Справа № 823/5336/15
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2016-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Гаврилюк В.О. Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2016 року Справа № 823/5336/15

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря Нагорної Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області про визнання наказу неправомірним та поновлення позивача на посаді,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області (далі - відповідач) про:

- визнання неправомірним наказу відповідача від 06.11.2015 р. № 591 о/с «По особовому складу» в частині щодо звільнення позивача з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України з постановкою на облік за п. 64 «г» (у зв'язку зі скороченням штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;

- поновлення позивача на службі в органах внутрішніх справ України на посаді дільничного інспектора міліції відділу Зони Чорнобильської АЕС ГУ МВС України в Київській області або на рівнозначній посаді.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та ухвалити нову про задоволенні адміністративного позову, вважаючи, що судом неповно з'ясовано обставини цієї справи та порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у 1995 році ОСОБА_2 був прийнятий на службу до органів внутрішніх справ.

Наказом ГУ МВС України в Київській області від 31.10.2013 р. № 816 о/с позивача було призначено на посаду дільничного інспектора міліції сектору ДІМ відділу зони Чорнобильської АЕС.

06.08.2015 р. було опубліковано Закон України «Про Національну поліцію», який в частині Прикінцевих та перехідних положень набрав чинності 07.08.2015 р. і в п. 8 яких було передбачено, що всі працівники міліції вважаються повідомленими про наступне вивільнення через скорочення штатів з дня опублікування цього Закону.

06.11.2015 р. наказом ГУ МВС України в Київській області № 591 о/с позивача було звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України на підставі п.п. 10, 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів).

Вважаючи зазначений наказ неправомірним позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач не виявив бажання проходити службу в поліції в порядку, передбаченому п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» та не був прийнятий на службу до поліції, а тому, відповідач, приймаючи оскаржуваний наказ діяв у межах та у спосіб, передбачений чинним законодавством.

Дослідивши обставини справи колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законом України «Про міліцію» від 20.12.1990 р. № 565-ХІІ, який діяв станом на момент виникнення спірних правовідносин і втратив чинність 07.11.2015 р. (далі - Закон № 565-ХІІ), Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 р. № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 р. № 114 (далі - Положення № 114), постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 р. № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» (далі - Постанова № 730), наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 р. № 1388 «Про організаційно-штатні питання» (далі - Наказ № 1388), Типовою інструкцією з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 р. № 1242 (далі - Інструкція № 1242).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1 ст. 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Частиною 1 статті 18 Закону № 565-ХІІ передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пп. «г» п. 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

02.07.2015 р. було прийнято Закон № 580-VIII, який опубліковано в газеті «Голос України» 06.08.2015 р.

У пп. 1 п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII закріплено, що цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Відповідно до п.п. 8, 9, 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII

З дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Відповідно до п. 2 Постанови № 730 КМУ постановив ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України за переліком згідно з додатком 2.

У додатку 2 до вказано Постанови наведено відповідний перелік територіальних органів МВС України, до якого, зокрема включено відділ зони Чорнобильської АЕС ГУ МВС України в Київській області.

Наказом № 1388 визначено вважати такими, що втратили чинність, штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України, згідно з Переліком змін у штатах МВС.

Відповідно до вказаного Переліку до Наказу № 1388 скасовано всі штати і скорочено всі посади, зокрема в ГУ МВС України в Київській області.

Згідно з п. 149, 153 Інструкції № 1242 усі документи, що надходять до установи, приймаються централізовано в службі діловодства.

Факт і дата надходження документа до установи обов'язково фіксуються за правилами, зазначеними в пункті 82 цієї Інструкції.

У п. 82 Інструкції № 1242 визначено, що відмітка про надходження документа до установи проставляється від руки або за допомогою штампа, автоматичного нумератора на лицьовому полі у правому кутку нижнього поля першого аркуша оригіналу документа. Елементами зазначеного реквізиту є скорочене найменування установи - одержувача документа, реєстраційний індекс, дата (у разі потреби - година і хвилини) надходження документа. У разі застосування автоматизованої системи реєстрації зазначена інформація наноситься за допомогою штрих-коду.

Відповідно до п.п. 161, 163, 180 Інструкції № 1242 реєстрація документів полягає у веденні запису облікових даних про документ за встановленою реєстраційною формою, яким фіксується факт створення, відправлення або одержання документа шляхом проставлення на ньому реєстраційного індексу з подальшим записом у зазначених формах необхідних відомостей про документ.

Реєстрація документів провадиться з метою забезпечення їх обліку, контролю за виконанням і оперативним використанням наявної в документах інформації.

Реєструються документи незалежно від способу їх доставки, передачі чи створення.

Документи реєструються лише один раз: вхідні - у день надходження або не пізніше наступного дня, якщо документ надійшов у неробочий час, створювані - у день підписання або затвердження.

Передача документів у межах структурного підрозділу здійснюється через особу, відповідальну за діловодство в структурному підрозділі (секретаря).

Отже, спеціальним законодавством регламентовано процедуру вивільнення працівників міліції з органів внутрішніх справ у зв'язку з ліквідацією всіх територіальних органів МВС України та повним скороченням штатних одиниць, відповідно до якої працівники вважаються повідомленими про їх наступне звільнення через скорочення штатів з дня опублікування Закону № 580-VIII, тобто з 06.08.2015 р.

Системне тлумачення законодавства України, що регулює спірні правовідносини дає підстави вважати, що єдиною законодавчо передбаченою формою волевиявлення особи щодо працевлаштування, проходження нею служби є виключно особисто написана заява (рапорт) такої особи, що зареєстрована відповідно до п. 82, 149, 153 Інструкції № 1242. Тобто, для реалізації права на працевлаштування законодавчо вимагається вчинення активних індивідуальних дій особою, яка хоче бути працевлаштованою, звернення з рапортом у встановлені строки та в порядку. В іншому випадку, якщо на протязі вказаного терміну правник міліції не вчинив таких дій, то він вважається таким, що відмовився від її проходження, і ця обставина є достатньою і необхідною правовою підставою для його звільнення у зв'язку зі скороченням штатів.

При цьому, слід враховувати, що при врегулюванні правовідносин у сфері публічної служби пріоритетне значення мають норми спеціального законодавства, а загальні положення КЗпП України можуть застосовуватися виключно, якщо таке прямо передбачено у спеціальному законі або якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані відповідні правовідносини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, висновки якої, у відповідності до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, колегія суддів відзначає, що Закон № 580-VIII прийнятий пізніше у часі, ніж КЗпП України, а тому, у відповідності до принципу дії закону в часі, застосуванню підлягає саме Закон № 580-VIII.

Аналогічний правовий підхід викладено в рішенні Верховного Суду України від 18 вересня 2014 року у справі № 21-317а14.

Виходячи з цього, судова колегія встановила, що з 06.08.2015 р. на підставі п. 8 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 580-VIII позивач є офіційно попередженим про майбутнє звільнення з органів внутрішніх справ через скорочення штатів.

У період з 06.08.2015 р. по 06.11.2015 р. рапорт (заява) позивача про прийняття на службу до поліції ані до відділу зони ЧАЕС ГУ МВС України в Київській області, де він безпосередньо проходив службу, ані до ГУ МВС України в Київській області не надходив та в порядку, передбаченому Інструкцією № 1242, не реєструвався і, відповідно, до ГУ НП у Київській області не передавався /Т. 1 а.с. 149, 151-153, 157-245, Т. 2 а.с.1-47/, та відсутній у матеріалах особової справи позивача, оригінал якої був оглянутий в судовому засіданні, а отже, позивач не виявив бажання проходити службу в поліції шляхом вчинення активних індивідуальних дій, які б свідчили про його відповідний намір.

06.11.2015 р. наказом ГУ МВС України в Київській області № 591 о/с позивача було звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України на підставі п.п. 10, 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів).

При цьому, доводи апелянта про те, що 04.11.2015 р. він подав заяву про прийняття на службу до поліції, не підтверджуються жодними доказами, є голослівними і спростовуються матеріалами справи, а саме журналами обліку вхідної та вихідної кореспонденції відділу зони ЧАЕС ГУ МВС України в Київській області, ГУ МВС України в Київській області і ВДЗ ГУНП в Київській області, журналом обліку пропозицій, заяв і скарг громадян ГУ МВС України в Київській області, висновком службового розслідування від 15.06.2016 р., проведеного інспектором ВМІ УКЗ ГУ НП в Київській області молодшим лейтенантом поліції Жибцовим С.О. з приводу обставин щодо находження заяви (рапорту) ОСОБА_2 /Т. 1 а.с. 149, 151-153, 157-245, Т. 2 а.с.1-47/, довідкою ГУ НП в Київській області від 04.05.2016 р. № 5374 /Т.1 а.с. 125/.

Посилання апелянта на те, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, колегія суддів вважає такими, що в даному випадку не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на наступне.

Так, в адміністративному процесі тягар доведення правомірності рішення (дій, бездіяльності) дійсно покладається на суб'єкта владних повноважень - відповідача у справі, але його обов'язок щодо доведення таких обставин не є абсолютним і позивач також повинен довести перед судом ті обставини на які він посилається, однак, як було встановлено вище, ОСОБА_2 ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження жодних доказів не надав у той час, як відповідач, діючи, у відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України, виконав своє зобов'язання щодо доказування, довів ті обставини, на які він посилається в запереченнях на апеляційну скаргу, вчинивши для цього відповідні дії, зокрема провівши відповідне службове розслідування, та надавши суду належні і необхідні, у розумінні ст. 70 КАС України, докази, які вказані вище.

Твердження апелянта про те, що він не був повідомлений про скорочення його посади, апеляційний суд вважає не обґрунтованими і безпідставними, оскільки, як зазначалось раніше, повідомлення працівників міліції про наступне вивільнення відбулося автоматично 06.08.2015 р. шляхом опублікування Закону № 580-VIII, який є спеціальним законодавчим актом, регулюючим відносини у сфері публічної служби.

Доводи апелянта про те, що 21.11.2015 р. він проходив атестацію працівників поліції, є безпідставними і до уваги колегією суддів не приймаються, так як вирішальне значення має факт виявлення бажання працівником проходити службу в поліції у період з 06.08.2015р. по 06.11.2015 р., який, в даному випадку відсутній, а вчинення ним певних дій зі спливом цього терміну не має правового значення для вирішення питання щодо законності звільнення такого працівника на підставі п. 10 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 580-VIII у зв'язку зі скороченням штатів 06.11.2015 р. Більш того, жодних доказів на підтвердження зазначених обставин позивач суду не надав.

Таким чином, дослідивши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає їх такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладені обставини та докази у їх сукупності, у відповідності до ст.ст.2, 86 КАС України, колегія суддів вважає, що оскаржуваний наказ від 06.11.2015 р. № 591 о/с в частині щодо звільнення ОСОБА_2 прийнятий відповідачем на підставі, у спосіб та в межах повноважень, передбачених Конституцією України та спеціальним Законом.

Приходячи до такого висновку, апеляційний суд у відповідності до вимог ч. 1 ст. 244-2 КАС України, вважає за необхідне відступити від наведеної правової позиції Верховного Суду України, висловленої ним в постанові від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14, щодо зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи, так як підставою для її застосування є ідентичність повноважень (завдань) органу, що ліквідується, і нового органу, який створюється, а в даному випадку повноваження (завдання) територіальних органів МВС України, зокрема й відділу зони ЧАЕС ГУ МВС України в Київській області, де працював позивач, не є ідентичними з повноваженнями (завданнями) Національної поліції, а отже, обставини цієї справи є відмінними від тих, які мали місце у справі, яка переглядалась Верховним Судом України, що виключає підстави для застосування вказаної правової позиції при вирішенні даної справи.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення даного адміністративного позову та вважає, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення судом було правильно встановлено обставини справи та дотримано норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а постанова Черкаського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, виготовлено 30 червня 2016 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Кучма А.Ю.

Карпушова О.В.