Справа № 353/1163/15-а 2-а/353/2/16
Суддя: Дякович Віктор Петрович
Дата ухвалення: 2016-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 р. Справа № 876/2608/16, №876/2609/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Дяковича В.П.,

суддів: Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

за участі секретаря судового засідання Болюк Н.В.,

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_3 на постанову Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 22 березня 2016 року, на ухвалу Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 22 березня 2016 року по справі № 353/1163/15-а за позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в Тлумацькому районі Івано-Франківської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом, яким просила визнати протиправною зупинку Управлінням Пенсійного фонду України в Тлумацькому районі Івано-Франківської області виплати їй пенсії за віком; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення виплати пенсії за віком та зобов'язати відповідача поновити їй виплату пенсії за віком та виплатити її з 01.03.2004 року в розмірах відповідно до чинного законодавства з врахуванням індексацій та перерахунків за попередній період.

Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 22 березня 2016 року адміністративний позов ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в Тлумацькому районі Івано-Франківської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання виплатити пенсію за період з 01.03.2004 року по 19.05.2015 року включно залишено без розгляду, у зв'язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду.

Постановою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 22 березня 2016 року адміністративний позов задоволено: визнано протиправною зупинку Управлінням Пенсійного фонду України в Тлумацькому районі Івано-Франківської області виплати позивачу пенсії за віком з березня 2004 року; визнано протиправною відмову Управління Пенсійного фонду України в Тлумацькому районі Івано-Франківської області у поновленні виплати позивачу пенсії за віком за заявою її представника від 01.10.2015 року та зобов'язано відповідача поновити виплату раніше призначеної пенсії за віком та виплатити пенсію позивачу з 20.05.2015 року з урахуванням усіх перерахунків та індексації пенсії відповідно до ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

ОСОБА_3 постанову суду першої інстанції оскаржила, подала апеляційну скаргу, зазначивши, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, просить її скасувати в частині та прийняти в цій частину нову, якою адміністративний позов задоволити повністю. Також ОСОБА_3 оскаржила ухвалу суду, подала апеляційну скаргу, зазначивши, що оскаржувана ухвала винесена з порушенням норм процесуального права, неповністю досліджені обставини справи, просить зазначену ухвалу скасувати.

В апеляційних скаргах покликається на те, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії позивачу, яка виїхала на постійне місце проживання за кордон.

В судовому засіданні представники позивача надали пояснення та підтримали доводи апеляційних скарг.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не з'явилися, що не перешкоджає розгляду справи в їх відсутності згідно з ч.4 ст. 196 КАС України.

Суд, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає за необхідне їх відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 02.09.1998 року на підставі її заяви від 01.09.1998 року Управлінням соціального захисту Тлумацької РДА Івано-Франківської області була призначена пенсія за вислугу років як працівнику освіти (а.с.39). Пенсійні виплати надходили на відділення поштового зв'язку в м. Тлумач, яке обслуговує в т.ч. і пенсіонерів с. Локітка Тлумацького району Івано-Франківської області, в якому зареєстрована ОСОБА_3. До березня 2004 року пенсію позивача отримувала за довіреністю донька ОСОБА_1 (а.с.42).

В 2003 році пенсійну справу позивача було передано до УПФУ в Тлумацькому районі.

З довіреності представника позивача - ОСОБА_1, посвідченої консулом Генерального консульства України в Нью-Йорку (США) 03.09.2015 р., вбачається, що позивач ОСОБА_3, громадянка України, тимчасово проживає в США і місцем її постійного проживання є Україна.

З 01.03.2004 року Управління Пенсійного фонду України в Тлумацькому районі Івано-Франківської області припинило виплату пенсії позивачу відповідно до п.4 ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» у зв'язку із неотриманням позивачем пенсійних виплат понад шість місяців, проте жодного документи з цього приводу пенсійна справи позивача не містить. Єдиним доказом припинення виплати пенсії позивачу є роздруківка з її архівного особового рахунку № НОМЕР_1 з електронної програми УПФУ, в якій зазначено, що пенсія ОСОБА_3 направлялась на поштове відділення та не була отримана: в березні 2004 р. - 156,30 грн., в березні 2004 р. - 347,70 грн., в квітні 2004 р. - 168,0 грн., в травні 2004 р. - 168,0 грн., в листопаді 2004 р. - 284,69 грн. та в грудні 2004 р. - 290,95 грн. (а.с.43). Проте, з зазначеної роздруківки з архівного особового рахунку позивача чітко вбачається, що пенсія не відправлялась позивачці на поштове відділення протягом 6 місяців підряд, а тому вона і не мала можливості не отримувати її протягом 6 місяців підряд. Крім того, як роздруківка з архівного особового рахунку позивача, так і з матеріалів особової пенсійної справи позивача, містять інформацію про подальше нарахування пенсії позивачу і після березня 2004 року, а також проведення їй перерахунків раніше призначеної пенсії.

Представник позивача ОСОБА_1 за довіреністю, в інтересах своєї довірительки поштовим зв'язком направила до Управління Пенсійного фонду України в Тлумацькому районі Івано-Франківської області заяву від 01.10.2015 року про поновлення виплати пенсії ОСОБА_3 з 2004 року, а також просила роз'яснити причину зупинки виплати пенсії (а.с.12). До заяви була додана копія нотаріально посвідченої довіреності.

Відповідач листом від 15.10.2015 року № 122/Д-15 відмовив в поновленні виплати пенсії у зв'язку з необхідністю особистого подання ОСОБА_3 заяви про поновлення виплати пенсії (а.с.13).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (№ 1058-ІV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Дана позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 06 жовтня 2015 року (справа №21-2427а15).

Водночас у постанові від 8 грудня 2015 року (справа № 21-5440а15) Верховний Суд України, переглядаючи рішення суду касаційної інстанції у справах зазначеної категорії за заявами, в яких, крім іншого, йшлося про усунення розбіжностей у застосуванні законодавства, що регламентує строки звернення до адміністративного суду, вказав на те, що ці спори мають вирішуватися з урахуванням вимог статей 99 та 100 КАС.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на поновлення раніше призначеної пенсії, яка була зупинена на підставі положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» а тому суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо задоволення позовних вимог в межах передбаченого ст.. 99, 100 КАС України шестимісячного строку звернення до суду.

Що стосується оскаржуваної ухвали Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 22 березня 2016 року, якою адміністративний позов ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в Тлумацькому районі Івано-Франківської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання виплатити пенсію за період з 01.03.2004 року по 19.05.2015 року включно залишено без розгляду, у зв'язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно частини 2 статті 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 КАС України передбачено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Враховуючи викладене, положення ч. 2 ст. 99 КАС України, а також те, що Управління Пенсійного фонду України в Тлумацькому районі Івано-Франківської області припинило виплату пенсії позивачу з 01.03.2004 року, а з позовною заявою представник позивача звернулась до суду лише 20.11.2015 року, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги за період з 01.03.2004 року по 19.05.2015 року включно заявлені після спливу шестимісячного строку звернення до суду, а тому підлягають залишенню без розгляду. Суд першої інстанції розглянув питання поважності пропуску строку звернення до суду і не знайшов підстав для його поновлення. В апеляційному суді представник позивача також не навів поважності причин пропуску даного строку, а тому висновок суду про залишення без розгляду позову в частині визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання виплатити пенсію за період з 01.03.2004 року по 19.05.2015 року є правильним.

Щодо посилань відповідача на те, що позивач особисто повинен подати заяву про перерахунок пенсії до Управління Пенсійного фонду України в Тлумацькому районі Івано-Франківської області, відповідно до п.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України, 25 листопада 2005 року за № 22-1 (далі Порядок), колегія суддів зазначає наступне.

Порядком передбачено, що заява про призначення (поновлення) пенсії подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації). Днем звернення за пенсією вважається день приймання органом, що призначає пенсію, заяви про призначення, перерахунок, відновлення або переведення з одного виду пенсії на інший (п.5 Порядку).

Поновлення виплати раніше призначеної пенсії здійснюється за документами, що є у пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент призначення цього виду пенсії (п.15 Порядку).

Не пізніше 10 днів після надходження заяви з необхідними для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії документами орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії (п.39 Порядку).

При цьому частиною другою п.3 Порядку передбачено, що заява про припинення виплати пенсії у зв'язку з виїздом за кордон, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, - через кожний рік дії такої довіреності тощо, подається пенсіонером (опікуном, піклувальником) особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації).

Враховуючи те, що ОСОБА_3 проживає в США та зважаючи на її похилий вік, на наявність в матеріалах справи нотаріально посвідченої довіреності, колегія суддів вважає протиправною відмову Управління Пенсійного фонду України в Тлумацькому районі Івано-Франківської області у відмові поновлення виплати позивачу пенсії через те, що нею не особисто подано заяву.

Посилання відповідача на необхідність подачі лише особистої заяви позивача до пенсійного органу для вирішення питання поновлення та перерахунку пенсійних виплат спростовується пріоритетністю застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" як нормативно-правового акта вищої юридичної сили у порівнянні з постановами Правління Пенсійного фонду України. Нормами вказаного Закону не встановлено обмеження щодо можливості подачі заяви про поновлення пенсійних виплат за довіреністю.

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов до вірних висновків, приймаючи рішення по суті спірних правовідносин.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову та ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову та ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а постанову Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 22 березня 2016 року та ухвалу Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 22 березня 2016 року по справі № 353/1163/15-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В.П. Дякович

Судді Л.П. Іщук

Т.В. Онишкевич

Повний текст ухвали виготовлено 24 червня 2016 року.