Справа № 802/334/16-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2016-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

21 червня 2016 р. Справа № 802/334/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Слободонюка М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Крисько І.В.

представників позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Приватного сільськогосподарського підприємства "Агросервіс"

до: Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області

про: визнання протиправним та скасування розпорядження

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства "Агросервіс" до Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області про визнання протиправним та скасування розпорядження №466 від 21.10.2015 року "Про припинення дії договору оренди".

У судове засідання 21.06.2016 року представник відповідача не прибув, хоча про час, дату та місце судового засідання був повідомлений вчасно та належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

З урахуванням викладеного, керуючись положеннями частини 4 статті 128 КАС України, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи у відсутність представника відповідача.

Так, в ході дослідження обставин справи судом з власної ініціативи поставлено на розгляд питання про належність розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства.

Представники позивача в ході обговорення даного питання пояснили, що предметом оскарження у справі є розпорядження Тиврівської районної державної адміністрації, яка в даному випадку виступає як суб'єкт владних повноважень, а тому й спір щодо правомірності винесеного нею рішення слід розглядати з правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд, заслухавши пояснення представників позивача, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що відповідно до розпорядження голови Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області від 24 квітня 2007 року №195 "Про надання в оренду земельних ділянок", ПСП "Агросервіс" було надано невитребувані земельні частки на території Довгополівської сільської ради, за межами населеного пункту с. Довгополівка Тиврівського району Вінницької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 13,9 га терміном на 10 років.

03.09.2007 року між Тиврівською райдержадміністрацією (орендодавець) та ПСП "Агросервіс" (орендар) було укладено договір оренди невитребуваних земельних часток (паїв) на території Довгополівської сільської ради, за межами населеного пункту с. Довгополівка Тиврівського району Вінницької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, який зареєстрований 20 вересня 2007 року Тиврівським відділом Вінницької регіональної філії "Центр ДЗК" за № 54 (а.с. 6 - 8).

Відповідно до п. 34 цього Договору, однією з підстав припинення дії договору оренди землі є нотаріальне оформлення спадщини (а.с. 7).

Як зазначає відповідач, у 2013 році спадкоємцями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було оформлено спадщину на вищезазначені земельні ділянки та в подальшому ініційовані відповідні звернення до райдержадміністрації щодо припинення дії договору оренди з ПСП "Агросервіс".

На підставі вищезазначеного, 21.10.2015 року головою Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області було прийнято розпорядження №446 "Про припинення дії договору оренди землі" (а.с. 19), яким припинено дію договору оренди невитребуваних земельних часток на території Довгополівської сільської ради, за межами населеного пункту с. Довгополівка, у зв'язку з нотаріальним оформленням права власності не земельні ділянки спадкоємцям.

Не погоджуючись із винесеним розпорядженням від 21.10.2015 року, ПСП "Агросервіс" звернулось до господарського суду Вінницької області із позовом до Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області у якому просило визнати незаконним та скасувати вищезазначене розпорядження.

За результатами розгляду відповідного спору господарським судом Вінницької області 02.03.2016 року у справі № 902/1629/15 винесено рішення про відмову у задоволенні позову ПСП "Агросервіс".

Як зазначили у судовому засіданні представники позивача та згідно загальнодоступних відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, вказане рішення господарського суду від 02.03.2016 року на даний момент не набуло законної сили, позаяк оскаржене ПСП "Агросервіс" до суду апеляційної інстанції.

В даному ж випадку із змісту заявлених вимог слідує, що предметом оскарження в даній адміністративній справі є теж саме розпорядження Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області від 21 жовтня 2015 року №446, яке було предметом судового розгляду в іншому суді в порядку господарського судочинства.

Незважаючи на те, що оскаржуване розпорядження хоч і винесене відповідачем як органом державної влади, проте підстави його протиправності, на переконання позивача, фактично повязані із безпідставним позбавленням його права користування земельними ділянками, раніше переданими йому в оренду.

Так, не отримавши позитивного результату при розгляді даного спору господарським судом та недочекавшись набрання відповідним судовим рішенням законної сили, ПСП "Агросервіс" оскаржило вищезазначене розпорядження до Вінницького окружного адміністративного суду. При цьому обґрунтовуючи належність розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства, позивач вказує лише на те, що розпорядження від 21.10.2016 року №466 було оскаржене ним до господарського суду саме як рішення, яке винесене стороною договору, а в порядку адміністративного судочинства - як рішення винесене суб'єктом владних повноважень.

Такі доводи позивача суд оцінює критично, оскільки повноваження Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області при винесені розпорядження № 466 від 21.10.2016р. є нероздільними та вони не можуть поділятися на такі, які в одній частині винесення оскаржуваного рішення реалізуються суб'єктом владних повноважень, а в іншій - стороною у договірних правовідносинах.

Натомість, зі змісту рішення господарського суду Вінницької області від 02.03.2016 року слідує, що і предмет судового позову і сторони спору є ідентичними даному судовому спору, що розглядається в порядку адміністративного судочинства. При цьому зазначення позивачем додаткових підстав позову не може змінювати юрисдикційну належність даного спору.

Сам факт прийняття та розгляд господарським судом Вінницької області позовної заяви ПСП "Агросервіс" про визнання незаконним та скасувати розпорядження відповідача від 21.10.2015 року №466 свідчить про належність розгляду даної справи в порядку господарського судочинства незалежно від підстав заявленого позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно - правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно - правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу України ( далі - ЗК України) земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Статтею 5 ЗК України передбачено, що земельне законодавство базується, в тому числі, на принципі забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Статтею 80 ЗК України установлено, що суб'єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності та держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Виходячи з положень ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст.ст. 177, 181, 324, глави 30 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 148 Господарського кодексу України, земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

З положень ст.ст. 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 ЦК України, ст.ст. 80, 84, 123, 124, 127, 128 ЗК України випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Отже, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними особами, фізичними особами та з суб'єктами підприємницької діяльності.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Конституції України кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Громадяни та юридичні особи у визначеному законом порядку набувають прав власності та користування земельними ділянками відповідно до їх цільового призначення для ведення господарської діяльності або задоволення особистих потреб.

Відносини, пов'язані з набуттям та реалізацією громадянами, юридичними особами прав на земельні ділянки та з цивільним оборотом земельних ділянок ґрунтуються на засадах рівності сторін і є цивільно-правовими.

За змістом ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст. 11 ЦК України, ст.ст. 123, 124, 127, 128 ЗК України рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому суб'єкту у власність або в користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог ЗК України, спрямованих на раціональне використання землі як об'єкта нерухомості (власності).

Індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов'язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер.

Як слідує із змісту позову, ПСП "Агросервіс" просить визнати протиправним і скасувати розпорядження Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області від 21.10.2015 року №446 на підставі якого, в подальшому, було припинено дії договору оренди землі від 03 вересня 2007 року, у звязку з набуттям права власності на частину відповідних земельних ділянок фізичними особами.

Тобто Тиврівська районна державна адміністрація Вінницької області в даному випадку реалізує свої повноваження власника землі і виступає рівноправним суб'єктом земельних відносин. У відносинах з приводу яких виник спір, відповідач не здійснював владні управлінські функції. Тобто, спір щодо захисту цивільних прав, що виникають із земельних відносин, має не публічний, а приватно - правовий характер.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, не може бути розглянуто за правилами адміністративного судочинства.

Подібна правова позиція з цього приводу викладена в постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 21-5421а15, від 4 листопада 2015 року у справі № 21-3296а15, від 17 лютого 2015 року у справі № 21-551а14, від 24 лютого 2015 року у справі № 21-34а15, від 01 жовтня 2013 року у справі №21-228а13, від 11 листопада 2014 року у справі № 21-493а14, від 09 грудня 2014 р. у справі №21-308а14 та від 16 грудня 2014 р. у справі №21-544а14, висновки яких є обов'язковими для врахування судами у відповідності до положень ст.244-2 КАС України. Крім того, на помилковість відступлення судами від такої позиції Верховного Суду зазначається також і в постанові від 16.12.2015 року у справі №6-2510цс15.

Частиною 2 ст. 4 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Між тим, аналіз норм чинного законодавства та матеріалів справи дає можливість дійти до переконання, що після оформлення відповідно до чинного законодавства права користування земельною ділянкою виник спір про право цивільне, а відтак і захищати свої права та інтереси особи повинні у способи, визначені у статтях 152 ЗК України та 16 Цивільного кодексу України.

Пунктом 1 частини 1 статті 157 КАС України визначено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

За наведених вище обставин провадження у справі необхідно закрити.

Керуючись ст.ст. 157, 165, 186, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Провадження у справі за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства "Агросервіс" до Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області про визнання протиправним та скасування розпорядження № 446 від 21 жовтня 2015 року закрити.

Роз'яснити позивачу, що розгляд даного спору має вирішуватися в порядку цивільної (господарської) юрисдикції.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України. Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено в письмовому провадженні або згідно з частиною третьою статті 160 цього Кодексу, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович