Справа № П/808/58/14
Суддя: Самсін І.Л.
Дата ухвалення: 2016-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Самсіна І.Л.,
суддів:Волкова О.Ф., Гриціва М.І., Кривенди О.В., Маринченка В.Л., Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б., Терлецького О.О., -

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Укрнафтоторг» до державної податкової інспекції в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі - ДПІ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и л а:

ТОВ «Укрнафтоторг» звернулося до суду з позовом, у якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ від 29 вересня 2013 року № .

На обґрунтування позову вказало на невідповідність висновків контролюючого органу, що викладені в акті перевірки, фактичним обставинам справи, а отже, на думку позивача, винесене за результатами такої перевірки спірне рішення підлягає скасуванню, оскільки ТОВ «Укрнафтоторг» надало всі необхідні документи бухгалтерського обліку, що підтверджують правомірність формування ним податкового кредиту по спірних операціях періоду, що перевірявся.

Суди встановили, що посадові особи податкового органу на підставі наказу від 30 серпня 2013 року № 32 провели документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Укрнафтоторг» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ «Мавікс» і ТОВ «БК «Дагаз» за період з 1 липня по 31 грудня 2010 року, за результатами якої складено акт від 12 вересня 2013 року № 80/08-29-22-1102/3576429 (далі - Акт).

У ході перевірки встановлено порушення ТОВ «Укрнафтоторг» підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті 3, підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України від 3 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (чинного на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 168/97-ВР), а саме заниження податку на додану вартість (далі - ПДВ) всього на суму 4893 грн, у тому числі за вересень 2010 року - на 1623 грн, жовтень 2010 року - на 1770 грн, листопад 2010 року - на 1500 грн.

На підставі вказаного Акта ДПІ прийняла податкове повідомлення-рішення від 25 вересня 2013 року № , яким позивачу нараховане податкове зобов'язання із ПДВ на суму 6116 грн 25 коп., з яких основний платіж - 4893 грн, штрафні (фінансові) санкції - 1223 грн 25 коп.

Запорізький окружний адміністративний суд постановою від 4 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2015 року, позов ТОВ «Укрнафтоторг» задовольнив.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 3 червня 2015 року відмовив ДПІ у відкритті касаційного провадження.

Апеляційний суд, з думкою якого фактично погодився суд касаційної інстанції, зазначив, що встановлені судом першої інстанції обставини справи свідчать про те, що між позивачем та його контрагентом укладено договір транспортного експедирування від 27 липня 2010 року № 27/07-10, відповідно до умов якого ТОВ «БК «Дагаз» бере на себе зобов'язання за плату і за рахунок ТОВ «Укрнафтоторг» виконати послуги, пов'язані з перевезенням вантажу, а саме: бензину, дизпалива, моторних мастил і т.п.

Позивач на виконання умов зазначеного договору надав: податкові накладні, товарно-транспорті накладні, банківські виписки про оплату послуг та акти виконаних робіт, що підтверджують фактичне здійснення спірних господарських операцій протягом періоду, що перевірявся.

Наведені документи цілком об'єктивно розцінені судом першої інстанції як належне документальне підтвердження реального характеру спірних операцій.

При цьому суд обґрунтовано виходив із того, що на час здійснення спірних господарських операцій контрагент позивача був зареєстрований в установленому законом порядку, відповідав ознакам і поняттю юридичної особи та виступав правоздатним учасником господарського обороту.

Посилання податкового органу на результати проведених заходів СВ УПМ ДПС у Запорізькій області, в ході яких внесено до реєстру досудових розслідувань матеріали № 0000002 стосовно ОСОБА_9 за фактом вчинення фіктивного підприємництва за ознаками складу злочину, передбаченого частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України (далі - КК), не беруться колегією суддів до уваги з огляду на те, що спірні правовідносини між ТОВ «БК «Дагаз» і ТОВ «Укрнафтоторг» не були предметом дослідження у кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_9 у створенні фіктивного суб'єкта господарювання.

Крім того, доказів участі ТОВ «Укрнафтоторг» і ТОВ «БК «Дагаз» у схемі транзитного руху коштів податковий орган не надав.

Не погоджуючись з рішенням суду касаційної інстанції, ДПІ звернулася до Верховного Суду України з заявою про його перегляд з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) підстави - неоднакового застосування судом касаційної інстанції підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР.

На обґрунтування заяви додано копію ухвали Вищого адміністративного суду України від 16 квітня 2015 року (справа № К/800/23428/14), яка, на думку ДПІ, підтверджує неоднакове правозастосування. У цій ухвалі суд касаційної інстанції зазначив, що доводи податкового органу, підтримані судом апеляційної інстанції, про недостовірність наданих позивачем первинних документів та невідповідність даних податкового обліку підприємства фактичному змісту господарських правовідносин ґрунтуються на постанові Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 14 вересня 2012 року у справі № 0818/5673/2012, якою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано винними у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 205 КК, та звільнено від кримінальної відповідальності на підставі пункту «а» статті 1 Закону України від 8 липня 2011 року № 3680-VI «Про амністію у 2011 році».

Зазначеною постановою, зокрема, встановлено, що названі особи, використовуючи печатку та реквізити підконтрольного їм ПП «ОсКомфі», в період з 1 липня 2010 року по 1 травня 2011 року незаконно сформували податковий кредит для ПП «ГРБ «Енергія» на суму ПДВ у розмірі 36 720 грн.

Наведені обставини достеменно підтверджують відсутність фактичного виконання господарських операцій з придбання позивачем товарно-матеріальних цінностей у контрагента та, відповідно, обумовлюють правомірність прийнятого контролюючим органом оскаржуваного акта індивідуальної дії в частині збільшення суми грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 36 720 грн за основним платежем та 9180 грн за штрафними (фінансовими) санкціями.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду, зокрема у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 цієї статті).

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 зазначеного Закону встановлено, що податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

На час виконання спірних господарських операцій порядок формування валових витрат був врегульований Законом України від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (чинним на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 334/94-ВР).

Відповідно до підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 зазначеного Закону до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Абзацом четвертим підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону № 334/94-ВР передбачено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

На думку колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин:

- неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;

- відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв'язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;

- здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку;

- відсутність первинних документів обліку.

Таким чином, докази, на які послалися суди на обґрунтування своїх рішень, є обов'язковими, але не вичерпними, оскільки предмет доказування у справі, що розглядається, становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції (поставки товару), а відтак і обґрунтованість визначення податкового кредиту та валових витрат позивача.

У справі, що розглядається, суди встановили, що надані позивачем первинні документи підтверджують реальність господарських операцій позивача з його контрагентами.

Водночас на момент розгляду зазначеної справи в суді апеляційної інстанції набрав законної сили вирок Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 29 квітня 2014 року, яким директора ТОВ «БК «Дагаз» ОСОБА_9 визнано винною у скоєнні злочинів, передбачених частинами першою, другою статті 205 КК. І ця обставина не може залишитися неврахованою судами, оскільки статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, навіть за формального підтвердження її первинними документами.

Зазначене вище, на думку колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, дає підстави для висновку про те, що первинні документи, які стали підставою для формування податкового кредиту та валових витрат, виписані контрагентом, фіктивність господарської діяльності якого встановлена вироком суду, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставними.

Отже, суд першої інстанції, з рішенням якого погодились апеляційний і касаційний суди, без належного з'ясування фактичних обставин справи передчасно дійшов висновку, що викладені в позовній заяві вимоги позивача є обґрунтованими.

Згідно зі статтею 241 КАС справи розглядаються Верховним Судом України за правилами, встановленими главами 2 і 3 розділу IV цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 227 КАС порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, є підставою для скасування судових рішень і направлення справи на новий судовий розгляд.

Верховний Суд України позбавлений можливості установити необхідні обставини у цій справі та усунути допущені порушення, а тому, на думку колегії суддів, постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 241-243 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву державної податкової інспекції в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області задовольнити.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 4 березня 2014 року, ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2015 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 3 червня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий І.Л. Самсін
Судді: О.Ф. ВолковМ.І. Гриців
О.В. КривендаВ.Л. Маринченко
П.В. ПанталієнкоО.Б. Прокопенко
О.О. Терлецький