Справа № 815/1047/16
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2016-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1047/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2016 року 16 год. 40 хв. м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Тарасишиної О.М., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Біляївської районної держанвої адміністрації Одеської області, за участю третьої особи Голови профспілки Біляївської районної державної адміністрації Одеської області Паладійчука Віталія Валерійовича про визнання протиправним та скасування розпорядження від 15.02.2016 року № 83/к-2016 року, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Біляївської районної державної адміністрації Одеської області, треті особи голова профспілки Біляївської районної державної адміністрації Одеської області Паладійчук В.В., в якому просив визнати не правомірним та скасувати розпорядження відповідача №83/к-2016 від 15.02.2016 року «Про звільнення ОСОБА_1»; поновити його на посаді начальника юридичного відділу апарату Біляївської районної державної адміністрації Одеської області; стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у розмірі 50000 гривен.

Позивач зазначив, що з 19.03.2010 року він працював в Біляївській районній державній адміністрації Одеської області на посаді головного спеціаліста юридичного відділу апарату районної державної адміністрації відповідно до розпорядження РДА від 19.03.2010 року № 50/к-2010. Розпорядженням РДА від 03.08.2012 року №102/к-2012 переведений на посаду начальника юридичного відділу апарату районної державної адміністрації.

Розпорядженням РДА від 15 лютого 2015 року № 83/к-2016 його звільнено з посади у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України.

Зазначений наказ про його звільнення він вважає незаконним, оскільки відповідач не повідомив про вищезазначене звільнення первинну профспілкову організацію у встановлений законом термін та не запропоновано іншої рівнозначної посади.

Відповідачем порушені вимоги ст. 43 КЗпП України щодо розірвання трудового договору з підстав передбачених п.1 ст.40, яке може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах п'ятнадцятиденного строку.

В позові ОСОБА_1 зазначив, що згідно п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді трудових спорів, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, необхідно з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації праці, зокрема, ліквідація, реорганізація установи, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Також позивач зазначив, що дії відповідача порушили його права на працю, завдали йому моральних страждань, оскільки він втратив душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, йому важко забезпечувати себе та близьких. Моральну шкоду він оцінив у 50000 гривень.

Представники відповідача позов вважали необґрунтованим, в тому числі посилаючись на письмові заперечення по справі (Том 1 а.с. 24-37).

Третя особа Паладійчук В.В. до судового засідання не з'явився, був повідомлений про день, час місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, з'явився у судове засідання 31.03.2016 року та підтримав позовні вимоги позивача.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відтак, згідно ч.6 ст.128 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, враховуючи обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_1 розпорядженням Біляївської РДА від 19.03.2010 року № 50/к-2010 призначений на посаду головного спеціаліста юридичного відділу апарату районної державної адміністрації з 19.03.2010 року як такого, що успішно пройшов стажування на посаді та конкурсний відбір, взяти до уваги, що ОСОБА_1 присвоєно 11 ранг державного службовця, стаж державної служби складає 5 років 4 місяця 16 днів.

Розпорядженням Біляївської РДА від 03.08.2012 року № 102/к-2012 ОСОБА_1 переведений на посаду начальника юридичного відділу апарату районної державної адміністрації з 03.08.2012 року, як такого, що зарахований до кадрового резерву на посаду.

Суд зазначає, Одеським окружним адміністративним судом розглядалась справа № 815/2558/14 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Біляївської районної державної адміністрації Одеської області, треті особи голова профспілки Біляївської районної державної адміністрації Одеської області Паладійчук Віталій Валерійович, голова районної державної адміністрації Одеської області Іваніцький Олександр Валеріанович, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання не чинним, незаконним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. Предметом розгляду вказаної адміністративної справи було протиправне звільнення позивача згідно Розпорядження РДА від 27 березня 2014 року № 45/к-2014, так, у 2014 році позивача було звільнено з посади у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України. Постановою суду від 01 липня 2014 року (Том 1 а.с. 132-136) (Постанова набрала законної сили 10.09.2014 року) позов було частково задоволено, визнано неправомірним та скасовано розпорядження Біляївської районної державної адміністрації Одеської області №45/к-2014 від 27.03.2014 року «Про звільнення ОСОБА_1», яким відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України ОСОБА_1 звільнено з посади начальника юридичного відділу апарату райдержадміністрації у зв'язку із скороченням та поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника юридичного відділу апарату Біляївської районної державної адміністрації Одеської області. Під час розгляду адміністративної справи № 815/2558/14 судом було встановлено, в тому числі порушення відповідачем вимог ст.43 КЗпП України, якою визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Судом встановлено, що позивач не з'явився на засідання профкому, оскільки був повідомлений про його проведення за п'ять хвилин до його початку та не ознайомлений з поданням РДА на його звільнення. Проте засідання не було відкладене у межах строку, встановленого ст.43 КЗпП України. Разом з тим, суд зазначає, що позивача було повторно звільнено із займаної посади з порушенням вимог ст.43 КЗпП України.

Розпорядженням Біляївської РДА від 12.10.2015 року №528/РА-2015 «Про затвердження структури Біляївської районної державної адміністрації Одеської області» скорочено, в тому числі юридичний відділ апарату районної державної адміністрації; (Том 1 а.с.41-45).

Позивач 01 грудня 2015 року попереджений про наступне звільнення не раніше ніж через два місяці згідно з пунктом 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (а.с.10).

Розпорядженням РДА від 15.02.2016 року № 83/к-2016 відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України ОСОБА_1 звільнено з посади начальника юридичного відділу апарату райдержадміністрації у зв'язку із скороченням штату районної державної адміністрації. Підставою для видання розпорядження про звільнення зазначена заява ОСОБА_1 від 12.02.2016 року № 83-ос (а.с.70). Заяву про звільнення позивача з 12.02.2016 року отримано відповідачем 12.02.2016 року (вхід. № 83-ос) (Том1 а.с. 68).

Дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача щодо незаконності та скасування розпорядженням РДА від 15.02.2016 року № 83/к-2016 року про звільнення відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України ОСОБА_1 з посади начальника юридичного відділу апарату райдержадміністрації у зв'язку із скороченням та поновлення його на посаді, виходячи з наступного.

Згідно п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до спливу строку його дії можуть бути розірвані власником або уповноваженим їм органом у випадку змін в організації виробництва та праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства чи перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності чи штату працівників. Звільнення за підставами, зазначеними в пунктах 1, 2 та 6 ч.1 ст. 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. Тобто, при розгляді трудових спорів, пов'язаних зі звільненням за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, необхідно з'ясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або, що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ст.81 Цивільного кодексу України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування. Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законом и таким чином має відповідні особливості.

Статтею 118 Конституції України, статтею 1,5 Закону України від 09.04.1999 року № 586-XIV «Про місцеві державні адміністрації» (далі Закон України № 586-XIV) визначено, що виконавчу владу в областях і районах здійснюють місцеві державні адміністрації. Склад місцевих державних адміністрацій формують голови місцевих державних адміністрацій.

Згідно зі ст.1 Закону України № 586-XIV місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Статтею 6 Закону встановлено, що на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази. Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов'язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.

Відповідно до ст.5 Закону України № 586-XIV склад місцевих державних адміністрацій формують голови місцевих державних адміністрацій. У межах бюджетних асигнувань, виділених на утримання відповідних місцевих державних адміністрацій, а також з урахуванням вимог статті 18 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", їх голови визначають структуру місцевих державних адміністрацій.

За змістом ст.40 КЗпП України при реорганізації підприємства або його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами в їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Статтею 11 Конвенції МОП N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка набрала чинності в Україні з 16.05.1995 року визначено, що працівник, з яким намічено припинити трудові відносини, має право бути попередженим про це за розумний строк.

Статтею 22 Закону України № 1045-XIV від 15.09.1999 року "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" визначено, що Профспілки, їх об'єднання беруть участь у розробленні державної політики зайнятості населення, державних та територіальних програм зайнятості, проводять спільні консультації з цих проблем з роботодавцями, їх об'єднаннями, а також з органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пропонують заходи щодо соціального захисту членів профспілок, які вивільняються в результаті реорганізації або ліквідації підприємств, установ, організацій, здійснюють контроль за виконанням законодавства про зайнятість. Права і повноваження профспілок щодо забезпечення захисту працівників від безробіття та його наслідків визначаються законодавством і колективними договорами та угодами. У разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв'язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Розглянувши адміністративну справу судом встановлено, що відповідачем порушені вимоги ст.43 КЗпП України, якою визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Під час розгляду справи відповідачем не було надано доказів, а судом не встановлено отримання відповідачем попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації щодо звільнення позивача. При цьому, у судовому засіданні представники відповідача зазначили, що профспілковий орган у Біляївській районній державній адміністрації Одеської області відсутній, натомість подали до суду роздруківку нарахування заробітної плати та утримання податків та зборів (Том 1 а.с.143-145), з якої вбачається, що із заробітної плати позивача утримувались профспілкові внески. Відтак, з метою з'ясування відповідної інформації, враховуючи відсутність дозволу профспілки на звільнення позивача, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року було витребувано у Федерації профспілок Одеської області відомості щодо наявності або відсутності первинної профспілкової організації у Біляївської районної державної адміністрації Одеської області. На виконання зазначеної ухвали суду 11.05.2016 року (вхід. № 12122/16) до Одеського окружного адміністративного суду надійшла відповідь від Федерації профспілок Одеської області, згідно якої зазначено, що первинною профспілковою організацією Біляївської районної державної адміністрації Одеської області є Біляївської районної організації профспілки працівників державних установ. Окрім того, Федерація профспілок Одеської області надала до суду копію свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи - Біляївської районної організації профспілки працівників державних установ.

Також, судом під час розгляду справи, було запитано у Біляївської Районної організації профспілки працівників державних установ згоду або відмову у згоді на звільнення ОСОБА_1 з посади начальника юридичного відділу апарату районної державної адміністрації відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України та зупинено провадження у справі № 815/1047/16 до надходження згоди або відмови в згоді Біляївської Районної організації профспілки працівників державних установ на звільнення ОСОБА_1.

10.06.2016 року (вхід. № 15379/16) від Біляївської Районної організації профспілки працівників державних установ отримано повідомлення про відмову у згоді на звільнення ОСОБА_1 з посади начальника юридичного відділу апарату районної державної адміністрації.

Відтак, судом встановлено, що відповідачем в порушення вимог ст.43 КЗпП України, позивача звільнено без отримання попередньої згоди Біляївської Районної організації профспілки працівників державних установ України.

Враховуючи викладене суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача шляхом визнання неправомірним та скасування розпорядження відповідача від 15.02.2016 року № 83/к-2016 року «Про звільнення ОСОБА_1», поновлення позивача на посаді начальника юридичного відділу апарату Біляївської районної державної адміністрації Одеської області та стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Згідно довідки № 23 від 21.03.2016 року (Том 1 а.с. 78) середньоденна заробітна плата позивача складає 237 грн. 11 коп. Відтак, середня заробітна плати за час вимушеного прогулу, що підлягає до стягнення з відповідача складає 21339, 90 грн.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 поновлюється на роботі, то в силу пунктів 2, 3 частини 1 статті 256 КАС України рішення в частині поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 4979, 31 грн. підлягає негайному виконанню.

Суд вважає, що позивач повинен бути поновленим саме на посаді начальника юридичного відділу апарату, з якої він був незаконно звільнений, оскільки суд не може брати на себе повноважень щодо визначення відповідності тої чи іншої посаді, того органу, до компетенції якого відноситься вирішення питань щодо прийняття, переводу та звільнення працівників з займаних посад.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд враховує наступне.

В силу ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно із п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно п.5 цього Пленуму, обов'язковому з'ясуванню при вирішення справ про відшкодування моральної шкоди піддягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Отже, моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Позивач у позові тільки вказує на спричинення йому моральної шкоди у розмірі 50000 гривень, але не надає жодних доказів, які про це свідчать і таких не встановлено судом, тому ця позовна вимога не задовольняється.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 159-164,256 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Біляївської районної держанвої адміністрації Одеської області, за участю третьої особи Голови профспілки Біляївської районної державної адміністрації Одеської області Паладійчука Віталія Валерійовича про визнання протиправним та скасування розпорядження від 15.02.2016 року № 83/к-2016 року, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Біляївської районної державної адміністрації Одеської області №83/к-2016 від 15.02.2016 року «Про звільнення ОСОБА_1».

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника юридичного відділу апарату Біляївської районної державної адміністрації Одеської області.

Стягнути з Біляївської районної держанвої адміністрації Одеської області середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 15.02.2016 року по 24.06.2016 року у сумі 21339, 90 грн. (двадцять одна тисяча триста тридцять дев'ять грн.. 90 коп.)

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника юридичного відділу апарату Біляївської районної державної адміністрації Одеської області та стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 4979, 31 грн. (чотири тисячі дев'ятсот сімдесят дев'ять грн. 31 коп.).

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Якщо рішення було прийняте у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії такого рішення. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі статтею 254 КАС України.

Суддя О.М. Тарасишина