Справа № 826/13547/14
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2016-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 червня 2016 року письмове провадження № 826/13547/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Арсірія Р.О., вирішив адміністративну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»

до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві,

треті особи: Нікопольське комунальне підприємство «Нікопольтеплоенерго», Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», Дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

про визнання протиправною та скасування вимоги

скасування постанови, визнання протиправними дій,

У вересні 2014 року Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, треті особи - Нікопольське комунальне підприємство (далі - Нікопольське КП) «Нікопольтеплоенерго», Національна акціонерна компанія (далі - НАК) «Нафтогаз України», Дочірня компанія «Газ України» НАК «Нафтогаз України», в якому просило визнати протиправною та скасувати вимогу Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області № 2314/10012 від 30 травня 2014 року, що пред'явлена 10 червня 2014 року начальнику Нікопольського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» Бабкіній В.М.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскаржувана вимога винесена відповідачем з порушенням вимог законодавства, оскільки рахунок № 3216 був відкритий Нікопольським КП «Нікопольтеплоенерго» лише 27 січня 2014 року, а тому на нього не поширюється обов'язок зупинення видаткових операцій.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2015 року, позовні вимоги задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області №2314/10012 від 30 травня 2014 року, що пред'явлена 10 червня 2014 року начальнику Нікопольського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» Бабкіній В.М.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27 жовтня 2015 року касаційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вищий адміністративний суд України вказав, що суди попередніх інстанцій не встановили чи було зареєстровано у порядку, передбаченому Законом №1255, публічне обтяження рахунків Нікопольського КП «Нікопольтеплоенерго» і в межах якої конкретно суми коштів, як і не з'ясували чи був обізнаний позивач про наявність такого обтяження, та в залежності від цього які дії мав вчинити, а від яких - утриматись.

Також вказано, що суди не дослідили яка сума коштів перебувала на рахунку Нікопольського КП «Нікопольтеплоенерго» №3216, відкритому в ПАТ «Укрсоцбанк», та чи перераховувались кошти із зазначеного рахунку у період з 03 лютого 2014 року по 11 березня 2014 року на рахунки інших юридичних чи фізичних осіб, за яких підстав відповідачем визначено початковою датою саме 03 лютого 2014 року, а також чи зверталось відповідачем стягнення на рахунки Нікопольського КП «Нікопольтеплоенерго», відкриті в інших банках, й в межах якої суми.

Також вказано, що суди попередніх інстанцій не з'ясували питання наявності у державного виконавця повноважень щодо зобов'язання посадової особи позивача здійснювати за рахунок коштів ПАТ «Укрсоцбанк» перерахунок сум помилкових переказів з рахунку Нікопольського КП «Нікопольтеплоенерго» №3216 за період з 03 лютого 2014 року по 11 березня 2014 року в розумінні Законів №606 та №2346 й Інструкції, а також не встановили чи здійснювались позивачем у вказаний період такі помилкові перекази з огляду на вимоги статті 1 Закону №2346 та наявність чи відсутність вини позивача у вчиненні таких дій.

Ухвалою суду від 10 листопада 2015 року прийнято справу до провадження та призначено судове засідання.

Під час нового розгляду справи представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечував з підстав викладених у письмових запереченнях. Зокрема, повідомив, що Згідно з даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна, ще 22.10.11. під номером № 11636371 було зареєстровано публічне обтяження державної виконавчої служби щодо всього майна Нікопольського комунального підприємства «Нікооольтеплоенерго». Внесення таких відомостей про обтяження відповідає ч. З ст. 7 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", яка передбачає, що опис предмета обтяження за родовими ознаками може, зокрема, вказувати на усі існуючі та майбутні активи рухомого майна певної особи. І хоча вказане публічне обтяження було зареєстровано відділом державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції, права за обтяженням цього ВДВС здійснює відділ, що відповідно відображено у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Вважає, що чинність публічного обтяження, зареєстрованого щодо всього майна боржника розповсюджується також і на його грошові кошти, що виключає необхідність реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна постанови про арешт коштів боржника. На думку позивача, реєстрація публічного обтяження певного виду майна, за умови, що раніше воно було повністю обтяжено, по суті призведе до подвійної реєстрації обтяження, яка не передбачена законодавством, та не впливає на виникнення відповідних прав та обов'язків.

У судове засідання 19.01.2016 року представники третіх осіб не з?явилися, письмових пояснень по суті позову не надали.

Суд відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив розглядати справу у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив:

На виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області перебуває зведене виконавче провадження ЗВП №38147620, до складу якого входять виконавчі провадження з виконання шести наказів Господарського суду Дніпропетровської області про стягнення з Нікопольського КП «Нікопольтеплоенерго» на користь Дочірньої компанії «Газ України» НАК «Нафтогаз України» сум боргових зобов'язань, пені, інфляційних нарахувань, суми штрафів та сум судового збору.

14.02.2013 р. Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області була винесена постанова про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на кошти НКП "Нікопольтеплоенерго", що обліковуються на рахунках №№ 8752, 8001, відкритих у ПАТ «Укрсоцбанк» у межах суми стягнення за наказом № 8/5005/168/2012, виданим 27.02.2012 Господарським судом Дніпропетровської області в розмірі 4 158 282,58 грн.

Вказана постанова про арешт коштів боржника направлена позивачу із супровідним листом №123/4/33626 від 14 лютого 2013 року та отримана останнім 20 лютого 2013 року.

Одночасно позивачу роз'яснено положення статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» щодо поширення арешту на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

ПАТ «Укрсоцбанк» листом від 04 березня 2013 року повідомило Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, що вищевказана постанова про накладення арешту залишається без виконання та повертається відповідачу у зв'язку із тим, що Нікопольське КП «Нікопольтеплоенерго» в системі не обслуговується, рахунків не відкривало.

В подальшому, Нікопольське КП «Нікопольтеплоенерего» 27 січня 2014 року відкрило у ПАТ «Укрсоцбанк» поточний рахунок №3216.

03 березня 2014 року відповідачем винесено постанову про арешт коштів, відповідно до якої постановлено накласти арешт на кошти, що містяться на рахунках в ПАТ «Укрсоцбанк» та належать боржнику - Нікопольському КП «Нікопольтеплоенерго». Вказана постанова отримана ПАТ «Укрсоцбанк» 11 березня 2014 року.

Листом від 13 березня 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» повідомило Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, що банком накладено арешт на поточний рахунок боржника №3216.

Операції по поточному рахунку боржника №3216 банком були зупинені 11.03.2014 року на підставі постанови від 03.03.2014 року.

Як зазначає відповідач, в період з 03.02.2014 року по 11.03.2014 року по поточному рахунку №3216 боржника проводилися грошові операції. А саме, за вищевказаний період ПАТ «Укрсоцбанк» з рахунку №3216 було перераховано на рахунки інших юридичних чи фізичних осіб суми загальним розміром 6 947 920,52 грн.

30 травня 2014 року Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області винесено вимогу №2814/10012 в порядку статей 5, 11 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», якою позивача зобов'язано негайно з моменту отримання даної вимоги усунути порушення законодавства про виконавче провадження, допущені ПАТ «Укрсоцбанк», шляхом перерахування відділу за рахунок власних коштів ПАТ «Укрсоцбанк» сум помилкових переказів з рахунку Нікопольського КП «Нікопольтеплоенерего» №3216 за період з 03 лютого 2014 року по 11 березня 2014 року.

Тобто вимога відповідача полягає у зобов'язанні ПАТ «Укрсоцбанк» переказати на депозитний рахунок відповідача за рахунок власних коштів суми помилкових переказів з рахунку №3216 за період з 03.02.2014 року по 11.03.2014 року.

Одночасно, в даній вимозі зазначено про необхідність керівнику Нікопольського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» особисто з'явитися 04 червня 2014 року до відділу з метою надання доказів виконання даної вимоги, пояснень, відповідей на питання, у тому числі, стосовно причин руху коштів Нікопольського КП «Нікопольтеплоенерго» на рахунку №3216 у ПАТ «Укрсоцбанк», необхідних для вирішення питання про притягнення винних осіб до відповідальності за порушення законодавства про виконавче провадження.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст. 86 КАС України).

Стаття 124 Конституції України встановлює, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Частина друга статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV (надалі - Закон N 606-XIV) спеціальний закон, який регулює виконання рішень судів, інших органів (посадових осіб).

У відповідності до статті 1 Закону № 606-XIV виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Нормами ч. 1 і 3 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. При цьому рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 5 Закону визначено, що вимоги державного виконавця, щодо виконання рішень, обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Державному виконавцю повинні бути безоплатно надані у встановлений ним строк інформація, документи або їх копії, необхідні для здійснення його повноважень.

Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

На виконання Закону №606 наказом Міністерства юстиції від 02 квітня 2012 року №512/5 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень (далі - Інструкція), відповідно до пункту 1.8 якої вимога державного виконавця є письмовим документом, який складається у випадках, передбачених Законом, та є обов'язковою для виконання органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами щодо надання державному виконавцю документів або їх копій, необхідних для здійснення його повноважень, вчинення інших дій, необхідних для виконання рішення. У вимозі зазначаються: а) найменування органу ДВС; б) дата відкриття та номер виконавчого провадження; в) реквізити виконавчого документа, на підставі якого відкрито виконавче провадження (його резолютивна частина у разі потреби); г) прізвище, ім'я та по батькові державного виконавця; ґ) перелік дій, які необхідно вчинити; д) строк виконання вимоги; е) наслідки невиконання вимоги. Вимога підписується державним виконавцем та надсилається поштою чи іншими засобами зв'язку або вручається державним виконавцем особі, яка зобов'язана вчинити дії.

Пунктом 13.1 Інструкції передбачено порядок притягнення до відповідальності осіб в разі вчинення правопорушення під час виконавчого провадження та вказано, що притягнення таких осіб до відповідальності здійснюється відповідно до статей 89 та 90 Закону №606.

За змістом статті 90 Закону №606 за порушення вимог цього Закону, невиконання законних вимог державного виконавця фізичними, юридичними чи посадовими особами, несвоєчасне подання або неподання звітів про відрахування із заробітної плати та інших доходів боржника, неподання або подання неправдивих відомостей про доходи і майновий стан боржника, а також неповідомлення боржником про зміну місця проживання чи місцезнаходження або місця роботи (отримання доходів), а також за неявку без поважних причин за викликом державного виконавця винні особи несуть відповідальність у встановленому законом порядку. За наявності ознак кримінального правопорушення в діях особи, яка умисно перешкоджає виконанню рішення чи іншим чином порушує вимоги закону про виконавче провадження, державний виконавець складає акт про порушення і звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення особи до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Згідно статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" від 05.04.2001, № 2346-III, помилковий переказ - це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

У разі помилкового переказу суми переказу на рахунок неналежного отримувача, що стався з вини банку, цей банк-порушник зобов'язаний негайно після виявлення помилки переказати за рахунок власних коштів суму переказу отримувачу. У противному разі отримувач має право у встановленому законом порядку вимагати від банку-порушника ініціювання переказу йому суми переказу за рахунок власних коштів, сплати пені в розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення починаючи від дати завершення помилкового переказу, яка не може перевищувати 10 відсотків суми переказу (пункту 32.3.1 статті 32 Закону №2346).

Водночас, як встановлено статтею 5 Закону №2346 суб'єктами правових відносин, що виникають при здійсненні переказу коштів, є учасники, користувачі (платники, отримувачі) платіжних систем. Відносини між суб'єктами переказу регулюються на підставі договорів, укладених між ними з урахуванням вимог законодавства України.

Згідно з пунктами 32.1 та 32.2 статті 32 вказаного Закону банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов'язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів; отримувач має право на відшкодування банком, що обслуговує платника, шкоди, заподіяної йому внаслідок порушення цим банком строків виконання документа на переказ.

Відповідно до п. 32.3.1. п. 32.3 ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у разі помилкового переказу суми переказу на рахунок неналежного отримувача, що стався з вини банку, цей банк-порушник зобов'язаний негайно після виявлення помилки переказати за рахунок власних коштів суму переказу отримувачу. У противному разі отримувач має право у встановленому законом порядку вимагати від банку-порушника ініціювання переказу йому суми переказу за рахунок власних коштів, сплати пені в розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення починаючи від дати завершення помилкового переказу, яка не може перевищувати 10 відсотків суми переказу.

В силу п. 2.37 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою НБУ від 21.01.2004 року N 22 спори між банком, з вини якого здійснено помилковий переказ коштів, та неналежним отримувачем цих коштів вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до п. 2.39 постанови працівники банку, з вини яких здійснено помилковий переказ коштів, несуть відповідальність згідно із законодавством України.

Таким чином, вищевказані положення Закону передбачають порядок повернення помилково списаних коштів між користувачами платіжних систем - учасниками договірних правідносин за кредитними договорами, договорами про надання банківських послуг, тощо.

Оскільки відповідач не є суб'єктом переказу грошових коштів у розумінні Закону України, "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" від 05.04.2001№ 2346-III, до спірних правовідносин, які виникли між сторонами, не застосовуються положення статті 32 Закону. Таким чином у відповідачем відсутнє порушення п. 32.3.1. п. 32.3 ст. 32 Закону № 2346-III.

З огляду на вказане безпідставними та необґрунтованими є доводи відповідача, про наявність зобов'язання ПАТ «Укрсоцбанк» на перерахування коштів з підстав, передбачених пп. 32.3.1. п. 32.3 ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" на депозитний рахунок Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області за рахунок власних коштів, як безпосередньо на підставі закону так і на підставі оскаржуваної вимоги.

Крім того, в оскаржуваній вимозі відповідачем зобов'язано ПАТ «Укрсоцбанк» негайно усунути порушення законодавства про виконавче провадження, шляхом перерахування відділу за рахунок власних коштів ПАТ «Укрсоцбанк» сум помилкових переказів з рахунку Нікопольського КП «Нікопольтеплоенерего» №3216 за період з 03 лютого 2014 року по 11 березня 2014 року. Однак, не обґрунтовано підстав повернення банком більшої суми, ніж тієї на яку накладено арешт, а розрахунок вимоги суду не надано.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що оскаржувана вимога № 2814/10012 від 30.05.2014 року винесена з перевищенням повноважень органів ДВС, є незаконною, а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку відповідач, як суб'єкт владних повноважень не виконав покладений на нього законом обов'язок і не довів правомірність винесення оскаржуваної вимоги.

Враховуючи викладене, оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України суд,

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області №2814/10012 від 30.05.2014р., що пред'явлена 10.06.2014р. начальнику Нікопольського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» Бабкіній Вікторії Миколаївні.

Присудити з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань на користь публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» () понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 146,16 грн.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій