Справа № 809/423/16
Суддя: Григорук О.Б.
Дата ухвалення: 2016-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2016 р. Справа № 809/423/16

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Григорука О.Б.,

при секретарі Пиріг Х.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача - Семенюка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Відділу Держгеокадастру у Верховинському районі Івано-Франківської області про стягнення середнього заробітку в сумі 66113,16 грн., компенсації втрати частини заробітної плати в сумі 1447,30 грн., втрачених коштів як допомоги по безробіттю в сумі 10375,99 грн. та 20000 грн. моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Відділу Держгеокадастру у Верховинському районі Івано-Франківської області про стягнення: середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 66113,16 грн., компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів виплати заробітної плати в сумі 1447,30 грн., втрачених коштів як допомоги по безробіттю в сумі 10375,99 грн. та моральної шкоди в сумі 20000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що незважаючи на результати роботи, 28.10.2015 ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади заступника начальника відділу Держгеокадастру у Верховинському районі Івано-Франківської області на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України. Нарахована заробітна плата та інші кошти були виплачені позивачу 30.12.2015, тому необхідно стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки з березня 2016 по день фактичного розрахунку в сумі 66113,16 грн. У зв'язку з зазначеним затриманням проведення повного розрахунку після звільнення відповідач повинен повернути ОСОБА_3 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів виплати заробітної плати в сумі 1447,30 грн. Також, позивач стверджує, що з причини затримання відповідачем проведення повного розрахунку після звільнення, кошти в сумі 10375,99 грн., які враховуються при виплаті одноразової грошової допомоги по безробіттю, ОСОБА_3 було втрачено.

Крім цього, моральну шкоду позивач вбачає у спричиненому незаконним звільненням, в зв'язку з втратою єдиного доходу, скрутному матеріальному становищі його сім'ї. Посилається на раптовість звільнення, як на причину неможливості знайти іншу альтернативну роботу у короткий строк. Повідомляє про перенесення великих душевних хвилювань, втрату спокою через втрату роботи та невиплати у встановлені строки належних коштів. Водночас, зазначає про те, що завдання позивачу моральної шкоди свідчить психологічне дослідження від 16.02.2016 з виявлення моральної шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій колишнього роботодавця. Суму моральної шкоди обґрунтовує бездіяльністю відповідача, її наслідками та витратами на лікування.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, з підстав, викладених у письмовому запереченні (а.с.62-66). В обґрунтування своєї правової позиції зазначив, що звільнення позивача відбулося за згодою сторін. Позивач, будучи керівником ввіреної йому установи у відповідності до вимог діючого законодавства повинен був самостійного провести повний розрахунок у відповідності до вимог Кодексу законів про працю України. Щодо завдання моральної шкоди вважає, що зазначені позивачем обставини не відповідають дійсності, та не мають причинного зв'язку із дією та наслідками. У задоволені позову просив відмовити.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши докази, судом встановлено наступне.

Згідно записів трудової книжки НОМЕР_1: на підставі наказу №1586-кт від 15.08.2013 - 16.08.2013 ОСОБА_3 було призначено на посаду начальника відділу Держземагенства у Тлумацькому районі Івано-Франківської області. На підставі наказу №994-кт/а від 07.09.2015, його було звільнено займаної посади в порядку переведення для подальшої роботи у відділі Держгеокадастру у Верховинському районі Івано-Франківської області. Згідно наказу №991-то від 08.09.2015, у порядку переведення позивача призначено на посаду заступника начальника Відділу Держгеокадастру у Верховинському районі Івано-Франківської області (а.с.13-16).

Наказом відповідача №01-К від 08.09.2015 «Про призначення ОСОБА_3.» оголошено накази: Держгеокадастру №991-то від 08.09.2015 та Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області №67-к від 08.09.2015 «Про призначення ОСОБА_3 на посаду заступника начальника відділу Держгеокадастру у Верховинському районі Івано-Франківської області» (а.с.17,18).

28.10.2015 наказом відповідача №03-К, оголошено накази №1409-то та №94-К від 28.10.2015, згідно яких, ОСОБА_3 був звільнений із займаної посади за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, на підставі його заяви та листа Головного управління Держгеокадастру у Верховинському районі Івано-Франківської області №21-9-0.11-8065/0/2-15 від 19.10.2015 (а.с.19,20).

Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (стаття 3 Кодексу законів про працю України).

Згідно пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Приписами статті 117 Кодексу законів про працю України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Зокрема, статті 116 - 117 Кодексу законів про працю України визначають відповідальність роботодавця при затримці розрахунку при звільненні. При цьому, із контексту даних правових норм слідує, що необхідними складовими частинами настання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні є: наявність належних звільненому працівникові сум при звільненні та вина роботодавця за невиплату працівникові цих сум.

Відповідно до частини 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Отже, правова норма статті 117 Кодексу законів про працю України пов'язує вину власника чи уповноваженого ним органу безпосередньо з належними звільненому працівникові сумами.

Таким чином, для встановлення відповідальності роботодавця за статтями 116-117 Кодексу законів про працю України, необхідно встановити чи була наявна вина роботодавця щодо невиплати цих сум.

Судом встановлено, що згідно Положення про Відділ Держгеокадастру у Верховинському районі Івано-Франківської області, відділ у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру. Відділ є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в установах Казначейства України, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням. Відділ очолює начальник, який призначається на посаду Головою Держгеокадастру за пропозицією начальника Головного управління Держгеокадастру в області та за погодженням з Віце-прем'єр-міністром України - Міністром регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та звільняється з посади Головою Держгеокадастру. Начальник Відділу здійснює керівництво Відділом, несе персональну відповідальність за організацію та результати його діяльності.

Також, судом встановлено, що наказом відділу від 08.09.2015 №02-К оголошено накази від 08.09.2015: Держгеокадастру №992-то, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області №68-к «Про покладання виконання обов'язків начальника відділу Держгеокадастру у Верховинському районі Івано-Франківської області на ОСОБА_3, заступника начальника цього ж відділу до призначення в установленому законодавством порядку начальника цього відділу» з 08.09.2015.

28.10.2015 наказом відповідача №03-К, який підписаний в.о. начальника відділу Держгеокадастру у Верховинському районі Івано-Франківської області - ОСОБА_3, оголошено накази: №1409-то та №94-К від 28.10.2015, згідно яких, ОСОБА_3 був звільнений із займаної посади за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, на підставі його заяви (а.с.19,20).

Враховуючи, що на момент звільнення ОСОБА_3 являвся керівником відповідача, він же ніс персональну відповідальність за організацію та результати діяльності відділу Держгеокадастру у Верховинському районі Івано-Франківської області, зокрема щодо виплати всіх сум, що належали йому при звільненні, судом встановлено, що невиплата усіх належних сум при звільненні сталася з вини саме позивача, що виключає наявність вини відповідача. При цьому, встановивши відсутність вини відповідача, вимоги позивача щодо стягнення: середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 66113,16 грн., компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів виплати заробітної плати в сумі 1447,30 грн. та втрачених коштів як допомоги по безробіттю в сумі 10375,99 грн. є необґрунтованими.

Згідно з статтею 237 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Так, як звільнення ОСОБА_3 було здійснено на підставі його заяви та у спосіб, передбачений чинним законодавством, а порушення відповідачем законних прав позивача не доведено, то надані докази не спростовують відсутності моральних страждань, які завдані саме відповідачем.

Таким чином, у зв'язку з вищенаведеним, оскільки вина відповідача у даній справі не обґрунтовується фактичними обставинами справи, моральна шкода відповідачем не завдавалася, то у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

На підставі статті 124 Конституції України, керуючись статтями 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Григорук О.Б.

Постанова складена в повному обсязі 27.06.2016.