Справа № 1570/2475/12
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2015-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2015 року м. Київ К/800/21833/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Лосєва А.М.,

Бившевої Л.І.,

Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні

касаційну скаргуДержавної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області
на постановуОдеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2012 року
та ухвалуОдеського апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2014 року
у справі1570/2475/2012
за позовомПриватного підприємства «Лан Тек»
доДержавної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2012 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2014 року, адміністративний позов Приватного підприємства «Лан Тек» задоволено; визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси від 03 квітня 2012 року № та №.

Приймаючи рішення, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку щодо реальності господарських операцій, здійснених позивачем з його контрагентами.

Вважаючи, що рішення судів попередніх інстанцій прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2012 року і ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2014 року та прийняте нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову.

Позивач не надав письмових заперечень на касаційну скаргу, що не перешкоджає касаційному розгляду.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 жовтня 2009 року по 31 грудня 2011 року.

Перевіркою встановлено прушення позивачем вимог п.5.1, п.п.5.2.1 п.5.2, п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28 грудня 1994 року №334/94-ВР (надалі - Закон України «Про оподаткування прибутку підприємств»), в результаті чого позивачем занижено податок на прибуток на 847181,00 грн.; п.п.7.2.1 п.7.2, п.п.7.4.1, п.п.7.4.4, п.п.7.4.5 п.7.4, п.п.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03 квітня 1997 року №168/97-ВР (надалі - Закон України «Про податок на додану вартість»), п.198.1, п.198.2, п.198.3, 198.6 ст.198, п.201.1 ст.200 Податкового Кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість на 674085,00 грн.

У зв'язку з виявленими порушеннями, на підставі акта перевірки від 21 березня 2012 року №342/22- відповідачем винесено податкові повідомлення - рішення від 03 квітня 2012 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 833755,00 грн., в тому числі за основним платежем - на 674085,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - на 159670,00 грн.; №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на 1058976,00 грн., в тому числі за основним платежем - на 847181,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - на 211795,00 грн.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем та ПП «Амітек», ПП «Дана Даблъю», ПП «Юніком Плюс», ПП «Орвіл Трейдінг» укладено договори на придбання комп'ютерної та іншої офісної техніки, комплектуючих до неї, витратних матеріалів, виконання робіт з монтажу комп'ютерної та телефонної мережі, АТС, заправки картриджів, а також на надання послуг по залученню клієнтів - споживачі послуг мобільної мережі. Також, між позивачем та ПП «Квантор Плюс», Представництвом «Х'юлет Пакард Інтернешнл Трейд Б.В.» укладено договори на надання консультаційних послуг.

На підтвердження виконання умов зазначених правочинів, позивачем надано: податкові накладні, акти виконаних робіт, видаткові накладні, товарно-транспорті накладні, докази оплати.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин до набрання 01 січня 2011 року чинності Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 зазначеного Закону встановлено, що до складу податкового кредиту підлягають включенню суми сплаченого (нарахованого) податку, що підтверджується податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту). Не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними.

Пунктом 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» у редакції, що діяла до 01 квітня 2011 року, визначає, що валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 зазначеного закону, до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті. Не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України, що набув чинності з 01 січня 2011 року, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пункт 198.6 статті 198 Податкового кодексу України передбачає, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Такий висновок відповідає позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 21 січня 2011 року у справі №21-37а10. Зокрема, Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України було зазначено, що податкова накладна, яка видається платником податку, що поставляє послуги, на вимогу їх отримувача, є підставою для нарахування податкового кредиту останнього лише за умови здійснення самої господарської операції.

Як на підставу для висновків про відсутність реального виконання господарських зобов'язань за укладеними позивачем з контрагентами правочинів, податковий орган в касаційній скарзі посилається на акти про неможливість проведення зустрічних звірок контрагентів позивача.

Проте, зазначене не може бути належним та допустимим доказом відсутності реального виконання укладених позивачем правочинів, оскільки позивач не має нести відповідальність за порушення іншими суб'єктами господарювання вимог податкового законодавства. При цьому, зазначені акти лише фіксують факт неможливості проведення зустрічної звірки та не можуть давати оцінку реальності укладених правочинів.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України також не може погодитись із посиланнями відповідача на нікчемність укладених позивачем договорів, оскільки висновки про наявність мети укладення правочину, що порушує публічний порядок, може зробити лише суд в межах кримінального провадження, що має наслідком винесення вироку щодо конкретних суб'єктів та набуття чинності таким вироком. Укладені між позивачем і контрагентами правочини не віднесено законом до нікчемних та відсутні судові рішення про визнання їх нікчемними, відтак, наведене свідчить про передчасність висновків органу владних повноважень про наявність в діях позивача ознак порушення публічного порядку, удаваності з метою приховування сплати податків третіх осіб, отримання податкової вигоди, порушення конституційних прав, невідповідність інтересам держави та суспільства.

При цьому, фактичне виконання господарських зобов'язань підтверджується належним чином оформленими первинними документами, укладені договори відповідають економічному змісту та діловій меті, отримані блага використані позивачем у власній господарській діяльності, а здійснені господарські операції спричинили зміни в структурі його активів.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність факту порушення позивачем податкового законодавства та про неправомірність оскаржуваних податкових повідомлень - рішень.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень судами першої та апеляційної інстанцій було порушено норми матеріального ат процесуального права.

Відповідно до частини 3 статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення судів без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Керуючись ст. ст. 210, 214, 215, 220, 220-1, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2014 року у справі №814/758/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статями 236 - 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: А.М. Лосєв

Судді: Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна