Справа № 804/8122/15
Суддя: Верба Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2016-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2016 р.Справа №804/8122/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіВерба І.О.
при секретарі судового засіданняЧмоні А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області про визнання незаконними дій, стягнення вихідної допомоги, моральної шкоди та середнього заробітку, -
3 липня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області (далі - Управління), у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог від 14 квітня 2016 року, просить суд:
- визнати незаконними дії Управління в частині ненарахування та невиплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України;
- стягнути з Управління на користь позивача відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України вихідну допомогу в розмірі 6562,14 грн.;
- стягнути з Управління на користь позивача компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 3000 грн.;
Ухвалами Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.07.2015 року, 01.10.2015 року, 14.04.2016 року, 26.04.2016 року, 19.05.2016 року, 07.06.2016 року зупинялось провадження у справі.

В обґрунтування позову зазначено наступне:

- наказами від 22.06.2012 року №13-з, від 16.07.2013 року №32-щв, від 16.07.2014 року №17-щв, від 30.04.2015 року №8-щв позивачу була надана щорічна відпустка, проте, всупереч положенням статті 21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата за час відпустки виплачена з порушення строків виплати;

- наказом від 05.06.2015 року №21-ос, за ініціативою працівника, позивача звільнено з посади через систематичне порушення відповідачем строків виплати заробітної плати за час відпустки, проте вихідна допомога при звільненні не виплачена, чим порушено права позивача на оплату праці;

- внаслідок порушення права на своєчасне одержання вихідної допомоги позивачу була завдана моральна шкода, вона вимушена була звертатись до знайомих з проханням надання в борг коштів, чого раніше ніколи не робила, це принизило гідність позивача. В період після звільнення в позивача погіршилось здоров'я, вона вимушена була звертатись до лікаря, що підтверджується копією амбулаторної картки.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав обрану правову позицію та просив суд позовні вимоги задовольнити.

Представником відповідача надані суду письмові заперечення, відповідно до яких:

- відповідачем звільнено ОСОБА_3 з посади головного спеціаліста відділу виконання бюджету, бухгалтерського обліку та звітності за власним бажанням за частиною 3 статті 38 Кодексу законів про працю України наказом №21-ОС від 05.06.2015 року. Проте, посилання позивача на частину 3 статті 38 Кодексу законів про працю України є безпідставними та необґрунтованими, отже й є відсутніми підстави для виплати спірної вихідної допомоги та задоволення всіх інших похідних вимог;

- позивач не зверталась до суду чи до профспілкової організації Управління з приводу оскарження сум та строків виплати заробітної плати, в тому числі і за час відпустки, тому будь-які скарги на дії Управління за період до березня 2015 року не можуть бути прийнятими до уваги;

- науково-практичний коментар до Законодавства України про працю, коментуючи статтю 98 Кодексу законів про працю України зазначає, що стаття відновлює пріоритет норм бюджету перед нормами, регулюючими відносини з оплати праці в установах і організаціях, що фінансуються з бюджету;

- заробітна плата працівникам Управління протягом усього періоду роботи ОСОБА_3 з 26.06.2012 року по 05.06.2015 року виплачувалась два-три рази на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, без жодного випадку порушення строку виплати;

- чинним законодавством визначений термін порушення трудового законодавства, протягом якого невиплата заробітної плати тягне за собою певні наслідки для роботодавця - більше одного календарного місяця;

- виплата заробітної плати за час відпустки здійснена 22.06.2012 року, 31.05.2013 року, 16.07.2013 року, 15.07.2014 року та 06.05.2015 року, оскільки можливості виплатити заробітну плату за час відпустки в інші календарні місяці Управління не мало змоги;

- заявлені вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає тільки за умови, що моральні страждання працівника або втрата ним нормальних життєвих зв'язків або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника. Матеріали адміністративного позову не містять доказів про причинний зв'язок звільнення позивача та погіршення її здоров'я, до лікаря-псіхіатра позивач звернулась через 20 днів після звільнення з посади. Того ж дня до лікаря-псіхіатра звернувся цивільний чоловік позивача, який звернувся до суду з аналогічним позовом до Управління, що дає підстави стверджувати, що причиною погіршення здоров'я стали сімейні негаразди.

Представник позивача у судовому засіданні усно пояснив, що позивачка у зв'язку із звільненням за наявних обставин не має змоги влаштуватись на іншу роботу, та вимушена розглядати питання щодо переїзду у інше місто для проживання та працевлаштування.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували в повному обсязі та просили суд відмовити в їх задоволенні, зазначивши, що останній робочий день був неробочим для позивача, а звернення за розрахунком було відсутнє відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю в Україні. Зазначили про невірний розрахунок сум заявлених до стягнення позивачем у зв'язку із взяттям за основу довідки для соціальних виплат, а не розмір середнього заробітку за останні два календарних місці, та про відсутність вимоги позивача щодо виплати вихідної допомоги.

Представники відповідача також зазначили, що представник позивача одночасно із позивачем за тотожних обставин звільнився з Управління у зв'язку із чим існує аналогічний спір у справі №804/8120/15, у зв'язку із чим зауважили на відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди з огляду на намір позивача при звільненні отримати вихідну допомогу, вказавши, що у посадові обв'язки позивачки входило нарахування та облік заробітної плати, у тому числі відпускних та інших платежів працівникам Управління, отже позивач була знайома із процедурою проведення виплат і знала про фінансові труднощі Управління.

Після оголошеної перерви розгляд справи продовжений за відсутності уповноважених представників позивача та відповідача.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши чинне законодавство, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до наказу №43-0 від 30.08.2011 року була призначена на посаду головного спеціаліста відділу виконання бюджету, бухгалтерського обліку та контролю за використанням коштів Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області та прийняла присягу державного службовця (т.1 а.с.141-142).

1. Відповідно до наказу №13-в від 22.06.2012 року ОСОБА_3 надано частину основної щорічної відпустки за період роботи з 30.08.2011 року по 29.08.2012 року на 30 календарних днів з 25.06.2012 року по 25.07.2012 року включно. Також, наказано виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року №268.

Виплату заробітної плати за час щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення здійснено 22.06.2012 року в сумі 3000 грн. та 25.06.2012 року в сумі 340,84 грн.

2. Відповідно до наказу №32-щв від 16.07.2013 року ОСОБА_3 надано частину основної щорічної відпустки за період роботи з 30.08.2012 року по 29.08.2013 року на 14 календарних днів з 17.07.2013 року по 30.07.2013 року включно.

Виплату заробітної плати за час щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення здійснено 16.07.2013 року в сумі 3570 грн. та 30.07.2013 року в сумі 115,03 грн.

3. Відповідно до наказу №17-щв від 16.07.2014 року ОСОБА_3 надано частину основної щорічної відпустки за період роботи з 30.08.2013 року по 29.08.2014 року на 30 календарних днів з 17.07.2014 року по 15.08.2014 року включно. Також, наказано виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року №268.

Виплату заробітної плати за час щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення здійснено 15.07.2014 року в сумі 4800 грн. та 30.07.2014 року в сумі 48,45 грн.

4. Відповідно до наказу №8-щв від 30.04.2015 року ОСОБА_3 надано частину основної щорічної відпустки за період роботи з 30.08.2014 року по 29.08.2015 року на 30 календарних днів з 05.05.2015 року по 05.06.2015 року включно, з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення.

Виплату заробітної плати за час щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення здійснено 06.05.2015 року в сумі 4000 грн. та 28.05.2015 року в сумі 135,28 грн.

04.06.2015 року ОСОБА_3 подала до Управління заяву про звільнення із зазначенням наступного:

- в зв'язку з систематичним порушенням строків виплати відпускних, позивач просить звільнити його з роботи за власним бажанням в порядку частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України, без письмового попередження про звільнення за 14 календарних днів з 05.06.2015 року;

- на підставі Указу Президії Верховної Ради СРСР від 04.08.1983 року, позивач просить надати завірені копії наказу про звільнення та наказів про надання відпусток за весь період роботи в УПФУ у Васильківському районі;

- на підставі статей 49, 110 Кодексу законів про працю України позивач просить надати довідку про виплачену заробітну плату за травень 2015 року.

05.06.2015 року ОСОБА_3 звільнено з посади головного спеціаліста відділу виконання бюджету, бухгалтерського обліку та звітності Управління за власним бажанням за частиною 3 статті 38 Кодексу законів про працю України та наказано утримати з ОСОБА_3 кошти за частину основної щорічної відпустки тривалістю 7,08 календарних днів за період роботи з 30.08.2014 року по 29.08.2015 року, згідно наказу №21-ОС від 05.06.2015 року.

Зазначені обставини підтверджуються відомостями про роботу, визначеними в трудовій книжці серії АН №085225, та наявними в матеріалах справи копіями наказів від 05.06.2015 року №21-ОС, від 22.06.2012 року №13-з, від 16.07.2013 року №32-щв, від 16.07.2014 року №17-щв, від 30.04.2015 року №8-щв та платіжними дорученнями про зарахування коштів (т.1 а.с.7, 11, 13-20).

В судовому засіданні встановлено, що позивач 09.06.2015 року прибула до Управління та отримала трудову книжку.

Представники сторін у судовому засіданні підтвердили, що 15.06.2015 року позивач подала до Управління заяву про надання довідки про середній заробіток за останні 2 місці, що передують звільненню, інформації щодо сум виплаченої заробітної плати за час щорічних основних відпустом та матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2011 по 2015 рік з розшифровкою за видами виплат та датою перерахування вказаних сум на картковий рахунок, а також просила надати роз'яснення на якій підставі не була виплачена вихідна допомога при звільненні на підставі статті 44 Кодексу законів про працю України.

25.06.2015 року за вих. №2962/08/37 Управлінням надано відповідь на заяву від 15.06.2015 року, в якій зазначено, зокрема, що відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору працівникові виплачується вихідна допомога. Оскільки Управлінням не визнаються порушення законодавства про працю чи трудового договору, виплата вихідної допомоги згідно статті 44 Кодексу законів про працю України при виплаті розрахунку при звільненні не проведена, управлінням направлено позову заяву до суду про зміну формулюванням причин звільнення з посади.

Управління з метою зміни формулювання причини звільнення з посади ОСОБА_3 із «звільнити за власним бажанням, частиною 3 статті 38 Кодексу законів про працю України» на «звільнити за власним бажанням, частиною 1 статті 38 КЗпП України» в трудовій книжці та в наказі від 05.06.2015 року №21-ос звернулось з цивільним позовом до Васильківського районного суду Дніпропетровської області.

11.08.2015 року ухвалою Васильківського районного суду Дніпропетровської області по цивільній справі №172/695/15-ц за заявою Управління цивільну справу за позовом Управління до ОСОБА_3 про зміну формулювання причини звільнення з посади залишено без розгляду.

12.08.2015 року ухвалою Васильківського районного суду Дніпропетровської області по справі №172/967/15-а відкрито провадження за адміністративним позовом Управління до ОСОБА_3 про зміну формулювання причини звільнення з посади.

17.12.2015 року постановою Васильківського районного суду Дніпропетровської області по справі №172/967/15-а відмовлено у задоволенні адміністративного позову Управління до ОСОБА_3 про зміну формулювання причини звільнення з посади.

У вказаній постанові судом зазначено, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, отже, встановлені в судовому засіданні порушення трудового законодавства надавали відповідачу право на подання заяви на звільнення з роботи на підставі частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України, що зобов'язувало позивача провести звільнення виключно за частиною 3 статті 38 Кодексу законів про працю України.

29.03.2016 року ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду по справі №172/967/15-а (2-а/172/25/15) апеляційну скаргу УПФУ у Васильківському районі задоволено частково, постанову Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17.12.2015 року скасовано, провадження в адміністративні справі закрито.

В ухвалі апеляційного суду зазначено, що суд першої інстанції помилково відкрив провадження у справі за вказаним позовом в порядку адміністративного судочинства та розглянув її по суті заявлених вимог, оскільки чинним законодавством не передбачено права Пенсійного фонду України та його територіальних органів звертатися до суду з вимогами про зміну формулювання звільнення службовця та внесення відповідних змін у наказ про звільнення, що видавався самим же суб'єктом владних повноважень і який сам же з ним не погоджується.

12.06.2016 року ухвалою Вищого адміністративного суду України №К/800/11206/16 касаційну скаргу повернуто Управлінню у зв'язку з несплатою судового збору.

З огляду на вищенаведене, суд доходить висновку, що станом на день розгляду справи судом, причиною звільнення позивача з посади з його трудової книжки та наказу від 05.06.2015 року №21-ос є частина 3 статті 38 Кодексу законів про працю України, а саме, звільнення за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору,

Вирішуючи спір, суд виходить із того, що статтею 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної за законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Строки виплати заробітної плати врегульовані статтею 115 Кодексу законів про працю України частиною 2 якої визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Відповідно до частини 4 статті 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Зазначена норма кореспондується зі статтею 21 Закону України «Про відпустки», якою встановлено, що заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку.

Судом встановлені наступні нарахування та виплати (т.1 а.с.26):

- за час щорічної відпустки з понеділка 25.06.2012 року по 25.07.2012 року заробітна плата нарахована в розмірі 2095,75 грн., матеріальна допомога у розмірі 1863,75 грн., виплачені у п'ятницю 22.06.2012 року в сумі 3000 грн. та у понеділок 25.06.2012 року в сумі 340,84 грн., визначений законом строк виплати заробітної плати за час щорічної відпустки до четверга 21.06.2012 року включно; доводи позивача, щодо порушення строку виплати не підтверджуються матеріалами справи;

- за час щорічної відпустки з вівторка 04.06.2013 року по 19.06.2013 року заробітна плата нарахована в розмірі 1264,37 грн., матеріальна допомога у розмірі 2648,25 грн., виплачені у п'ятницю 31.05.2013 року, визначений законом строк виплати заробітної плати за час щорічної відпустки до п'ятниці 31.05.2013 року включно; доводи позивача, щодо порушення строку виплати не підтверджуються матеріалами справи;

- за час частини щорічної відпустки з середи 17.07.2013 року по 30.07.2013 року заробітна плата нарахована в розмірі 1107,77 грн. та виплачена у вівторок 16.07.2013 року, визначений законом строк виплати заробітної плати за час щорічної відпустки до п'ятниці 12.07.2013 року включно; також виплати здійснені 16.07.2013 року в сумі 3570 грн. та 30.07.2013 року в сумі 115,03 грн.; в розглянутому випадку суд підтверджує порушення строку виплати;

- за час щорічної відпустки з четверга 17.07.2014 року по 15.08.2014 року заробітна плата нарахована в розмірі 2686,85 грн., матеріальна допомога у розмірі 2690,05 грн., виплачені у вівторок 15.07.2014 року в сумі 4800 грн. та 30.07.2014 року в сумі 48,45 грн.; визначений законом строк виплати заробітної плати за час щорічної відпустки до п'ятниці 11.07.2014 року, як останнього робочого дня; в розглянутому випадку суд підтверджує порушення строку виплати;

- за час щорічної відпустки з вівторка 05.05.2015 року по 05.06.2015 року заробітна плата нарахована в розмірі 2592,22 грн., матеріальна допомога у розмірі 2826,48 грн., виплачені 06.05.2015 року в сумі 4000 грн. та 28.05.2015 року в сумі 135,28 грн.; визначений законом строк виплати заробітної плати за час щорічної відпустки до четверга 30.04.2015 року; в розглянутому випадку суд підтверджує порушення строку виплати.

Стаття 38 Кодексу законів про працю України зобов'язує роботодавця звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин.

Роботодавець зобов'язаний звільнити також працівника за власним бажанням у строки, які вказав сам працівник, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю або умови колективного чи трудового договору з цих питань.

За змістом статті 38 Кодексу законів про працю України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 Кодексу законів про працю України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 Кодексу законів про працю України.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 22.05.2013 року у справі №6-34цс-13, крім того, зазначено, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною 3 статті 38 Кодексу законів про працю України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність.

Отже, станом на час розгляду справи судом, має місце порушення трудового законодавства відповідачем.

Доводи відповідача, що позивач не мав права посилатись на систематичне порушення строків виплати заробітної плати, суд вважає безпідставними, оскільки звернення позивача до суду чи до профспілкової організації УПФУ у Васильківському районі з приводу оскарження сум та строків виплати заробітної плати, в тому числі і за час відпустки це право позивача, від якого не залежать розглянуті наслідки.

Частина 2 статті 7 Конвенції про оплачувані відпустки Міжнародної організації праці №132 передбачає, що суми, що належать до виплати виплачуються зацікавленій особі до відпустки, якщо інше не передбачено в угоді, що стосується цієї особи і роботодавця.

Надаючи оцінку доводам відповідача про неможливість своєчасної виплати відпускних з огляду на складний порядок запиту коштів у вищестоящих органів Пенсійного фонду України та необхідність застосування при цьому норм статті 98 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів, суд виходить із наступного.

В розглянутому спорі належить зазначити необхідність додержання суб'єктом владних повноважень принципу обґрунтованих сподівань (reasonable expectations), який тісно пов'язаний із принципом юридичної визначеності (legal certainty) і є невід'ємним елементом принципу правової держави та верховенства права.

Як відзначено у справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприяття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office вказав, що принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов'язана із іншим принципом відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності (Сase 8/81 Ursula Becker v. Finanzamt Munster-Innenstadt [1982] ECR 053, § 24; Case 148/78 Criminal Proceedings against Tullio Ratti [1979] ECR 1629, § 22; Case 168/95 Criminal Proceedings against Luciano Arcaro [1996] ECR 1-4705, § 42 тощо).

Суд зазначає, що відповідно до пункту 2 розділу 4 Указу Президента України «Про Концепцію вдосконалення судівництва для утвердження справедливого суду в Україні відповідно до європейських стандартів» від 10.05.2006 року №361/2006 адміністративне судочинство спрямоване на захист прав особи у публічно-правових відносинах від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За своїм статусом у суспільстві учасники таких правовідносин перебувають у нерівних умовах, тому адміністративний суд має вжити всіх передбачених законом заходів, щоб захистити порушені органом влади права особи.

Єдиним критерієм для визначення того, чи дотримувалась держава в особі її органів влади обов'язку у здійсненні позитивних дій, направлених на реалізацію гарантії працевлаштування позивачки, є ефективність її дій у розглянутій ситуації.

Фактично суд констатує порушення відповідачем конституційного права на труд і зв'язку із невиконанням відповідачем рішення суду, яке є обов'язковим для відповідача.

Як зазначено вище, відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Суд вважає необґрунтованими посилання представника відповідача застосування статті 98 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої, зазначена стаття встановлює пріоритет норм бюджету перед нормами, регулюючими відносини з оплати праці в установах і організаціях, що фінансуються з бюджету, та на те, що Управління є розпорядником бюджетних коштів та здійснює платежі в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, оскільки відповідач не був позбавлений права запланувати проведення спірних платежів та не довів, що не отримав запитані кошти при належному відповідному плануванні та запиті.

Отже, суд дійшов висновку про непроведення спірних виплат у звязку із несвоєчасним плануванням витрат Управління.

Відповідно пункту 2 та 3 «Порядку розроблення, затвердження та виконання бюджету Пенсійного фонду України», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 31.08.2009 року №21-2, основними складовими бюджету Пенсійного фонду є дохідна та видаткова частини бюджету. Доходи бюджету Пенсійного фонду класифікуються за такими основними групами: власні надходження; кошти Державного бюджету України; кошти Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття; кошти Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Відповідно до «Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 року №28-2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 року за №41/26486, УПФУ у Васильківському районі є територіальним органом Пенсійного фонду України, підпорядковується Фонду та безпосередньо головному управлінню Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, забезпечує ведення бухгалтерського обліку з виконання бюджету, кошторису видатків на утримання управління.

Судом встановлено, що несвоєчасно сплачені суми не переводились через органи державного Казначейства.

Право на отримання винагороди за працю не залежить від наявності бюджетного фінансування, а має безумовний характер, і відповідач не може посилатись навіть на відсутність коштів для виплат на підтвердження відсутності підстав для застосування наслідків невиконання норм трудового законодавства.

Відсутність фінансування у визначені строки для здійснення виплат із заробітної плати за час відпустки, судом не приймається як належний доказ відсутності вини в діях відповідача, оскільки, правові положення, які передбачають виплату заробітної плати працівникам є чинними, не зупинені та не змінені, відповідач не був позбавлений права своєчасного формулювання запиту на кошти, необхідні для цих виплат.

Застосована правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 11.10.2012 року по справі К/9991/49480/12.

Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Така позиція Європейського суду з прав людини, викладена у рішенні у справі «Кечко проти України».

Таким чином, здійснюючи дії з оформлення щорічних відпусток, позивач мав обґрунтовані сподівання на отримання грошових коштів у вигляді заробітної плати за час щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення у термін за три дні до початку відпустки, гарантовані законодавством про працю, проте, в порушення принципу захисту обґрунтованих сподівань з боку держави, грошові кошти були зараховані на картковий рахунок позивача з порушенням термінів виплати, у тому числі й після початку щорічної відпустки позивача.

Отже, позивач правомірно скористався правом, наданим частиною 3 статті 38 Кодексу законів про працю України, згідно якої працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно статті 44 Кодексу законів про працю України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Управління, не виплативши позивачу суми вихідної допомоги, порушило статтю 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», а саме, право на мирне володіння особою своїм майном, що також є невід'ємним правом на повагу до своєї власності. Кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Конвенція, залишаючи за державною владою велику свободу відносно рішень в сфері економічної та соціальної політики, підтверджує, що таке вручання в гарантовані права не буде повільним.

Мирне володіння означає, що порушення принципу, встановленому у першому реченні, може мати місце і за відсутності прямого або фізичного втручання у право власності. Так, наприклад, порушення може мати форму позбавлення можливості використати власність, ненадання дозволів, або інших форм перешкоджання реалізації права власності, що є наслідком застосування законодавства або заходів органів державної влади (рішення Європейського суду у справі Wiggins v. Unated Kingdom Appl. 7456/76 (1976).

Розглядаючи аналогічну справу ЄСПЛ виходив з аналізу статті 1 Першого протоколу, яка включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, носить загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів.

Визначаючи наявність права у заявників ЄСПЛ зазначає, що стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте, якщо договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату, таке законодавство має вважатись таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (зокрема, рішення у справі Суханов та Ільченко проти України).

Отже, заявник має законні сподівання щодо отримання матеріальних коштів відповідно до частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України, що може вважатись правом власності відповідно до положень статті 1 Протоколу.

З огляду на встановлені порушення законодавства про працю УПФУ у Васильківському районі, позивач має право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку.

Відтак, суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню позовну вимогу про визнання незаконними дій Управління в частині ненарахування та невиплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України та розраховує суму, яка підлягає виплаті.

Відповідно до наданої довідки Управління вих. №2966/03/37 від 25.06.2015 року (т.1 а.с.27) середньомісячна заробітна плата позивача, розрахована згідно постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», складає 2098,57 грн.

Отже, вихідна допомога, яка підлягає виплаті складає 6295,71 грн. = середньомісячна заробітна плата у розмірі 2098,57 грн. х 3 місяці середнього заробітку за статтею 44 Кодексу законів про працю України.

Щодо тверджень представника відповідача про те, що в порушення частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України позивач не звертався з вимогою про розрахунок, суд зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Вказана норма встановлює обов'язок роботодавця повідомити про нараховані суми, належні працівникові при звільненні саме й для того, щоб працівник, який не працював у останній робочий день мав змогу пред'явити вимогу про розрахунок в частині платежів, які він вважає несплаченими.

Такого висновку суд доходить з огляду на безумовний обов'язок власника або уповноваженого ним органу сплатити суми щодо який немає спору.

Як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 15.09.2015 року по справі №21-1765а15, відповідно до приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

Таким чином, доводи відповідача про неподання позивачем вимоги про проведення розрахунку, як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог про виплату працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, є необґрунтовано.

Судом встановлено, що позивач звернувся до УПФУ у Васильківському районі з заявою від 15.06.2015 року, в якій, зокрема, просив надати роз'яснення, на якій підставі позивачу не була виплачена вихідна допомога при звільненні відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України, на що отримав відповідь від 25.06.2015 року за вих. №2962/08/37 про те, що виплата вихідної допомоги не проведена через невизнання відповідачем причин формулювання звільнення.

Таким чином, з листа позивача від 15.06.2015 року вбачається упевненість щодо належного обов'язку УПФУ у Васильківському районі виплатити їй вихідну допомогу.

Доводи відповідача щодо надання окремої вимоги щодо виплати вихідної допомоги безпідставні, оскільки жодним законодавчим актом не визначена форма вимоги, яка має бути пред'явлена до роботодавця для виплати вихідної допомоги, крім того, у листі від 25.06.2015 року за вих. №2962/08/37 не зазначено про необхідність надання окремої вимоги про виплату вихідної допомоги, а відмовлено з підстав невизнання відповідачем причин для виплати вихідної допомоги.

У зв'язку із встановленим правом позивача на отримання вихідної допомоги, невиплачені й по теперішній час суми вихідної допомоги вважаються невиплаченими своєчасно, а тому на відповідача законом покладено обов'язок виплати виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки - з понеділка 08.06.2015 року по день фактичного розрахунку, а оскільки фактичний розрахунок не проведено - суд здійснюватиме розрахунок по день винесення рішення, оскільки захисту підлягають лише порушені права, та суд позбавлений компетенції розглядати на майбутнє правовідносини.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 року №100, в абзаці «є» пункту 1 якого передбачено застосування цього порядку у випадку обчислення виплати вихідної допомоги.

Згідно пункту 2 розділу ІІ зазначеного Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

Отже, для вірного обчислення суми середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку, суд приймає до уваги відомості довідки Управління вих. №2966/03/37 від 25.06.2015 року (т.1 а.с.27), згідно якої середньомісячна заробітна плата позивача, розрахована згідно постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», і складає 2098,57 грн.

При цьому, суд вважає, що для повного відновлення порушених прав позивача вірним розрахунком суми середнього заробітку за затримку виплати вихідної допомоги є розрахунок за період з першого робочого дня після звільнення - 08.06.2015 року по день прийняття рішення судом - 23.06.2016 року, отже й виходить за межі позовних вимог здійснюючи розрахунок за більший, ніж заявлено позивачем період.

Відповідно до частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Оскільки позивачем визначений період розрахунку середньомісячної заробітної плати за затримку виплати вихідної допомоги, що підлягає стягненню, з 08.06.2015 року по 15.04.2016 року, то суд вважає необхідним вийти за межі позовних вимог та розрахувати суму середнього заробітку за затримку виплати вихідної допомоги, що підлягає стягненню, по день прийняття рішення судом.

Оскільки суми за заявлений період середнього заробітку за затримку розрахунку вихідної допомоги підлягають виплаті у період з 08.06.2015 року по день вирішення спору судом, суд здійснює обчислення на підставі листів Міністерства соціальної політики України №10196/0/14-14/13 від 09.09.2014 року та №10846/0/14-15/13 від 20.07.2015 року про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік та 2016 рік відповідно.

У червні 2015 року кількість робочих днів склала 20 протягом всього місяця, кількість робочих днів з 08.06.2015 року - період, з якого починається перебіг строку виплати середнього заробітку за затримку розрахунку вихідної допомоги - складає 16 днів, отже формула розрахунку середнього заробітку у червні 2015 року є наступною: 2098,57 (середньомісячна заробітна плата позивача) / 20 (кількість робочих днів у червні 2015 року) х 16 (кількість робочих днів з 08.06.2015 року включно по 30.06.2015 року включно - останній день червня) = 1678,86 грн. - середній заробіток позивача за неповний місяць червня 2015 року, а саме: за період з 08.06.2015 року по 30.06.2015 року включно.

У червні 2016 року кількість робочих днів склала 19 протягом всього місяця, кількість робочих днів до 23.06.2016 року - день прийняття рішення судом - складає 16 днів, отже формула розрахунку середнього заробітку у червні 2016 року є наступною: 2098,57 (середньомісячна заробітна плата позивача) / 19 (кількість робочих днів у червні 2016 року) х 16 (кількість робочих днів 3 01.04.2016 року включно по 23.06.2016 року включно) = 1767,22 грн. - середній заробіток позивача за неповний місяць червня 2016 року, а саме: за період з 01.06.2016 року по 23.06.2016 року включно.

Сума середнього заробітку за затримку розрахунку вихідної допомоги за повні 11 місяців з липня 2015 року по травень 2016 року включно складає 23084,27 грн. (середньомісячна заробітна плата позивача у розмірі 2098,57 грн. х 11 повних місяців з липня 2015 року по травень 2016 року).

Таким чином, загальна сума середнього заробітку за затримку розрахунку вихідної допомоги у період з 08.06.2015 року по 23.06.2016 року - день прийняття рішення судом складає 26530,35 грн. (1678,86 грн. + 1767,22 грн. + 23084,27 грн.) та підлягає стягненню з Управління на користь позивача.

Отже, суд частково задовольняє позовні вимоги у цій частині, та зазначає, що невідповідність розрахованої суми визначеній у позовній заяві сумі сталась через здійснення розрахунку позивачем на підставі довідки про середню заробітну плату, видану УПФУ у Васильківському районі вих. №2930/03/25 від 24.06.2015 року, обчислення за якою відбувається згідно Порядку «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 року №1266, який визначає механізм обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, у разі настання страхового випадку, а також оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, установи, організації або фізичної особи, яка використовує працю найманих працівників.

З вищевикладеного вбачається, що для розрахунку суми середнього заробітку за затримку виплати вихідної допомоги, належною є довідка Управління вих. №2966/03/37 від 25.06.2015 року згідно якої середньомісячна заробітна плата позивача, розрахована згідно постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Вирішуючи позов в частині відшкодування завданої моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Обґрунтування спричинення моральних страждань та їх розміру має наводити безпосередньо позивач, а судом надається оцінка таким доводам. В судовому засіданні представник позивача зазначив нові доводи, що після такого спору позивачка не може працевлаштуватись.

Розглядаючи вимогу про стягнення сум моральної шкоди, суд дійшов висновку про не є доведеність факту заподіяння моральної шкоди, судом не виявлено причинно-наслідкового зв'язку між протиправними діями відповідача та звернення позивача до лікаря, необхідністю шукати нову роботу, з огляду на звільнення за власним бажанням. Доводи щодо його звернення позивачки до знайомих для отримання додаткових коштів на прожиття не підтверджені матеріалами справи.

З огляду на викладене, суд дійшов про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 11, 158-163, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області про визнання незаконними дій, стягнення вихідної допомоги, моральної шкоди та середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області в частині ненарахування та невиплати ОСОБА_3 вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області на користь ОСОБА_3 відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України вихідну допомогу в розмірі 6295,71 грн. (шість тисяч двісті дев'яносто п'ять грн. 71 коп.).

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за затримку остаточного розрахунку за період з 08.06.2015 року по день прийняття рішення судом - 23.06.2016 року, в розмірі 26530,35 грн. (двадцять шість тисяч п'ятсот тридцять грн. 35 коп.).

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова підлягає негайному виконанню в частині стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць (2098,57 грн.).

Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 24 червня 2016 року.

Суддя І.О. Верба