Справа № 804/16554/15
Суддя: Борисенко Павло Олександрович
Дата ухвалення: 2016-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

копія
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: судді Борисенка П.О, при секретарі судового засідання - Сергієнко В.Ю., за участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника відповідача-1 - ОСОБА_3, представника відповідача-2 - ОСОБА_4, представника відповідача-3 - ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_6 до ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, Бабушкінського відділення поліції Дніпропетровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього місячного заробітку та стягнення моральної шкоди,-
Свої вимоги обґрунтовує тим, що його звільнено за відсутності правових підстав і з порушенням вимог законодавства, а саме: позивачу не було запропоновано переведення на будь-яку іншу роботу на тому ж підприємстві; позивач не відмовлявся від переведення на іншу посаду; позивач користувався переважним правом на залишення на роботі, оскільки має тривалий безперервний стаж роботи в органах МВС; позивач не був попереджений за 2 місяці про скорочення штату, як того вимагає ст.49-2 КЗпП. У зв'язку з викладеним позивач вважає, що його звільнення відбулось з Порушенням Конституції України, Кодексу Законів про Працю України, п. 9 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України « Про національну Поліцію», п.п. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги та просив їх задовольнити.
Представники відповідачів позовні вимоги не визнали з підстав зазначених в запереченнях та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Зокрема, зазначили, що прийнятий Закон України «Про Національну поліцію», відповідно до п.5 розд. ХІ якого втратив чинність Закону України «Про міліцію» з 07.11.2015 р. З дня опублікування вказаного Закону всі працівники міліції, а також інші працівники МВС України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Позивача було обґрунтовано звільнено з ОВС через скорочення штатів з дотриманням встановленої спеціальним законодавством процедури. При цьому посилання позивача на норми КЗпП України є необґрунтованими, оскільки звільнення позивача відбувалось за спеціальним законодавством і не потребує застосування загальних трудових норм. Крім того, ГУНП в Дніпропетровській області в питаннях прийому на службу до Національної поліції керується виключно дискреційними повноваженнями, які реалізуються на власний розсуд, за наявності такої необхідності та з урахуванням потреб у персоналі тощо. Зважаючи на те, що оскаржуваний наказ винесений у передбачений законодавством спосіб та без порушень прав позивача, представники відповідачів наполягали на відмові в задоволенні позову.
Третя особа в судове засідання не зявилась про дату, час та місце розгляду адміністративної справи повідомлена належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи, подала до суду пояснення в яких просила відмовити в задоволенні адміністративного позову.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_6 з 15.08.2000 року прийнятий на службу в органи внутрішніх справ, яку з серпня 2012р. проходив в Бабушкінському РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на посаді старшого інспектора-чергового ч/ч штабу ВМ №2.
Наказом ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 06.11.2015 року № 485 о/с ОСОБА_6 - майора міліції, старшого інспектора-чергового чергової частини штабу відділення міліції №2 Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, було звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил через скорочення штатів, відповідно до пункту 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Вважаючи підстави свого звільнення безпідставними та необґрунтованими ОСОБА_6 звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів зі сторони суб'єктів владних повноважень.
Вирішуючи спір по суті, суд бере до уваги, що критерії правомірності рішень та діянь суб'єкта владних повноважень викладені законодавцем в ч.3 ст.2 КАС України.
Згідно із ст. 1 Закону України «Про міліцію» (чинний на час прийняття оскаржуваного наказу) від 20.12.1990 № 565-XII (далі - Закон № 565) міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.
Відповідно до ст. 18 Закону № 565 порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначено Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114).
Згідно з п. 8 Положення № 114 дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема: у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.
Згідно пп. «г» п. 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.
Станом на час звернення позивача до суду відповідно до відомостей із спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців - УМВС України в Дніпропетровській області (ідентифікаційний код 08592141) перебуває у стані припинення, за рішенням засновників з 05.11.2015 та не ліквідоване.
Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Згідно із ч. 2 ст. 104 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Частиною 3 ст. 105 Цивільного кодексу України передбачено, що учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.
Згідно положень ст. 104 Цивільного кодексу України ліквідація - це така форма припинення діяльності юридичної особи, за якої перестають існувати всі її права та обов'язки без переходу прав та обов'язків у порядку правонаступництва до інших юридичних осіб, тобто є припиненням всіх прав і обов'язків юридичної особи без визначення правонаступника.
Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580 - VIII (далі - Закон № 580) визначено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
Таким чином, позивача було попереджено про наступне вивільнення з дня опублікування Закону № 580.
Відповідно до п.п. 9-10 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580 працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.
Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Отже, Законом України «Про Національну поліцію» передбачено право осіб, які проходили службу в органах внутрішніх справ (міліції) і відповідають вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, за їх бажанням (згодою) бути прийнятими на службу до поліції.
У разі не прийняття на службу до поліції через невідповідність вимогам до поліцейських, або ж відмови від проходження служби в поліції, працівника міліції звільняють зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів, тобто, на підставі пункту 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Як стверджує позивач, заяву про прийняття його на службу в поліцію він написав 06.11.2015, як і всі працівники Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, та здав її працівнику відділу кадрового забезпечення.
Матеріали справи не містять документальних доказів подання позивачем заяви (рапорту) до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області з приводу бажання бути прийнятим на службу до поліції на посаду, старшого інспектора-чергового чергової частини штабу відділення міліції №2 Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України.
Із довідок Управління Міністерства внутрішніх справ в Дніпропетровській області від 23 березня 2016 року та Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області від 23.03.15р. випливає, що позивач на особистий прийом до т.в.о. начальника ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області генерала поліції 3 рангу ОСОБА_7 у період з 07.11.15р.-30.12.15р. не звертався також рапорт позивача про звільнення з ОВС України у зв'язку з переходом у встановленому порядку на службу до Національної поліції до відділу кадрового забезпечення Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області не надходив та в журналі вхідної кореспонденції не реєструвався, так само як і заява про прийняття на службу до Національної поліції до відділу кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції України в Черкаській області не надходила та в журналі вхідної кореспонденції не реєструвалась.
Доказів того, що 06.11.2015р. позивачу було в установленому порядку повідомлено про те, що він є звільнений з 06.11.2015р. у запас Збройних сил, як вже зазначалось, матеріали справи не містять. Відсутнє і повідомлення позивача про результати розгляду його заяви про прийняття до поліції від 07.11.2015.
На основі пояснень позивача судом встановлено, що позивач у встановлений термін виявив згоду на проходження служби в поліції, що, відповідно до пункту 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» є підставою для прийняття його на службу до поліції, за умови, що він відповідає передбаченим цим Законом вимогам.
Суд, звертає увагу, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28.10.2014 у справі № 21-484а14.
Отже, оскільки відповідачами не виконано зобов'язання по працевлаштуванню позивача, як працівника ліквідованої установи, то трудові гарантії позивача були порушені.
Відповідно до п. 24 Положення № 114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивача було звільнено незаконно, з порушенням встановленого законодавством порядку, а тому позовні вимоги у частині визнання незаконними та протиправними дії посадової особи-начальника ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_7, по виданню наказу від 06.11.15р. №485 о/с в частині звільнення з ОВС ОСОБА_6 за ст.64 п.Г "Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР" та скасувати його підлягають задоволенню.
Позовна вимога про зобов'язання начальника ГУМВС України в Дніпропетровській області поновити ОСОБА_6 на службі в органах внутрішніх справ на колишню посаду, а у разі неможливості поновлення на колишній посаді, призначити на будь-яку іншу рівнозначну посаду в ОВС, не підлягає задоволенню, оскільки УМВС України в Дніпропетровській області ліквідовано, а його повноваження передані Головному управлінню Національної поліції України в Дніпропетровській області.
Разом з тим, у відповідності до ч.2 ст.11 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить.
Відповідно до ст.47 Закону України "Про національну поліцію" призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України. У разі проведення конкурсу для визначення кандидата для призначення на відповідну посаду призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції згідно з номенклатурою посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України, та відповідно до результатів конкурсу. Відповідно до ст.48 зазначеного Закону призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у ст. 47 цього Закону.
Суд зазначає, що ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Аналізуючи вищевикладені правові норми, враховуючи протиправність та скасування наказу від 06.11.15р. №485 о/с в частині звільнення з ОВС ОСОБА_6 за ст.64 п.Г "Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР" та відсутність в матеріалах справи доказів того, що позивача було в установленому порядку оформлено на роботі у Бабушкінське відділення поліції Дніпропетровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, зокрема, підписано наказ про прийняття на посаду на підставі поданої ним заяви про прийняття на службу, чи надано обґрунтовану відмову, з метою повного поновлення прав особи, яка звернулась за судовим захистом, суд вважає за необхідне, вийти за межі позовних вимог, зобов'язати Бабушкінське відділення поліції Дніпропетровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області розглянути кандидатуру ОСОБА_6 для зайняття посади у відповідності до п.9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про національну поліцію" в Бабушкінському відділенні поліції Дніпропетровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області.
Позовні вимоги про стягнення з Дніпропетровського міського управління ГУМВС в Дніпропетровській області на користь позивача виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
За правилами частини другої статті 235 зазначеного Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Дані положення узгоджуються з пунктом 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою КМ УРСР №114 від 29.07.1991 року (у відповідній редакції), де зазначено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу роботу особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній роботі (посаді).
У разі поновлення на роботі (посаді) орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує питання про виплату особі рядового і начальницького складу середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Початок строку перебування працівника у вимушеному прогулі встановлюєть судовим рішенням, яке набрало законної сили, в якому останнього поновлено на посаді. Закінченням ж строку перебування є дата прийняття роботодавцем наказу про поновлення робітника на займаній посаді.
Враховуючи вище наведені правові норми, факт того, що ОСОБА_6 не поновлено на посаді старшого інспектора-чергового ч/ч штабу ВМ №2, а саму посаду скорочено, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню на підлягають.
Важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб є встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної шкоди. Пленум Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розяснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода полягає у немайнових втратах для особи, а саме: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Понесення особою моральної шкоди повинно бути підтверджене відповідними належними доказами, такі докази у справі відсутні, а тому позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є необгрунтованими та не підлягають задоволенню.
Частиною 2 статті 8 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визнана джерелом права.
Згідно п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) "Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...".
Серед критеріїв оцінювання судом рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, є принцип законності, що закріплений у ч.2 ст.19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Суд вважає, що в даному випадку відповідачами не надано достатньо належних та допустимих доказів правомірності своїх дій та бездіяльності.
Враховуючи вище викладене адміністративний позов ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню.
Керуючись статтями 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Дніпропетровській окружний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_6 - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії посадової особи - начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області ОСОБА_7 по виданню наказу від 06.11.2015 року №485 о/с в частині звільнення ОСОБА_6 за ст.64 п.Г "Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР" та скасувати його.
Зобов'язати Бабушкінське відділення поліції Дніпропетровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області розглянути кандидатуру ОСОБА_6 для зайняття посади у відповідності до п.9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про національну поліцію" в Бабушкінському відділенні поліції Дніпропетровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 186 КАС України.

Повний текст постанови складений 06.05.2016 року.

Суддя (підпис) Постанова не набрала законної сили 06.05.2016р. Суддя З оригіналом згідно Помічник судді ОСОБА_8 ОСОБА_8 ОСОБА_9