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.

суддів - Бартош Н.С. , Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання - Дорошенко Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 10 травня 2016 року по справі за адміністративним позовом громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним висновку, скасування пункту рішення, -

В с т а н о в и л а:

26 лютого 2016 року позивач, громадянка Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, звернулася до суду з позовом, яким просить:

- визнати протиправним «Висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні» від 25.03.2015 року Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області (далі по тексту ГУ ДМС в Харківській області);

- скасувати пункт 27 (підпункти 27.1- 27.3) та Додаток 27 Наказу № 104 Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» від 14.08.2015 року.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що при прийняті відповідачами оскаржуваних Висновку та Наказу було грубо порушено вимоги п. 23 Постанови КМУ «Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень» від 26.12.2002 року № 1983, що зобов'язує ГУ ДМС в Харківській області у разі розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію іноземцю запрошувати його для надання пояснень. Зазначає, що до закінчення шестимісячного строку з дня постановлення Постанови КМУ «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання» від 26.12.2002 року №1983 вона подавала заяву, а саме 20.06.2003 року та 04.07.2003 року їй видана Посвідка на постійне проживання, серія НОМЕР_1 при видачі якої підстав для відмови у її виданні УПРФО ГУМВС України в Харківській області не знайшло. Вказує, що проживає на Україні з 1986 року на законних підставах, законодавства не порушувала. Проживає разом з сім'єю, має дитину ІНФОРМАЦІЯ_1, яка народилася в м. Харкові та є громадянкою України. Вважає, що рішення відповідачів порушує її права на постійне проживання в Україні та права і законні інтереси, як іноземки та матері, оскільки змушує її виїхати з України та покинути свою сім'ю та проживати окремо.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 10 травня 2016 року адміністративний позов громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

Судове рішення мотивовано тим, що висновок ГУ ДМС України в Харківській області від 25.03.2015 року є протиправним, оскільки законні підстави для скасування посвідки позивача на постійне проживання в Україні відсутні, адже позивач отримав посвідку на постійне проживання в межах законодавства. А враховуючи те, що оскаржуваний наказ ДМС України «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» № 104 від 14.08.2015 року, зокрема пункт 27, прийнятий на підставі висновку ГУДМС у Харківській області від 25.03.2015 року, який судовим розглядом визнаний протиправним, тому суд дійшов висновку про необхідність його скасування, та задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеною постановою суду, ДМС України подано апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим, апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги щодо дотримання правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідно до положень ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту КАС України) задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно висновку ВГІРФО УМВС України в Харківській області від 04.07.2003 року, громадянка СРВ ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Хоа Бінь Республіки В'єтнам. До 1986 року постійно проживала у В'єтнамі. В 1986 року за власним бажанням прибула в Україну в м. Полтаву на працю по контракту за Угодою між Урядом СРВ та Урядом СРСР від 02.04.1981 року. З 1986 року до 1997 року працювала на прядильній фабриці м. Полтава, а потім навчалась у ПТУ при фабриці. В 1997 року переїхала до м. Харкова. З 1997 року до 1998 року навчалась у Харківському Державному аграрному університеті. З 1998 року до 2001 року продовжувала навчання у ПТУ № 40 м. Харкова. З 2001 року до 2003 року продовжувала навчання у ХНАДУ. З 2003 року по теперішній час навчається у УНВЦ «Укртехпрогрес», одночасно з навчанням займається підприємницькою діяльністю, має стабільний прибуток. На даний час зареєстрована за УНВЦ «Укртехпрогрес» м. Харкова.

Вказаним висновком рекомендовано документувати громадянку Вєтнаму ОСОБА_1 посвідкою на проживання в Україні для іноземних громадян (а.с. 69).

04.07.2003 року ВГІРФО ГУ МВС в Харківській області оформило і видало громадянці Вєтнаму ОСОБА_1 посвідку на проживання серії НОМЕР_1 від 04.07.2003 року, строком до 04.07.2005 року.

Висновком ВГІРФО УМВС України в Харківській області від 11.03.2005 року, рекомендовано продовжити безстроково термін дії посвідки серії НОМЕР_1 від 04.07.2003 року на постійне проживання в Україні для іноземних громадян, громадянці Вєтнаму ОСОБА_1 (а.с. 74).

11.03.2005 року ВГІРФО ГУ МВС в Харківській області оформило і видало громадянці Вєтнаму ОСОБА_1, посвідку на проживання серії НОМЕР_2 від 11.03.2005 року, термін дії «безстроково».

ГУ ДМС України у Харківській області, на підставі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2014 року, здійснило обмін посвідки на постійне проживання в Україні, серія НОМЕР_2, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, у зв'язку із досягненням нею 45-річного віку, відповідно до Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №251 від 28.03.2012 року.

Позивачу була видана посвідка серії НОМЕР_3 від 04.11.2014 року(а.с. 19).

Окрім того, у паспорті позивача міститься штамп з печаткою відповідного органу «Видано посвідку на постійне проживання» (а.с.20).

25.03.2015 року ГУ ДМС України в Харківській області складено висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання, яким рекомендовано визнати, що висновок від 04.07.2003 року ВГІРФО ГУ МВС в Харківській області про задоволення клопотання громадянки СРВ ОСОБА_1 про видачу посвідки на постійне проживання прийнято з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію» (а.с. 15-16).

Вказаний висновок вмотивований тим, що посвідку на постійне проживання в Україні позивачу оформлено у порушення абзацу 4 пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», оскільки позивач звернулася про видачу посвідки після закінчення терміну, встановленого абз. 3 п. 4 Прикінцевих положень вказаного Закону. Таким чином, на момент звернення ОСОБА_1 20.06.2003 року з відповідною заявою щодо видачі їй посвідки на постійне місце проживання вже не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію.

Наказом Державної міграційної служби України «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» № 104 від 14.08.2015 року, зокрема пунктом 27 визначено, що на підставі висновку ГУ ДМС у Харківській області від 25.03.2015 року стосовно ОСОБА_1, скасовано повністю рішення відділу ГІРФО УМВС України в Харківській області від 04.07.2003 року про документування посвідкою на постійне проживання громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, 23.06.1967; видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 04.07.2003, серії НОМЕР_2 від 11.03.2005 та серії НОМЕР_3 від 04.11.2014 визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню (а.с. 12-14).

Колегія суддів погоджуючись з висновком суду першої інстанції, щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 виходить з наступного.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України «Про імміграцію» посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Судом встановлено, що видача посвідки на постійне проживання позивачу здійснювалась відповідно до абз.3 п.4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію», згідно з яким вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Зазначені підстави для видачі посвідки на постійне проживання були самостійно визнані ГУ ДМС України в Харківській області та зазначені у висновку.

Під час видачі посвідки на постійне проживання у 2003 році та при подальшому продовженні терміну дії посвідки та її обміні у 2005 році ВГІРФО ГУ МВС України в Харківській області керувався зазначеними положеннями Закону України «Про імміграцію», будь-яких заперечень не висловлював, таким чином визнав позивача таким, що має дозвіл на імміграцію.

З моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання, не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію.

Судом встановлено, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки вона прибула до України в 1986 році, а Закон України «Про імміграцію» прийнятий 07 червня 2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень. І позивачу в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію, надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

При цьому, при наданні 04.07.2003 року позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні, Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області 17.07.2003 року проводив перевірку законності залишення її на постійне проживання на території України та керувався положеннями Закону України «Про імміграцію», підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив та надав посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Разом з тим, у 2015 році ГУ ДМС України в Харківській області, керуючись тією ж самою нормою Закону обґрунтовує прийняття протилежного рішення - висновку від 25.03.2015 року про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, на підставі якого ДМС України наказом № 104 від 14.08.2015 року скасовано як рішення відділу ГІРФО УМВС України в Харківській області від 04.07.2003 про документування посвідкою на постійне проживання громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам_ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 так і видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 04.07.2003, серії НОМЕР_2 від 11.03.2005 та серії НОМЕР_3 від 04.11.2014.

Згідно положень ст. 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Колегія суддів погоджуючись з висновком суду першої інстанції зазначає, що перелік підстав для прийняття такого рішення визначений ст. 12 Закону України «Про імміграцію», а «інших випадків», зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавство не передбачено. Крім того, Порядок формування квоти імміграції, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання затверджено Постановою Кабінету Міністрів України лише 26 грудня 2002 року, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абз.3 п.4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію».

Відповідно ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Згідно законодавства України надання іноземному громадянину дозволу на імміграцію в Україні і отримання їм посвідки на постійне проживання в Україні є підтвердженням знаходження його на території країни на законних підставах.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб'єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.

Водночас у статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Таким чином, державні органи, в тому числі і Державна міграційна служба України та Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Таким чином, враховуючи, що при наданні позивачу посвідки на постійне проживання у 2003 році та при подальшому продовженні терміну дії посвідки та її обміні у 2005 та 2014 роках ВГІРФО ГУ МВС України в Харківській області та ГУ ДМС України в Харківській області будь-яких заперечень щодо законності перебування позивача на території України не висловлювали, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування посвідки позивача на постійне проживання в Україні та протиправність оскаржуваного висновку ГУ ДМС України в Харківській області від 25.03.2015 року.

Судова колегія також підтримує висновок суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог про скасування пункту 27 (підпункти 27.1- 27.3) та Додаток 27 Наказу № 104 ДМС України «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» від 14.08.2015 року, оскільки оскаржуваний наказ, зокрема пункт 27, прийнятий на підставі висновку ГУДМС у Харківській області від 25.03.2015 року, який судовим розглядом визнаний протиправним.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог та вважає, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 10 травня 2016 року прийнята судом у відповідності до норм чинного матеріального та процесуального права, з вірним встановленням обставин справи, що відповідно до приписів ст. 200 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови без змін. Підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги та пояснення представників сторін висновків колегії суддів не спростовують.

В порядку, визначеному ч. 1 ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Керуючись ст.ст. 41 ч. 1, 185, 195, 196, 198 ч. 1 п. 1, ст.ст. 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 10 травня 2016 року - без змін.

Ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис) Л.В. Мельнікова

Судді (підпис) Н.С. Бартош

(підпис) Л.О. Донець

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 24 червня 2016 року.