Справа № 445/512/15-а
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2016-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2016 року Справа № 876/9781/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Коваля Р.Й., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Золочівського районного суду Львівської області від 10 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Золочівської міської ради Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору- ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання протиправним і скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

18 березня 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати у повному обсязі рішення виконавчого комітету Золочівської міської ради від 14.03.2014 року №84 «Про надання дозволу на перепланування житлового будинку по АДРЕСА_1».

Золочівський районний суд Львівської області постановою від 10 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовив повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішенням апеляційного суду Львівської області від 20.12.2012року по справі №22ц-34/12 було припинено право спільної власності на коридор будинку АДРЕСА_1. Виділено ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3 частину горища над квартирою №2, що становить 57,58м2 зі збереженням існуючого виходу на горище.

Однак, своїм рішенням від 14.03.2014 р. №84 виконавчий комітет Золочівської міської ради порушив права позивача, як і інших осіб, що є власниками квартири АДРЕСА_2. Рішення відповідача не відповідає ч.2 ст.19 Конституції України та ст.4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», та як наслідок порушує права позивача, встановлені частиною першою статей 316, 317 Цивільного кодексу України за якими, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

З огляду на викладене, відповідач просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що виконком Золочівської міської ради Львівської області на підставі заяви ОСОБА_5, проекту перепланування виготовленого ОП «ЛОПВАПБ», рішення апеляційного суду Львівської області від 20.12.2012 року, діючи відповідно до Порядку надання дозволу на перепланування та переобладнання приміщень жилих будинків і гуртожитків, ст. 31. Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», прийняв рішення №84 від 14.03.2014 року про надання дозволу ОСОБА_5 на перепланування житлового будинку на АДРЕСА_2, відповідно до проекту перепланування.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, є співвласниками квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_5 є власником квартири №1 за цією ж адресою, що підтверджено витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно видане Золочівським МБТІ.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що виконкомом Золочівської міської ради не було допущено будь-яких порушень прав ОСОБА_1 при винесенні оскаржуваного рішення № 84 від 14.03.2014 року.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права та є вірними.

Так, апеляційним судом Львівської області прийнято рішення від 20.12.2012 року у справі № 22ц-34/12, яким виділено ОСОБА_5, власнику квартири АДРЕСА_2 частину коридору спільного користування площею 4,85 м. кв.; ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, - власникам квартири № 2 - частину коридору спільного користування площею 4,85 м.кв., з влаштуванням входів в квартиру з встановленням окремої розмежувальної перегородки посередині приміщення коридору та з влаштуванням східців.

Приміщення підвалу виділено відповідно до варіанту 2 висновку судової будівельної технічної експертизи №3261 від 13.02.2007 року, а саме:

Власнику кв. №1 ОСОБА_5 виділено приміщення під літ. «ІІI» площею 10,7 м.кв. літ «VI» площею 17,5 м.кв.

Власнику кв. №2 ОСОБА_1 виділено приміщення підвалу під літ. «І» площею 8,6 м.кв. літ «ІІ» площею 10,4 м.кв.; літ «IV» площею 8,0 м.кв.; літ «VII» площею 17,9 м.кв.; літ «VIII» площею 8,0 м.кв.

Виділено ОСОБА_5 частину горища над квартирою №1, площею 36,83 м.кв. з влаштуванням окремого внутрішньобудинкового входу на горище, шляхом влаштування отвору в залізобетонній плиті над входом в підвал відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 3822 від 14.02.2012 року.

Виділено ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 частину горища над квартирою №2, що становить 57,58 м.кв. зі збереженням існуючого виходу на горище.

Зазначено, що здійснення перепланування та переобладнання житлового будинку можливе лише після виготовлення проектної документації.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області ухвалою від 10.04.2014 року задоволено заяву ОСОБА_7 про роз'яснення рішення апеляційного суду Львівської області від 20.12.2012 року, та роз'яснено, що коридор спільного користування між власниками квартири №1 та №2 по АДРЕСА_2 підлягає поділу шляхом влаштування розмежувальної перегородки посередині приміщення коридору. В задоволенні заяви про роз'яснення рішення суду в частині облаштування входів на горище та здійснення перепланування та переобладнання житлового будинку відмовлено.

З зазначеного вбачається , що відбувся реальний поділ будинку.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Згідно з ч.3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №280/97-ВР) органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території (ч.1 ст.73 Закону №280/97-ВР).

Згідно з ст.10 ЖК громадяни зобов'язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію.

За змістом статей 100, 152 цього ж Кодексу (в редакції, чинній на час розгляду даного спору) виконання власниками з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду/будинках державного і громадського фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується.

Частиною 2 ст.319 ЦК передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно ч. 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Колегія суддів визнає правильним висновок суду першої інстанції про те, що приймаючи оскаржуване рішення про надання ОСОБА_5 дозволу на перепланування житлового будинку, виконавчий комітет діяв у межах своїх повноважень та не порушив будь-яких прав апелянта зважаючи на те, що рішенням апеляційного суду Львівської області від 20.12.2012 року будинок по АДРЕСА_1 реально поділено між власниками квартири № 1 ОСОБА_5 та № 2 ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та чітко визначені їхні частки.

Враховуючи те, що приміщення, де передбачено здійснення переобладнання та перепланування, відповідно до рішення суду є приватною власністю ОСОБА_5 та не перебуває у спільному користуванні із власниками квартири №2, тому їхня згода для прийняття такого щодо перепланування не вимагається.

Таким чином, ОСОБА_5 має право розпоряджатись своєю власністю на свій розсуд, не порушуючи при цьому права та інтереси інших осіб.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Таке ж правило має застосовуватись і до правових актів індивідуальної дії.

Право на захист - самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Такі правові позиції висловив Верховний Суд України в постанові від 03 лютого 2015 року у справі за позовом до Президента України, третя особа - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, про визнання незаконним Указу Президента України, зобов'язання вчинити дії.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскаржене рішення міської ради права, свободи або інтереси позивача жодним чином не порушило, оскільки прийняте на виконання рішення апеляційного суду та у відповідності до проекту перепланування.

Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність постанови суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Статтею 159 КАС України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. 41, ст.195, 196, п.1 ч.1 ст.198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Золочівського районного суду Львівської області від 10 вересня 2015 року у справі № 445/512/15-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а в разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.В. Святецький

Судді Р.Й. Коваль

Н.М. Судова-Хомюк

Ухвала в повному обсязі складена 29 червня 2016 року.